En borgenär erhöll efter utmätning betalning för en preskriberad fordran. Verkställigheten har ansetts inte återuppväcka fordran, eftersom borgenären inte haft grund för befogad tillit till att gäldenären önskat erkänna fordran. Gäldenären har därmed haft rätt att återfå de utbetalda beloppen.
I ett mål om betalningsföreläggande, som efter bestridande från svaranden hänskjutits till Uppsala tingsrätt, yrkade T.M. att PRA Group Sverige AB skulle åläggas att utge 59 877 kr jämte ränta till honom.
PRA Group Sverige AB bestred käromålet men vitsordade det yrkade beloppet som skäligt i och för sig.
Tingsrätten (tingsfiskalen Rodriguez) anförde i dom den 26 oktober 2016 bl.a. följande.
Den 4 juni 2014 ansökte Aktiv Kapital Portfolio AS om verkställighet mot T.M. för betalning av en fordran. Som grund för ansökan åberopades ett utslag meddelat av Kalmar tingsrätt den 8 april 1991. T.M. hade enligt utslaget förpliktigats att till Nevi Finans AB betala 28 344 kr jämte viss ränta och kostnader. Under Kronofogdemyndighetens handläggning av ansökan överläts fordran till PRA Group Sverige AB. T.M. invände mot verkställighet och anförde som skäl för detta bl.a. att skulden var preskriberad. PRA Group bestred att skulden var preskriberad och anförde att preskriptionsavbrott skett genom att T.M. löpande tillställts kravbrev. Till stöd för att preskriptionsavbrott skett åberopade PRA Group bl.a. historiklistor som visade de brev som skickats till T.M. Bolaget gjorde även gällande att inget av kravbreven hade kommit i retur.
Kronofogden bedömde att fordran var en konsumentfordran och att preskriptionstiden därmed var tre år. Kronofogden ansåg att PRA Group genom de inlämnade historiklistorna visat att T.M. tillställts krav under varje löpande preskriptionsperiod och att hans invändning mot den bakgrunden skulle avslås. T.M:s invändning mot verkställighet avslogs den 23 december 2014 och verk-ställigheten av utslaget fortgick.
T.M. överklagade Kronofogdens beslut till Kalmar tingsrätt och begärde inhibition av verkställigheten. Tingsrätten avslog yrkandet om inhibition och Kronofogden genomförde därefter, under perioden från den 23 mars 2015 till den 23 oktober 2015, följande utmätningar i T.M:s lön.
Sammanlagt utmättes och utbetalades 58 677 kr till PRA Group. I samband med löneutmätningen påfördes T.M. även 1 200 kr avseende avgifter hos Kronofogden.
Under handläggningen i tingsrätten gav PRA Group in nya historiklistor vilka - till skillnad från de tidigare historiklistorna - utvisade att ett antal av de åberopade kravbreven hade kommit i retur. Tingsrätten instämde i Kronofogdens bedömning att fordran var en konsumentfordran och att preskriptionstiden för fordran därmed var tre år men fann mot bakgrund av de nya uppgifterna om returnerade brev att PRA Group inte hade styrkt att preskriptionsavbrott skett. Tingsrätten biföll den 5 november 2015 T.M:s överklagande och meddelade att det förelåg hinder mot verkställighet.
Efter tingsrättens beslut vände sig T.M. till PRA Group och begärde att bolaget skulle återbetala de pengar som utmätts från honom. Efter att PRA Group motsatt sig att återbetala pengarna ansökte T.M. om betalningsföreläggande mot PRA Group. Målet har efter bestridande från PRA Group överlämnats till tingsrätten och utgör förevarande mål.
I det aktuella målet tvistar parterna om PRA Group är skyldigt att till T.M. återbetala de pengar som utmätts från honom.
T.M.
Kalmar tingsrätt fann att det förelåg hinder mot verkställighet på grund av preskription. Beslutet innebär att de felaktigt verkställda utmätningarna ska återgå och pengarna betalas tillbaka till honom. Eftersom han inte frivilligt betalat har han inte genom betalning erkänt den preskriberade fordran. PRA Group är därmed skyldigt att återbetala de från honom utmätta medlen.
