Fråga om förutsättningarna för s.k. utvidgat förverkande enligt 36 kap. 1 b § brottsbalken.
Allmän åklagare väckte vid Göteborgs tingsrätt åtal mot I.S. och ett antal andra personer för bl.a. flera fall av grovt narkotikabrott.
Åklagaren yrkade dessutom gentemot I.S. förverkande enligt 36 kap. 1 b och 1 c §§ BrB av en i förvar tagen personbil SRL 531 (en BMW X5). Enligt åklagaren framstod det som klart mer sannolikt att I.S:s förmögenhet härrörde från utbyte av brottslig verksamhet än att så inte var fallet.
I.S. erkände ringa narkotikabrott men förnekade i övrigt samtliga av åklagaren påstådda gärningar.
I.S. bestred yrkandet om förverkande av bilen. Han gjorde gällande att bilen inte var hans utan att han endast mera tillfälligt disponerat denna i avsikt också att sälja den vidare.
Tingsrätten (ordförande rådmannen Juarez) fann i dom den 16 juni 2009 I.S. skyldig till grovt narkotikabrott, i ett fall avseende 1 kg kokain och i ett fall avseende 6 kg heroin, samt till ringa narkotikabrott och medhjälp till grovt penninghäleri.
Beträffande den beslagtagna bilen förklarade sig tingsrätten i domskälen i allt väsentligt dela åklagarens bedömning att bilen tillhörde och ägdes av I.S. och ingen annan. Härefter anförde tingsrätten: Vidare framstår det - mot bakgrund bland annat av vad som framgår ovan beträffande I.S:s inblandning i de olika narkotikaaffärerna m.m. - som klart mer sannolikt att Bryan kunnat förvärva denna relativt dyra bil som en följd av utbyte av brottslig verksamhet än att så inte är fallet. På grund härav, och då förutsättningarna för ett förverkande även i övrigt är uppfyllda enligt vad som föreskrivs i 36 kap. 1 b och 1 c §§, skall åklagarens yrkande bifallas.
Tingsrätten dömde I.S. enligt 9 kap. 6 a § första stycket 1 och tredje stycket samt 23 kap. 4 § BrB för medhjälp till penninghäleri och enligt 2 och 3 §§narkotikastrafflagen (1968:64) för narkotikabrott och grovt narkotikabrott till fängelse 12 år 6 månader.
Den i beslag tagna personbilen SRL 531 förklarades förverkad. Beslaget skulle bestå och tingsrätten beslöt om kvarstad avseende personbilen.
I.S. överklagade i Hovrätten för Västra Sverige och yrkade att hovrätten skulle ogilla åtalet utom såvitt avsåg ringa narkotikabrott. Han yrkade vidare att hovrätten skulle upphäva kvarstadsbeslutet och beslaget avseende personbilen SRL 531.
Även åklagaren överklagade och yrkade bifall till en av tingsrätten ogillad åtalspunkt samt därmed viss skärpning av det utdömda fängelsestraffet.
Parterna bestred varandras ändringsyrkanden.
Hovrätten (hovrättslagmannen Sandoval, hovrättsråden Hall och Hill samt två nämndemän) meddelade dom den 14 september 2009.
Hovrätten fann att åtalet för medhjälp till grovt penninghäleri skulle ogillas. I övrigt anslöt sig hovrätten till tingsrättens bedömning i ansvarsfrågorna. Hovrätten fann inte skäl att sätta ned längden på det fängelsestraff som tingsrätten hade utdömt. I domskälen anförde hovrätten vidare:
Förverkande och beslag m.m.
Narkotikabrott är ett sådant brott som enligt 36 kap. 1 b § BrB är s.k. förverkandeutlösande. Det innebär att egendom som påträffas hos den tilltalade kan förverkas om det framstår som klart mera sannolikt att den utgör utbyte av brottslig verksamhet än att så inte är fallet. Det är åklagaren som har bevisbördan för att den egendom som avses med förverkandeyrkandet utgör utbyte av brottslig verksamhet. Vad som allmänt sett talar för att viss egendom utgör utbyte av brottslig verksamhet är att tillgångarna framstår som orimliga med hänsyn till innehavarens reella möjligheter att på laglig väg bygga upp och bibehålla en förmögenhet.