PRA Group har till Kronofogden och Kalmar tingsrätt åberopat ofullständiga historiklistor och medvetet lämnat felaktiga uppgifter om att inget kravbrev hade kommit i retur. PRA Group har därigenom orsakat de felaktiga beslut som sedan fattades, dels av Kronofogden (som avslog hans invändning om hinder mot verkställighet), dels av Kalmar tingsrätt (som avslog hans begäran om inhibition). Även med beaktande av dessa omständigheter ska verkställigheten återgå och PRA Group förpliktigas att betala tillbaka det yrkade beloppet. För det fall tingsrätten skulle finna att Kalmar tingsrätts beslut inte innebär att de verkställda utmätningarna ska återgå har PRA Groups agerande orsakat honom ekonomisk skada med samma belopp. PRA Group är i så fall skyldigt att betala skadestånd till honom med detta belopp.
Kalmar tingsrätt har inte beslutat att de verkställda utmätningarna ska gå åter. Om tingsrätten hade skrivit i sitt beslut att betalningarna skulle gå åter hade PRA Group rättat sig efter detta. Att en fordran visar sig vara preskriberad medför inte att betalningar av skulden ska gå åter. Utmätningsbesluten har vunnit laga kraft. I den aktuella situationen är PRA Group inte skyldigt att återbetala de utbetalda medlen.
Den fordran som låg till grund för det aktuella utslaget avsåg skadestånd på grund av att T.M. hade avbrutit ett leasingavtal. Det är alltjämt bolagets uppfattning att fordran rätteligen löper med en tioårig preskriptionstid. För det fall Kronofogden och tingsrätten hade funnit att den aktuella fordran löpte med en tioårig preskriptionstid hade PRA Group styrkt att preskriptionsavbrott skett (detta trots att vissa kravbrev kommit i retur). De verkställda utmätningarna ska därför inte gå åter på grund av PRA Groups agerande och bolaget är dessutom inte heller skadeståndsskyldigt.
En allmän huvudregel är att betalning av en preskriberad skuld inte kan återkrävas (Lindskog, Preskription, 3 uppl., s. 538 f.). Detta hänger samman med synsättet att en frivillig betalning av en preskriberad skuld i regel ses som ett erkännande av skulden och under vissa omständigheter kan medföra att fordran återuppväcks. Frågan har dock inte reglerats i preskriptionslagen (1981:130).
I doktrinen har förts fram att rättsläget torde vara att en betalning av en preskriberad skuld inte kan krävas åter ens om gäldenären vid betalningen inte visste om att preskription inträtt och oberoende av borgenärens insikt beträffande gäldenärens vetskap. Som undantag nämns dock att det borde vara antagligt att en betalning som en konsument gör i ovetskap om att preskription har inträtt kan krävas åter (Lindskog, Preskription, 3 uppl., s. 539-540).
I det aktuella målet har betalning till PRA Group skett efter ansökan om utmätning mot T.M. Enligt tingsrättens mening ligger det i sakens natur att en utmätning inte kan likställas med en frivillig betalning. Frågan är vad som gäller i en sådan situation, dvs. vilken rättsverkan en ofrivillig betalning från gäldenärens sida ska ges.
Löneutmätning har i praxis inte ansetts vara preskriptionsavbrytande. Hovrätten har i ett avgörande kommit fram till att en löneutmätning inte medfört att gäldenären erkänt skulden eller att skulden skulle kunna återupplivas. Hovrätten ansåg att bedömningen borde göras utifrån gäldenärens vilja och avsikt samt betonade att särskild hänsyn bör tas till om gäldenären agerat i egenskap av konsument. (Se Svea hovrätts beslut meddelat den 21 januari 2002 i mål nr ÖÄ 5424-01.)
Det är mellan parterna ostridigt att T.M. under hela handläggningen hos Kronofogden och senare i tingsrätten invänt mot verkställighet under åberopande att skulden var preskriberad. Enligt tingsrättens mening har T.M. inte agerat på något sätt som talar för att han har haft för avsikt att erkänna eller återuppväcka skulden. De verkställda utmätningarna kan inte heller ses som en frivillig betalning som på något sätt skulle vara preskriptionsbrytande eller på annat sätt kunna återuppliva skulden.
Tingsrätten kom i utmätningsärendet fram till att fordran var en konsumentfordran och därmed löpte med en treårig preskriptionsfrist. Det saknar därmed betydelse att PRA Group i detta mål vidhåller att den fordran som låg till grund för utmätningen rätteligen borde löpa med en tioårig preskriptionsfrist.
Med hänsyn till ovan nämnda omständigheter anser tingsrätten att T.M. har rätt att återfå de utmätta medlen. Hans yrkande ska därför bifallas.
PRA Group Sverige AB ska till T.M. betala 59 877 kr jämte ränta - - -.
PRA Group Sverige AB överklagade i Svea hovrätt och yrkade att hovrätten skulle fastställa att någon utbetalning av influtna medel inte skulle ske till T.M.
T.M. motsatte sig att tingsrättens dom ändrades.
Hovrätten (hovrättsråden Fernandez, referent, och Petty samt adjungerade ledamoten Moore Dol) anförde i dom den 12 oktober 2017 följande.
PRA Group har i hovrätten vidhållit att en tioårig preskriptionstid för fordran ska löpa och att preskriptionsavbrott har skett under denna tid. Kalmar tingsrätts lagakraftvunna avgörande av preskriptionsfrågan i det tidigare verkställighetsärendet kan i och för sig inte anses hindra PRA Group att återkomma med invändningen i nu aktuellt mål (se prop. 1995/96:115 s. 100 f. och 1980/81:8 s. 159 ff. och 334 samt Clark, Utsökningsrätt, 4 uppl. s. 56). Det saknas emellertid anledning att nu göra en annan bedömning i fråga om preskriptionstid än den som Kalmar tingsrätt gjorde.
T.M:s förstahandsgrund är att det indrivna beloppet ska återbetalas eftersom utmätning rätteligen inte skulle ha skett. Tingsrätten har i sin dom redogjort för den allmänna huvudregeln att betalning av en preskriberad fordran inte kan återkrävas, det synsätt som ligger bakom denna huvudregel samt hur frågan har behandlats i doktrin. Denna redogörelse utgör utgångspunkten även för hovrättens prövning.
Till skillnad från tingsrätten anser hovrätten att rättsläget är sådant att, i avsaknad av uttryckligt lagstöd, betalning av en preskriberad fordran inte kan återkrävas. Att något utrymme för återbetalning inte torde finnas oavsett hur betalningen gått till konstateras även i doktrin (se Lindskog, Preskription, 4 uppl. s. 574). Goda skäl talar visserligen för att återbetalning av en preskriberad fordran i vissa fall borde kunna ske, särskilt i konsumentförhållanden (jfr Lindskog, s. 575). I avsaknad av lagreglering eller avgöranden från HD saknas dock stöd för att låta betalning av en preskriberad fordran återgå. Hovrättens slutsats blir därför att någon återbetalning på den först åberopade grunden inte ska ske.
T.M. får anses i andra hand ha gjort gällande att återbetalning av beloppet ska ske med anledning av att PRA Group har orsakat att felaktiga beslut fattades hos Kronofogdemyndigheten och vid Kalmar tingsrätt i verkställighetsärendet eftersom bolaget medvetet lämnade felaktiga uppgifter och gav in ett ofullständigt historikunderlag.
Hovrätten uppfattar T.M:s talan på så sätt att PRA Groups agerande ska bedömas som svikligt eller otillbörligt. Det är ostridigt att ett ofullständigt historikunderlag lämnades in av PRA Group i verkställighetsärendet. T.M. har dock inte lagt fram någon annan utredning till stöd för att bolagets agerande varit svikligt eller otillbörligt. Han har således inte visat att så var förhållandet. Återbetalning av skulden kan därför inte ske på den grunden.