Åklagaren har som skäl för att den i beslag tagna bilen ska förklaras förverkad anfört att I.S. inte har haft några lagliga tillgångar som gör att han har haft möjlighet att hålla sig med en bil värderad till cirka 150 000 kr. Åklagaren har även gjort gällande att även om det inte visats vara mer sannolikt att bilen i sig utgör utbyte av brott så har I.S:s svarta bilaffärer - vilka utgjort skattebrott - möjliggjort hans förvärv av bilen.
I.S. har förnekat att bilen är hans.
Hovrätten delar tingsrättens uppfattning att det är visat i målet att Bryan är ägare till bilen. Åklagaren har åberopat utdrag ur taxeringsuppgifter avseende 2007 och 2008 års taxering som visar att Bryan dessa år inte redovisat några inkomster och att hans sambos inkomster varit relativt blygsamma.
Hovrätten har funnit det utrett att I.S. handlat med bilar. Hovrätten saknar kännedom om när I.S. förvärvat den aktuella bilen som får anses ha ett värde som inte är orimligt högt. Även om mycket talar för att I.S. förvärvat bilen som en följd av utbyte av brottslig verksamhet anser hovrätten att det uppställda beviskravet inte är uppfyllt. Enligt hovrättens mening är ett förverkande på grund av utebliven inbetalning av skatt för näringsverksamhet med bilhandel att föra intentionen bakom nu aktuella bestämmelser för långt. Yrkandena om förverkande och om kvarstad ska därför ogillas.
Med ändring av tingsrättens dom i överklagade delar ogillade hovrätten åtalet för medhjälp till penninghäleri, förverkandeyrkandet och yrkandet om kvarstad. Vidare upphävde hovrätten vad tingsrätten förordnat om beslag av personbilen SRL 531.
Nämndemännen Kelley och Turner var skiljaktiga i frågan om förverkande av personbilen och anförde följande.
Lika med tingsrätten finner vi att I.S. ska anses vara ägare till fordonet SRL 531.
I målet har framkommit att I.S. erhållit ett nettoöverskott om 100 000 kr efter att en caféverksamhet avvecklades för ca tre år sedan. I.S. har enligt uppgift från Skatteverket varit taxerad till noll kronor vid de två senaste taxeringarna. Nettoöverskottet från försäljningen får anses täcka hans personliga levnadsomkostnader under dessa år.
I.S:s uppgift om inkomster från svarta bilaffärer kan lämnas utan avseende då eventuella inkomster härifrån härstammar från en brottslig verksamhet. I avsaknad av inkomster från laglig verksamhet eller annan visad rimlig ekonomisk förmåga att förvärva egendom av aktuellt ekonomiskt värde, framstår som klart mer sannolikt att Bryan kunnat förvärva denna relativt dyra personbil som en följd av utbyte av brottslig verksamhet, nämligen omfattande narkotikahandel, än att så inte är fallet. Sammantaget har det inte framkommit några omständigheter som talar emot ett förverkande av i beslag tagen personbil SRL 531 på så sätt åklagaren framställt. Tingsrättens domslut ska därmed fastställas i denna del.
Riksåklagaren överklagade och yrkade att HD skulle förordna om förverkande av personbilen SRL 531 eller dess värde.
HD meddelade prövningstillstånd med den begränsningen att hovrättens bedömning att Bryan var ägare till bilen stod fast.
I.S. bestred ändring.
Sedan bilen utmätts för I.S:s skulder såldes den på offentlig auktion den 29 oktober 2009 för 121 000 kr.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, rev.sekr. Clarke, föreslog i betänkande följande dom:
Målet gäller om det finns förutsättningar för att genom s.k. utvidgat förverkande enligt 36 kap. 1 b § BrB förverka värdet av en personbil, som enligt vad hovrätten funnit utrett tillhör I.S. och under handläggningen i HD har sålts exekutivt för 121 000 kr. I.S. har av hovrätten dömts för grovt narkotikabrott, vilket utgör ett sådant brott som kan utlösa ett utvidgat förverkande.
Bestämmelserna i 36 kap. 1 b § BrB genomför artikel 3 i rådets rambeslut 2005/212/RIF av den 24 februari 2005 om förverkande av vinning, hjälpmedel och egendom som härrör från brott. Av artikeln följer att medlemsstaterna är skyldiga att införa en ordning som medger att en person som dömts för ett visst eller vissa allvarliga brott kan få sin egendom förverkad, även om egendomen i fråga inte kan knytas till det konkreta brottet. Bestämmelserna tar sin utgångspunkt i att det begångna, förverkandeutlösande brottet kan läggas till grund för ett antagande om inblandning i också annan vinstbringande kriminalitet. Det förverkandeutlösande brottet beskrivs i förarbetena till bestämmelserna i 36 kap. 1 b § BrB som den ”nyckel” som möjliggör ett förverkande av sådana vinster av brottslig verksamhet som inte är åtkomliga med tillämpning av sedvanliga beviskrav (prop. 2007/08:68 s. 50).