Slutligen har T.M. till stöd för sin talan gjort gällande att PRA Group är skadeståndsskyldigt eftersom bolagets agerande har orsakat honom ekono-misk skada. Hovrätten konstaterar att den ekonomiska skada som T.M. här gör gällande utgörs av att en skuld som fastslagits i ett utslag blivit betald. Någon ekonomisk skada kan inte anses ha uppkommit eftersom skulden fortfarande existerar och är giltig. Preskription innebär endast en förlust av talerätt, dvs. att fordran inte längre kan göras gällande, men innebär inte att fordran upphör att existera. Någon skadeståndsskyldighet för PRA Group på den grunden föreligger därmed inte heller.
Sammanfattningsvis innebär hovrättens ställningstaganden att tingsrättens dom vad avser PRA Groups återbetalningsskyldighet ska ändras och att T.M:s talan ska ogillas.
Hovrätten ändrar tingsrättens dom på så sätt att T.M:s talan ogillas.
T.M. överklagade hovrättens dom och yrkade att HD skulle bifalla hans talan vid tingsrätten om återbetalning av utmätta medel.
PRA Group Sverige AB motsatte sig ändring av hovrättens dom.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Ballard, föreslog i betänkande följande dom.
Punkterna 1-10 innehåller en utförligare redovisning motsvarande punkterna 1-3 i HD:s dom.
T.M. har i första hand gjort gällande att PRA Groups fordran är preskriberad och att han därför inte är betalningsskyldig. I andra hand har han anfört att återbetalning ska ske på grund av att PRA Group har vållat honom skada.
PRA Group har gjort gällande att det saknas rätt till återbetalning av de utmätta medlen samt att T.M. inte heller har rätt till skadestånd eftersom han inte har lidit någon skada och PRA Group i vart fall inte har vållat någon ersättningsgill skada.
Med utgångspunkt i domstolarnas bedömning att fordran är preskriberad har HD meddelat prövningstillstånd.
Huvudfrågan i målet är om en betalning av en preskriberad fordran som inte har skett frivilligt kan återkrävas och, i så fall, om förutsättningar föreligger för återbetalning i det nu aktuella fallet.
I fråga om preskription av fordringar gäller preskriptionslagen (1981:130) i den mån inte annat följer av vad som är särskilt föreskrivet (1 §).
I 2 § första stycket preskriptionslagen anges att en fordran preskriberas tio år efter tillkomsten, om inte preskriptionen avbryts dessförinnan. I samma bestämmelse andra stycket anges dock att preskriptionstiden är tre år för fordran mot en konsument, om fordringen avser en vara, tjänst eller annan nyttighet som en näringsidkare i sin yrkesmässiga verksamhet har tillhandahållit konsumenten för huvudsakligen enskilt bruk.
I 8 § preskriptionslagen anges att preskription innebär att borgenären förlorar rätten att kräva ut sin fordran. Det innebär att gäldenären inte längre är skyldig att fullgöra den prestation som fordringen avser. Borgenären ska inte kunna utverka dom eller liknande avgörande för att få fordringen fastställd. Inte heller ska verkställighet kunna ske genom exekutiv myndighet. (Se prop. 1979/80:119 s. 71 f.)
Betydelsen av att en förpliktelse har preskriberats bygger historiskt på konstruktionen att preskription i och för sig inte utsläckte förpliktelsen, utan endast innebar en förlust av borgenärens talerätt. Konsekvensen ansågs vara att fordringen som sådan stod kvar, men att den endast var naturlig och därför inte indrivningsbar. Konstruktionen förlust av talerätt och naturlig fordran har dock diskuterats i litteraturen och argument har förts fram för att en enkel och klar ordning skulle vara att en preskriberad skuld inte längre anses vara existerande (se punkten 28). (Se bl.a. Sandoval, Preskription, 4 uppl. 2017, s. 573 f.)
En betalning kan ske med och utan rättsgrund. Med en betalning utan rättsgrund menas att betalningen sker utan att betalaren har någon skyldighet att betala (respektive betalningsmottagaren någon rätt till betalning). (Se Sandoval, Betalning, 2 uppl. 2018, s. 127 ff., 818 och 823 samt NJA 2011 s. 739, NJA 2015 s. 1072 och NJA 2016 s. 1074.)