Regeringen ansåg att beviskravet för att egendom härrör från brottslig verksamhet bör sättas lägre än vad som följer av rambeslutet. Enligt 36 kap. 1 b § första stycket BrB krävs för utvidgat förverkande att det framstår som klart mera sannolikt att egendomen utgör utbyte av brottslig verksamhet än att så inte är fallet. Detta beviskrav ligger enligt regeringen mellan ”sannolikt” och ”ställt utom rimligt tvivel” (a. prop. s. 66).
Det anges inte uttryckligen i rådsbeslutet eller propositionen vilken slags brottslig verksamhet som ett utvidgat förverkande syftar till att dra in vinster från, annat än att denna inte behöver vara närmare preciserad. Det kan härvid noteras att skattebrott enligt propositionen utgör ett sådant brott som kan utlösa ett utvidgat förverkande (a. prop. s. 60), vilket utgör en avvikelse från vad som gäller beträffande förverkande enligt 36 kap. 1 § BrB (se 13 a § skattebrottslagen). I den departementspromemoria som låg till grund för genomförandet av rambeslutet angavs att skattebrott kan vara såväl förverkandeutlösande som en del av den brottsliga verksamhet på vilken förverkandet grundas (Ds 2006:17 s. 88 f.). Förverkandeutredningen gav uttryck för samma uppfattning (SOU 1999:147 s. 126).
Det finns alltså varken i rådsbeslutet eller i förarbetena till 36 kap. 1 b § BrB något stöd för att egendom som utgör utbyte av skattebrott skulle vara undantagen från förverkande enligt denna bestämmelse. De skäl som anfördes för att utbyte av skattebrott inte ska kunna förverkas enligt 36 kap. 1 § BrB - främst att sådant utbyte kan bli föremål för beskattning enligt andra förfaranden - saknar betydelse vid utvidgat förverkande vilket riktar sig mot utbytet av en inte närmare preciserad brottslig verksamhet. Det står alltså klart att egendom som utgör utbyte av skattebrott kan bli föremål för utvidgat förverkande. I fall då skattebrottsligheten har varit av begränsad omfattning kan det finnas skäl att enligt 36 kap. 1 b § fjärde stycket BrB överväga om ett förverkande är oskäligt och därför inte bör ske, eller ske endast partiellt.
I.S. har anfört att han förvärvat den bil som målet gäller genom inkomster från bland annat en omfattande import och försäljning av bilar, som han inte redovisat för beskattning. Bryan har anfört att han även haft andra inkomster men har inte närmare preciserat dessa. Han har i hovrätten anfört att han försörjer sig på att köpa och sälja bilar. Enligt taxeringsuppgifterna för 2007 och 2008 har I.S. under dessa år helt saknat inkomst, och hans sambos inkomster har varit blygsamma. Härtill kommer att han av hovrätten dömts för inblandning i en mycket omfattande narkotikahantering.
Under angivna förhållanden framstår det som klart mer sannolikt att personbilen utgör utbyte av brottslig verksamhet än att så inte är fallet. Inget har framkommit som talar för att ett förverkande skulle vara oskäligt. Yrkandet om förverkande ska alltså bifallas. Eftersom bilen har försålts bör förverkandet avse bilens värde.
Med ändring av hovrättens dom såvitt avser frågan om förverkande förpliktar HD I.S. att såsom förverkat värde av personbilen SRL 531 till staten utge 121 000 kr.
HD (justitieråden Warren, Curry, referent, Marshall, Perry och Taylor) meddelade den 18 juni 2010 följande dom:
I.S. har i målet dömts för bl.a. grovt narkotikabrott till fängelse i tolv år och sex månader. Förutom yrkanden om ansvar för brott har åklagaren i målet yrkat förverkande av en personbil eller dess värde. Som rättslig grund för detta yrkande åberopade åklagaren i stämningsansökan 36 kap. 1 b och 1 c §§ BrB och påstod att det framstår som klart mer sannolikt att I.S:s förmögenhet härrör från utbyte av brottslig verksamhet än att så inte är fallet samt att Bryan saknar lagliga inkomster som skulle möjliggjort inköpet av bilen.
I 36 kap. 1 b § BrB regleras s.k. utvidgat förverkande. Regleringen innebär bl.a. att i det fall att någon döms för ett brott som är av beskaffenhet att kunna ge utbyte och för vilket är föreskrivet fängelse i sex år eller mer, så kan inte endast utbyte av de brott som domen avser förklaras förverkat (36 kap. 1 §) utan förverkande kan också ske av annan egendom, eller dess värde, ”om det framstår som klart mera sannolikt att den utgör utbyte av brottslig verksamhet än att så inte är fallet”.
Regleringen i 36 kap. 1 b § BrB infördes år 2008 som en del av det svenska genomförandet av artikel 3 i det s.k. förverkanderambeslutet (rådets rambeslut 2005/212/RIF om förverkande av vinning, hjälpmedel och egendom som härrör från brott, EUT L 68, 15.3.2005, s. 49). Rambeslutet är av minimikaraktär vilket innebär att staterna är skyldiga att införa bestämmelser som minst motsvarar den reglering som anges i rambeslutet. Rambeslutet är med hänsyn härtill av grundläggande betydelse för tolkningen av de svenska bestämmelserna.
I artikel 2 i rambeslutet behandlas motsvarigheten till sådant förverkande av utbyte av brott som behandlas i 36 kap. 1 § BrB. Enligt artikeln finns en långtgående skyldighet att se till att vinning av brott (proceeds from criminal offences) kan förverkas helt eller delvis. I stället för vinning kan förverkande avse ”egendom vars värde motsvarar sådan vinning” (property the value of which corresponds to such proceeds).
När det gäller utvidgat förverkande anges i artikel 3 punkt 1 i rambeslutet att staterna som ett minimum ska se till att de, under de omständigheter som anges i punkt 2, helt eller delvis kan förverka ”egendom” (property) som tillhör en person som dömts för brott av visst angivet slag. I punkt 2 anges tre olika alternativ för reglering av förverkandemöjligheterna som staterna kan välja mellan. Gemensamt för samtliga alternativ är att den egendom som ska kunna förverkas är sådan som ”härrör” från den dömda personens brottsliga verksamhet (the property in question has been derived from criminal activities of the convicted person).
Enligt det första alternativet, som är det som Sverige lagt till grund för sin lagstiftning, ska all egendom som härrör från den dömda personens brottsliga verksamhet kunna förverkas ”om en nationell domstol på grundval av specifika sakförhållanden är fullständigt övertygad om att egendomen” är av det slaget och att den brottsliga verksamheten avser en period före domen som anses rimlig av domstolen med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Som nämnts tidigare krävs det emellertid enligt den svenska lagstiftningen inte att domstolen är ”fullständigt övertygad” utan beviskravet har sänkts till att ”det framstår som klart mera sannolikt” (jfr prop. 2007/08:68 s. 65 ff.).
Som framhålls i motiven (a. prop. s. 95) fordras det inte att det som förverkas kan knytas till ett visst konkret brott. Åklagaren behöver således inte ange eller bevisa från vilket eller vilka enskilda brott som egendomen härrör eller på annat sätt precisera vari den brottsliga verksamheten bestått. Utredningen av om det föreligger förutsättningar för ett utvidgat förverkande kommer härigenom att i stor utsträckning inriktas på den berördes ekonomiska förhållanden (jfr a. prop. s. 71). Vad som allmänt sett talar för att viss egendom utgör utbyte av brottslig verksamhet är enligt motiven att tillgångarna framstår som orimliga med hänsyn till innehavarens reella möjligheter att på laglig väg bygga upp och bibehålla en förmögenhet. Att man hos någon som saknar förvärvsinkomst anträffar dyra kapitalvaror eller lyxartiklar, talar enligt motiven för att egendomen inte har åtkommits på laglig väg. Vad som å andra sidan kan tala emot att det är fråga om sådant utbyte sägs vara att den hos vilken egendomen anträffas har förvärvsinkomster i paritet med vad som kan krävas för att anskaffa egendomen eller att det på andra vägar framkommer rimliga förklaringar till innehavet. (A. prop. s. 95 f.)