Ett erkännande av en skuld ska ge uttryck för en viljeförklaring. Innebörden ska i princip vara att gäldenären erkänner skulden genom att bekräfta fordringens existens. Ett erkännande av rättsgrunden bör normalt vara tillräckligt. Erkännandet måste vidare ha sådan precision att det kan hänföras till en viss förpliktelse. (Se Sandoval, Preskription, 4 uppl. 2017, s. 241 ff.)
Enligt allmänna avtalsrättsliga principer ska frågan om gäldenärens handlande är att betrakta som ett erkännande bedömas med utgångspunkt i tillitsprincipen. Detta innebär att det avgörande är den befogade förväntningen, dvs. den tillit som borgenären knyter till gäldenärens handlande, och inte vad gäldenären har avsett med sitt handlande. (Se Sandoval, Preskription, 4 uppl. 2017, s. 243 ff.)
En betalning kan ske under sådana förhållanden att det framgår att gäldenären betalar, inte för att han anser sig skyldig till det utan för att han på grund av vissa ekonomiska eller rättsliga realiteter ser sig nödgad att göra det. Om gäldenären klargör detta förhållande, dvs. att fråga är om betalning under protest, kan betalningen inte anses innebära något erkännande av skulden. (Se Sandoval, Preskription, 4 uppl. 2017, s. 259 f.)
Frågan om verkan av en betalning av en fordran som är preskriberad är inte reglerad i preskriptionslagen och inte heller berörd i lagens förarbeten. Om preskription har inträtt så finns det i princip ingen anledning att anta något annat än att ett erkännande även i denna situation har den verkan att gäldenären ådrar sig betalningsskyldighet. Med hänsyn till att erkännandet av en redan preskriberad skuld leder till en för gäldenären mer drastisk följd än när preskription ännu inte har inträtt bör man dock inta en viss skärpt hållning till vad som kan och bör uppfatttas som ett gäldenärens erkännande. Normalt är dock omständigheterna sådana att en betalning av en preskriberad skuld är att anse som ett erkännande. Ett erkännande av en preskriberad skuld återupplivar alltså som regel skulden. (Se bl.a. Sandoval, Preskription, 4 uppl. 2017, s. 257, 274 f. och 385.)
Att en preskriberad fordran kan återuppväckas framgår av flera äldre rättsfall, se NJA 1897 s. 459, NJA 1921 s. 275 och NJA 1926 s. 426. Det konstateras även i nyare rättsfall, se NJA 2002 s. 358 och NJA 2004 s. 499.
Bedömningen av om en fordran är återuppväckt bör i enlighet med allmänna avtalsrättsliga principer utgå från gäldenärens vilja i det en-skilda fallet. HD har dock uttalat att när gäldenären är en konsument bör krävas att han på ett otvetydigt sätt har åtagit sig att betala fordringen trots att han haft vetskap om att den är preskriberad eller att det framgår att han, oavsett hur det förhåller sig med frågan om preskription, är villig att åta sig betalningsskyldighet. Bevisbördan för att så är fallet bör åvila borgenären. (Se NJA 2002 s. 358 och NJA 2004 s. 499.)
En betalning som kan ses som ett erkännande av en preskriberad skuld återupplivar alltså som regel skulden. Som konstaterats ovan kan däremot en betalning som sker ofrivilligt inte anses innebära något erkännande av skulden. En betalning som skett på grund av löneutmätning kan således inte anses medföra ett återupplivande av en redan preskriberad fordran. (Jfr RH 2002:66.)
En allmänt rådande huvudregel är att en betalning av en preskriberad fordran inte kan återkrävas (se bl.a. prop. 1979/80:119 s. 13 och 72). Det nuvarande rättsläget torde innebära att en betalning av en preskriberad skuld inte kan krävas åter ens om gäldenären vid betalningen inte visste om att preskription hade inträtt och oberoende av borgenärens insikt beträffande gäldenärens vetskap (se Sandoval, Preskription, 4 uppl. 2017, s. 574). Det finns också uttalanden i förarbetena till utsökningsbalken om att den rådande principen bör gälla även vid verkstäl-lighet (se prop. 1980/81:8 s. 333).