Mot den nu angivna bakgrunden får det i de fall då någon döms för sådan allvarlig narkotikabrottslighet som Bryan dömts för normalt anses föreligga förutsättningar för utvidgat förverkande om denne innehar särskilt värdefull egendom som inte kan förklaras med lagliga inkomster eller på annat godtagbart sätt. Bryan har mot förverkandeyrkandet invänt att han haft inkomster av försäljning av bilar som han inte redovisat för Skattemyndigheten och som kan förklara innehavet av bilen. Riksåklagaren har godtagit att I.S. handlat med bilar men gjort gällande att inkomsterna därifrån i den utsträckning som dessa motsvaras av undandragna skatter utgör utbyte av brottslig verksamhet i den mening som avses i 36 kap. 1 b § BrB.
Av 13 a § skattebrottslagen (1971:69) framgår att bestämmelserna om förverkande av utbyte av brott i 36 kap. 1 § BrB inte ska tillämpas i fråga om brott enligt skattebrottslagen. Skälet är att utbyte av sådant brott regelmässigt tas in till staten i form av skatt (se prop. 2004/05:135 s. 100). Av artikel 2 punkt 2 i rambeslutet framgår också att medlemsstaterna när det gäller skattebrott får tillämpa andra förfaranden än straffrättsliga för att frånta gärningsmannen vinningen av brottet.
Enligt det andra alternativet i rambeslutet kan utvidgat förverkande begränsas till egendom som härrör från ”liknande brottslig verksamhet”. Eftersom Sverige inte valt detta alternativ är utvidgat förverkande inte uteslutet på den grunden att skattebrottslighet inte skulle vara liknande verksamhet som narkotikabrottslighet. Möjligheten enligt artikel 3 punkt 4 i rambeslutet att tillämpa andra förfaranden än straffrättsliga för att frånta gärningsmannen egendomen i fråga är inte heller aktuell för svensk rätt. Detta innebär att även skattebrottslighet kan utgöra sådan brottslig verksamhet som avses i rambeslutet och den svenska lagregleringen. Den skattebrottslighet som Bryan berättat om fyller kriterierna för att kunna anses som brottslig verksamhet eller del i sådan.
Frågan blir under sådana förhållanden om de inkomster som I.S:s handel med bilar kan ha genererat och som inte motsvaras av undandragna skatter är tillräckliga för att kunna förklara bilinnehavet. Det ska härvid beaktas att legala inkomster i första hand måste anses ha gått till I.S:s och hans familjs löpande underhåll. Vad som upplysts om bilhandeln ger inte underlag för antagande att de legala inkomsterna från denna skulle ha varit i den storleksordningen att de utöver vad som behövts för sådant ändamål, också skulle kunna förklara innehavet av bilen. Det får anses vara klart mera sannolikt att Bryan kunnat förvärva bilen på grund av utbyte av brottslig verksamhet, i form av skattebrott och/ eller annan brottslighet, än att så inte skulle vara fallet. Så långt får det alltså anses föreligga förutsättningar för att bifalla åklagarens förverkandeyrkande.
Termen ”utbyte av brott” brukar sägas avse dels konkret egendom som någon kommit över genom brott, dels den till ett visst penningbelopp uppskattade vinning som en gärningsman haft av sitt brott. Förverkande av viss egendom, sakförverkande, har ansetts förutsätta att den egendom som utgör utbytet finns kvar. I annat fall har förverkande endast ansetts kunna ske av egendomens värde, värdeförverkande. När det gäller brott där utbytet inte utgörs av någon konkret egendom har förverkande ansetts endast kunna ske genom förverkande av vinningen i form av värdeförverkande. Detta synsätt återspeglas exempelvis i förarbetena till den bestämmelse som numera finns i 36 kap. 1 c § BrB. Bestämmelsens viktigaste funktion är kanske att klargöra att vid beräkningen av utbytet (vinningen) av ett brott ska också avkastning av utbyte och avkastning av vad som trätt istället för utbyte räknas. Härutöver har emellertid avsikten också varit att vidga möjligheterna till sakförverkande genom en föreskrift om att ”egendom som har trätt i stället för utbyte” vid förverkande ska anses som utbyte av brott och, numera, även brottslig verksamhet. (Se prop. 2004/05:135 s. 86 f.)