Den beskrivna etablerade ordningen är en konsekvens av läran att preskriptionen innebär endast förlust av talerätten. Fordringen är inte utsläckt, den är bara omvandlad till en naturlig fordring, och en betalning av en sådan fordring kan inte återkrävas. Denna förklaring av rättsläget har diskuterats och i litteraturen har det framförts skäl till varför den rådande uppfattningen inte under alla omständigheter bör vara tillämplig. (Jfr Sandoval, Preskription, 4 uppl. 2017, s. 547 och hänvisningarna i fotnot 1492 och s. 574 och hänvisningarna i fotnot 1589-1591.)
Huvudregeln passar väl in när det är fråga om en frivillig betalning som är att anse som ett erkännande av skulden och som så att säga återupplivar skulden. (Jfr bl.a. prop. 1979/80:119 s. 72.) Man skulle även kunna uttrycka det som att erkännandet och återupplivandet av skulden ger betalningen rättslig grund och en betalning som skett med rättslig grund kan inte krävas åter. (Jfr Sandoval, Betalning, 2 uppl. 2018, s. 128 ff., s. 766 och 819 ff. och Sandoval, Preskription, 4 uppl. 2017, s. 574.)
När gäldenären är en konsument har, som framgått ovan, HD ställt högre krav på vad som bör ses som ett erkännande av en skuld vilket får till följd att det kan antas att en betalning som en konsument gör i ovetskap om att preskription har inträtt kan krävas åter (se punkten 25).
I målet aktualiseras frågan om vad som bör gälla när omständigheterna är sådana att en gäldenärs betalning av en preskriberad skuld inte bör uppfattas som ett erkännande på grund av att det är fråga om en ofrivillig betalning som skett genom utmätning.
Att gäldenären ska ha rätt att kunna kräva tillbaka en ofrivillig betalning av en preskriberad fordran framstår som rimligt mot bakgrund av att borgenären inte har haft rätt till betalningsmedlen på grund av att fordran var preskriberad. Ett sådant rättviseskäl är av vikt för förtroendet för rättsordningen. (Jfr Sandoval, Betalning, 2 uppl. 2018, s. 824.) Detta synsätt får även anses stå i överensstämmelse med syftet med preskriptionsinstitutet, dvs. att verkan av preskription är att fordran inte längre ska kunna krävas ut efter preskriptionstidens utgång.
En återkravsrätt för gäldenären kan givetvis innebära en otrygghet för borgenären. Mot detta får vägas ovanstående skäl (punkten 32) och att borgenären, om en återkravsrätt föreligger, bör få behålla betalningen om han har gjort ett s.k. anpassningsförvärv enligt allmänna principer om condictio indebiti (se punkterna 36 och 37).
Ett annat skäl för att en betalning av en preskriberad skuld som inte samtidigt innebär ett erkännande ska kunna krävas åter är att man anser den preskriberade skulden som inte längre existerande. Den preskriberade skulden utgör med detta synsätt inte någon rättsgrund för betalningen. (Se punkten 18.) (Jfr Sandoval, Preskription, 4 uppl. 2017, s. 573 ff.)
Slutsatsen av detta resonemang blir att en rätt till återkrav bör föreligga vid betalning av en preskriberad skuld som inte kan ses som ett erkännande. Återkravsrätt föreligger därmed på grund av att betalningen skedde utan rättsgrund (jfr t.ex. NJA 2011 s. 739 och NJA 2015 s. 1072).
När rätt till återkrav föreligger, på grund av en betalning av en preskriberad fordran som inte kan ses som ett erkännande, uppkommer fråga om borgenären ändå bör få behålla betalningen på grund av att han har gjort ett s.k. anpassningsförvärv enligt allmänna principer om condictio indebiti (se Sandoval, Preskription, 4 uppl. 2017, s. 575 f. och fotnot 1595).
Under vissa förutsättningar kan betalningsmottagaren få behålla betalningsmedlen. Så är fallet om betalningsmottagaren dels har haft befogad anledning att tro att han eller hon hade rätt till de mottagna medlen (godtroskravet), dels i fortsatt befogad god tro har inrättat sig efter detta (inrättandekravet). Utöver de båda nämnda kraven gäller som förutsättning att det vid en övergripande intresseavvägning ska framstå som motiverat att betalaren ska förlora sin återkravsrätt. (Se bl.a. NJA 2011 s. 739 och NJA 2015 s. 1072.)
Om betalaren har gjort ett tydligt förbehåll om återkrav, t.ex. om betalning har skett under protest eller a conto, bör det utesluta möjligheten av ett anpassningsförvärv av betalningsmedlen (se Sandoval, Betalning, 2 uppl. 2018, s. 831 och NJA 1915 s. 485).
Som utgångspunkt har betalningsmottagaren bevisbördan för att omständigheterna är sådana att betalarens återkravsrätt ska falla (se bl.a. NJA 2015 s. 1072).
Betalningen har i det aktuella fallet skett på grund av utmätning i T.M:s lön och kan mot denna bakgrund inte ses som ett erkännande av den preskriberade fordran. Den preskriberade fordran har därmed inte heller blivit återupplivad. Betalningen har med andra ord skett utan rättslig grund och T.M. har till följd av detta en rätt att kräva betalningen åter från PRA Group.
Betalningen har skett under invändningen att fordran var preskriberad vilket är en inställning som T.M. har haft under hela handläggningen av tvisten. Under dessa förhållanden kan PRA Group inte anses ha visat att T.M:s återkravsrätt ska falla. T.M:s talan ska därför bifallas.
Med ändring av hovrättens dom fastställer HD tingsrättens domslut.
HD (justitieråden Lewis, Smith, Powell, Carter, referent, och Hester) meddelade den 11 oktober 2018 följande dom.
Genom ett utslag i april 1991 förpliktades T.M. att till Nevi Finans AB betala 28 344 kr jämte ränta och kostnader. I juni 2014 ansökte Aktiv Kapital Portfolio AS, som förvärvat fordran, om verkställighet av utslaget. Fordran har därefter överlåtits till PRA. Under verkställigheten invände T.M. att fordran var preskriberad.
Kronofogdemyndigheten bedömde att preskriptionen hade avbrutits och att fordran därmed inte var preskriberad. Tingsrätten fann att fordran var preskriberad och att det därmed förelåg hinder mot verkställighet. Under den tid ärendet prövades skedde vid åtta tillfällen utmätning i T.M:s lön. Ett belopp om sammanlagt 58 677 kr har utbetalats till PRA. Besluten om utbetal-ning har fått laga kraft.
Sedan PRA motsatt sig återbetalning ansökte T.M. om betalningsföreläggande. Både tingsrätten, dit målet lämnades efter bestridande, och hovrätten fann att PRA:s fordran var preskriberad. Tingsrätten fann att T.M. hade rätt att återfå de utbetalda beloppen medan hovrätten har gjort bedömningen att T.M. inte hade någon rätt till återbetalning. Hans talan har därför ogillats av hovrätten.
HD har meddelat prövningstillstånd med utgångspunkt i domstolarnas bedömning att fordran är preskriberad.
I fråga om preskription av fordringar gäller preskriptionslagen (1981:130) i den mån inte annat följer av vad som är särskilt föreskrivet (1 §). En fordran preskriberas tio år efter tillkomsten. Preskriptionstiden är tre år för konsumentfordringar. (Se 2 §.)
I 5 § 1–3 finns bestämmelser om preskriptionsavbrott. Enligt första punkten avbryts preskription genom att gäldenären utfäster betalning, erlägger ränta eller amortering eller erkänner fordringen på annat sätt gentemot borgenären. Enligt andra punkten sker preskriptionsavbrott genom att gäldenären får ett skriftligt krav eller en skriftlig erinran om fordringen från borgenären. I tredje punkten finns föreskrifter om preskriptionsavbrott genom att talan väcks eller att fordringen annars åberopas vid domstol m.m.