Bestämmelsen i 36 kap. 1 b § BrB om utvidgat förverkande är formulerad så att förverkande av viss egendom, dvs. sakförverkande, är huvudregeln. Vad som kan förverkas är enligt lagtexten egendom som ”utgör utbyte av brottslig verksamhet”. Formuleringen ger, liksom vissa uttalanden i motiven, närmast intryck av att möjligheten till sakförverkande skulle vara begränsad till konkret utbyte av brott och egendom som trätt i sådan egendoms ställe. Detta skulle innebära att sakförverkande aldrig skulle kunna komma i fråga när utbytet av den brottsliga verksamheten, som vid skattebrott, inte utgörs av någon konkret egendom. I praktiken skulle det emellertid med en sådan tolkning, mot bakgrund av svårigheterna att binda viss egendom till en inte närmare specificerad brottslig verksamhet, knappast heller vid sidan härav vara möjligt med sakförverkande (jfr t.ex. prop. 2004/05:135 s. 87). Alternativet skulle vara värdeförverkande beräknat efter den vinning som den icke specificerade brottsliga verksamheten skulle ha genererat. Det ligger dock i öppen dag att det inte är möjligt att göra några meningsfulla beräkningar av vilken vinning som en inte specificerad brottslig verksamhet genererat (jfr prop. 2007/08:68 s. 65). Mot den bakgrunden måste det sättas i fråga om avsikten verkligen varit att sakförverkande skulle ha ett så begränsat tillämpningsområde och om detta kan anses vara förenligt med rambeslutets föreskrifter.
När det gäller rambeslutet finns skäl att notera att regleringen beträffande utvidgat förverkande, i motsats till vanligt förverkande, endast tar sikte på förverkande av viss egendom. Vad som krävs för att egendomen ska kunna förverkas är att den ”härrör” från brottslig verksamhet. Därmed avses uppenbarligen inte endast materiella tillgångar som direkt genererats av brottslig verksamhet utan också andra tillgångar som den dömde kunnat förvärva till följd av vinning av den brottsliga verksamheten. I praktiken innebär rambeslutets reglering att förverkande i allmänhet kommer att avse viss egendom som är av sådant värde och som förvärvats under sådana omständigheter att det står klart att den dömde inte skulle ha kunnat förvärva egendomen om han inte haft intäkter från brottslig verksamhet.
Detta är ett synsätt som också återspeglas i den departementspromemoria (Ds 2006:17) som ligger till grund för den svenska lagstiftningen (se t.ex. avsnitt 5.7.1). Vad som enligt promemorians lagförslag i första hand kunde förverkas var också egendom som ”härrör” från brottslig verksamhet. Därmed avsågs ”egendom som har förvärvats med hjälp av vinsterna från icke identifierade brott” (s. 117). Något avståndstagande från ett sådant synsätt finns inte heller i propositionen. Sålunda sägs redan i slutsatserna under avsnittet om behovet av en reform (prop. 2007/08:68 s. 48) att lagstiftningsåtgärder är nödvändiga eftersom rambeslutet förutsätter att det ska vara möjligt att förverka ”egendom som härrör” från den dömdes brottsliga verksamhet i övrigt. Att den nya förverkandeformen ska avse egendom som ”härrör” från brottslig verksamhet återupprepas senare i avsnittet om vad förverkandet får avse (s. 62). Någon förklaring till varför ett annat uttryckssätt använts i lagtexten lämnas inte men utformningen av författningskommentaren (s. 95) talar för att uttrycken ”härrör från” och ”utgör utbyte av” uppfattats som synonyma.
Det ska noteras att en tolkning enligt vilken endast en del av den egendom som ”härrör” från brottslig verksamhet i den mening som här berörts skulle anses ”utgöra utbyte” av brottslig verksamhet i lagtextens mening inte skulle innebära att utrymmet för förverkande rent faktiskt blev mindre utan endast att förverkandena i vidare omfattning skulle behöva utformas som värdeförverkanden med de praktiska nackdelar som detta skulle innebära (jfr härtill NJA 1981 s. 1076).
Med beaktande av vad som anförts ovan bör bestämmelsen om utvidgat förverkande i 36 kap. 1 b § BrB tolkas så att den lämnar utrymme för förverkande av viss egendom när det framstår som klart mera sannolikt att egendomen härrör från brott i den mening som berörts ovan än att så inte är fallet.
Även i det nu berörda hänseendet föreligger alltså förutsättningar för att bifalla åklagarens förverkandeyrkande. Inget har framkommit som talar för att ett förverkande skulle vara oskäligt. Yrkandet om förverkande ska därför bifallas. Eftersom bilen har försålts exekutivt bör förverkandet avse bilens värde. Riksåklagaren och I.S. är ense om att värdet på bilen motsvaras av det belopp som inflöt vid den exekutiva försäljningen av bilen.
Med ändring av hovrättens dom såvitt avser frågan om förverkande förpliktar HD I.S. att såsom förverkat värde av personbilen SRL 531 till staten utge 121 000 kr.
Referenten, justitierådet Curry, tillade:
Som anförs i domskälen (under 12) brukar det sägas att förverkande av viss egendom (sakförverkande) med stöd av 36 kap. 1 § BrB förutsätter att förverkandet avser sådan egendom som utgör utbyte av brott (eller, numera, trätt i stället för sådan egendom). Om brottet inte genererat konkret utbyte eller om sådan egendom eller vad som trätt i dess ställe inte längre finns kvar sägs det endast vara möjligt med värdeförverkande avseende egendomens värde eller vinningen.
Detta innebär att svensk rätt avviker från vad som normalt gäller enligt internationella instrument som reglerar förverkandefrågor (se förutom förverkanderambeslutet t.ex. FN:s narkotikabrottskonvention, Europarådets konvention om penningtvätt, efterforskning, beslag och förverkande av vinning av brott samt FN:s konvention mot gränsöverskridande organiserad brottslighet). Skyldigheten att se till att det är möjligt att förverka avser enligt dessa regelmässigt vinning av brott (värdeförverkande) eller egendom vars värde motsvarar sådan vinning (sakförverkande). Med en sådan ordning gäller inte någon annan formell begränsning för sakförverkande än att ett sådant inte är möjligt om egendomens värde är högre än vinningen av brottet.
Bestämmelsen i 36 kap. 1 § BrB lägger inte i sig något hinder för en tillämpning i överensstämmelse med de internationella instrumenten. Det kan från den synpunkten framstå som att det inte fanns något sådant behov av ökat utrymme för sakförverkande som till en del åberopades som grund för den precisering i lag av begreppet utbyte som gjordes år 2005 och som numera återfinns i 36 kap. 1 c §. I sammanhanget måste emellertid regleringen i 36 kap. 5 § uppmärksammas. Enligt den lydelse som den paragrafen hade före reformen var det en förutsättning för förverkande av egendom (eller dess värde) att egendomen vid tidpunkten för brottet tillhörde gärningsmannen eller annan som anges i första stycket a-c. Egendom som förvärvats efter brottet fick alltså inte förverkas liksom inte heller egendom som tillhörde gärningsmannen när detta begicks eftersom denna egendom inte gärna kunde utgöra utbyte av brott.
En förutsättning för att den nya bestämmelsen om vad som avses med utbyte skulle medföra ökade möjligheter till sakförverkande var alltså att också 36 kap. 5 § BrB ändrades samtidigt. I paragrafen sägs numera att den egendom som enligt 36 kap. 1 c § ska anses som utbyte får förklaras förverkad om den egendom, som den förverkade egendomen trätt i stället för, vid brottet tillhörde någon av dem som anges i första stycket a-c. Ändringen innebär ett visst, oklart hur stort, ökat utrymme för sakförverkande men detta utrymme är under alla förhållanden fortfarande långt mer begränsat än vad som gäller enligt de internationella instrumenten. Att egendom härrör från brott i den mening som berörts i domskälen i detta mål är uppenbarligen inte tillräckligt för att egendom ska kunna förverkas.
I samband med den reform av förverkandereglerna som genomfördes år 2005 uttalade Lagrådet att det var önskvärt med en mer genomgripande översyn för att anpassa de svenska reglerna till Sveriges internationella åtaganden. Behovet av en sådan kvarstår. Det är svårt att se att det vid en sådan skulle finnas sakligt vägande skäl för att behålla den begränsning av möjligheterna till sakförverkande som regleringen i 36 kap. 5 § BrB innebär. Det kan noteras att den bedömning som HD gjort i det nu aktuella målet ska ses mot den bakgrunden att någon motsvarande begränsning inte finns i 36 kap. 5 a § som anger hos vem som förverkande av utbyte av brottslig verksamhet enligt 36 kap. 1 b § får ske.
HD:s dom meddelad: den 18 juni 2010.
Mål nr: B 4411-09.
Lagrum: 36 kap. 1, 1 b och 1 c §§ BrB.
Rättsfall: NJA 1981 s. 1076.