Vad som utgör ett preskriptionsavbrytande erkännande från gäldenärens sida enligt 5 § 1 avgörs enligt allmänna principer för tolkning av rättshandlingar. Det innebär att borgenärens befogade tillit får betydelse. Att gäldenären betalar en fordran under protest eller under villkor, eller gör en villkorad utfästelse om betalning, kan därmed som utgångspunkt inte tilläggas preskript-ionsavbrytande verkan som ett erkännande.
När preskription avbryts genom erkännande, krav eller erinran löper en ny preskriptionstid från dagen för avbrottet (6 §). Under förutsättning att preskriptionsavbrott sker fortlöpande kan en fordran göras gällande utan någon begränsning i tid.
Innebörden av preskription är att borgenären förlorar rätten att kräva ut sin fordran. Borgenären kan inte utverka dom eller annat rättsligt avgörande rörande fordringen; inte heller kan verkställighet ske genom exekutiv myndighet. Preskriptionen inne-bär emellertid inte att fordringen helt utsläcks. Fordringen som sådan finns alltså kvar, men utan att vara rättsligt indrivningsbar. Det brukar uttryckas som att fordringen är endast "naturlig". En preskriberad fordran kan under vissa förutsättningar användas till kvittning. Preskriptionen inskränker inte heller borgenärens rätt att ta ut sin fordran ur egendom i vilken han har panträtt eller retentionsrätt. (Se 8, 10 och 11 §§.)
En preskriberad fordran kan återuppväckas. Om så sker får det till konsekvens att borgenären på nytt kan framställa krav med rättslig verkan. Vid bedömningen av om en fordran har återuppväckts måste utgångspunkten vara att en gäldenär typiskt sett inte har något intresse av att åter bli betalningsskyldig. Det finns därför skäl att ställa tämligen höga krav på vad som ska anses skapa en befogad tillit hos borgenären om att gäldenären har önskat erkänna fordran trots att preskription inträtt.
I situationer där gäldenären är konsument eller bostadshyresgäst har det vidare krävts att gäldenären på ett otvetydigt sätt har åtagit sig att betala fordringen trots vetskap om att fordringen är preskriberad eller att det framgår att gäldenären, oavsett hur det förhåller sig med frågan om preskription, var villig att åta sig betalningsskyldighet, något som borgenären ska bevisa (NJA 2002 s. 358 och NJA 2004 s. 499).
Om gäldenären betalar en preskriberad fordran, har det i olika sammanhang uttalats att betalningen inte kan återkrävas (se t.ex. prop. 1979/80:119 s. 13 och 72). Betalningen anses nämligen skapa en befogad tillit hos borgenären om att gäldenären där-igenom erkänner fordringen.
Detta gäller emellertid inte utan undantag. Om gäldenären erlägger betalning under protest eller under villkor ger detta inte borgenären grund för befogad tillit om att betalningen är ett sådant erkännande som återuppväcker den preskriberade fordringen. Det saknar då betydelse om protesten eller villkoret tar sikte på preskription eller innefattar någon annan invändning mot betalningsskyldighet.
När betalning har skett genom ett exekutivt förfarande bör bedömningen ske med samma utgångspunkter. Betalningen i sig grundar då inte någon befogad tillit hos borgenären om att gäldenären har önskat erkänna fordran trots att preskription inträtt. Fordran kan i dessa fall inte sägas ha återuppväckts, trots att betalning skett.
Om betalning sker under sådana förhållanden som nu har behandlats (se p. 13 och 14) har gäldenären rätt till återbetalning av det erlagda beloppet.
Betalningen av PRA:s fordran har skett genom verkställighet av utmätning i T.M:s lön. Verkställigheten har inte återuppväckt fordran. T.M. har därför rätt att kräva betalningen åter från PRA.
Hovrättens dom ska därmed ändras.
HD ändrar hovrättens dom i huvudsaken och förpliktar PRA Group Sverige AB att till T.M. betala 59 877 kr jämte ränta - - -.