Fråga huruvida en arbetstagare blivit uppsagd, alternativt avskedad, av arbetsgivaren eller själv lämnat sin anställning.
Parter:
Föreningen Malmö Folkhögskola i Malmö.
Tingsrättens dom, se bilaga.
1.  förklara att de åtgärder som Föreningen Malmö Folkhögskola (i det följande skolan) vidtagit mot E.W. är att jämställa med en av skolan verkställd uppsägning alternativt ett av skolan verkställt avskedande av henne samt ogiltigförklara uppsägningen alternativt avskedandet,
2.  förplikta skolan att till E.W. utge lön och semesterersättning för tiden den 16 augusti 1993 - den 30 april 1994 med - efter avdrag för vad hon erhållit från försäkringskassan - följande belopp:
3.  förplikta skolan att till E.W. utge premie för pensionsförsäkring med 725 kr 90 öre per månad fr.o.m. den 1 april 1993 till dagen för slutligt avgörande av tvisten,
5.  förplikta skolan att till E.W. utge allmänt skadestånd med 70 000 kr för den kränkning som hon utsatts för dels genom brott mot 7 § alternativt 18 § anställningsskyddslagen, dels genom skolans otillbörliga agerande att låta anställningen upphöra i strid med god sed på arbetsmarknaden och grunderna för anställningsskyddslagen, samt
6.  förplikta skolan att till E.W. utge ränta enligt 6 § räntelagen på lönebelopp från respektive kalendermånads utgång samt i övrigt från den 19 maj 1993, allt tills betalning sker,
7.  förbehålla E.W. rätten att senare i mån av befogenhet föra talan mot skolan avseende ekonomisk skada för tid efter huvudförhandlingen vid tingsrätten, samt
8.  i första hand befria E.W. från skyldigheten att ersätta skolans rättegångskostnader vid tingsrätten och i stället förplikta skolan att ersätta hennes rättegångskostnader där samt i andra hand, nämligen för det fall att hennes talan inte vinner bifall, med stöd av 5 kap. 2 § första stycket arbetstvistlagen förordna att vardera parten skall bära sin rättegångskostnad vid tingsrätten.
Skolan har bestritt bifall till E.W:s ändringsyrkanden.
Skolan har som i och för sig skäligt vitsordat vad som yrkats under punkt 3 och 4. Beträffande lön och semesterersättning (punkt 2) samt ränta därpå (del av punkt 6) har skolan som i och för sig skäligt vitsordat följande:
jämte ränta enligt 6 § räntelagen på 1 394 kr från den 31 augusti, på 7 676 kr från den 30 september, på 11 771 kr från den 31 oktober, på 15 866 kr från den 30 november, på 19 961 kr från den 31 december 1993, på 24 192 kr från den 31 januari, på 31 836 kr från den 28 februari, på 43 813 kr från den 31 mars och på 57 765 kr från den 30 april 1994, allt tills betalning sker.
I övrigt har yrkad ränta av skolan vitsordats som i och för sig skälig.
Parterna har fordrat ersättning för rättegångskostnader i arbetsdomstolen. E.W. har för det fall att hennes talan inte vinner bifall yrkat att arbetsdomstolen skall med stöd av 5 kap. 2 § första stycket arbetstvistlagen förordna att vardera parten skall bära sin rättegångskostnad även i arbetsdomstolen.
Parterna har förklarat sig vara ense om att det i tingsrättens domslut under punkt 2 angivna beloppet 55 000 kr rätteligen skall vara 56 000 kr.
Arbetsdomstolen har hållit huvudförhandling i målet. Vid denna har E.W. och L.B. på nytt hörts under sanningsförsäkran, medan förhöret under sanningsförsäkran vid tingsrätten med B.W. samt vittnesförhören vid tingsrätten med K.Z., L.T., B.L., I.B. och M.H. har förebringats genom uppspelning av tingsrättens bandupptagningar av förhören.
Till utveckling av sin talan i arbetsdomstolen har parterna anfört i huvudsak detsamma som i det hänseendet har antecknats i tingsrättens dom.
Det samtal som vid 12-tiden tisdagen den 2 mars 1993 ägde rum mellan E.W. och L.B. i den senares tjänsterum tillkom ostridigt på E.W:s initiativ. Samtalet utvecklades enligt vad utredningen visar till ett upprört meningsutbyte som slutade med att E.W., i samband med att hon lämnade rummet, bad L.B. att "dra åt helvete". Mot L.B:s bestridande är inte styrkt att han, såsom E.W. har uppgett, därvid svarade med att hon kunde göra detsamma.
Det är ostridigt att E.W., som vid tillfället hade slutat sitt arbete för dagen, en kort stund efter det att samtalet hade avslutats lade sina nycklar till skolans lokaler på L.B:s skrivbord. Detta skedde i L.B:s frånvaro. E.W. uteblev därefter, enligt vad utredningen visat, fr.o.m. onsdagen den 3 mars 1993 från sitt arbete vid skolan utan att till skolan uppge att hon ansåg sig ha giltigt förfall för sin utevaro.
Av E.W:s uppgifter framgår att hon fredagen den 5 mars nåddes av försändelsen med L.B:s brev av den 4 mars och att hon genast lät returnera försändelsen utan att ha öppnat kuvertet. L.B. har uppgett att han i början av den följande veckan fick motta den sålunda returnerade försändelsen. Han har vidare uppgett att han med anledning därav onsdagen den 10 mars sände det rekommenderade brev till E.W. i vilket han - med hänvisning till att hon inte kontaktat skolan angående sin frånvaro och till att hon returnerat hans brev av den 4 mars oöppnat - konstaterade att hon hade lämnat sin tjänst vid skolan. I målet är ostridigt att E.W. inte förrän i april 1993 löste ut detta brev och tog del av dess innehåll.
Av E.W:s uppgifter framgår att hon onsdagen den 10 mars skrev ett brev till A.L. vid ABF, som fungerade som skolans personalredogörare. E.W. bad genom brevet A.L. att fylla i en av E.W. bifogad blankett för arbetsgivarintyg. På denna blankett, avsedd för ansökan om ersättning vid arbetslöshet, har E.W. själv under rubriken "Personuppgifter och anställningstid" dels angett att hon varit anställd fr.o.m. "1.8.91" t.o.m. "2.3.93", dels lämnat en kryssruta vid texten "Fortfarande anställd/permitterad/tjänstledig" tom. I brevet till A.L. har E.W. uppgett att hon "slutade vid Malmö Folkhögskola den 2.3.93".
L.B. har uppgett att han torsdagen den 11 mars av A.L. fick beskedet att E.W. sålunda hade skrivit och meddelat att hon slutat sin anställning vid skolan den 2 mars samt begärt ett arbetsgivarintyg. Enligt L.B. hade han på kvällen den 11 mars hämtat de handlingar som E.W. hade tillställt A.L., varefter han under fredagen den 12 mars hade iordningställt det av E.W. delvis ifyllda arbetsgivarintyget och räknat ut hennes slutlön samt måndagen den 15 mars till E.W. sänt ett brev innehållande uppgifterna om hennes slutlön och med arbetsgivarintyget bifogat.
E.W. har uppgett att hon, sedan hon onsdagen den 10 mars hade sänt sitt brev till A.L., samma dag haft ett samtal med en företrädare för föreningen Exodus. Hon hade för denne berättat vad hon gjort, varvid han hade sagt att "så skall du inte göra" och förklarat att det kunde uppfattas så, att hon hade sagt upp sig. Enligt E.W. hade hon därför på morgonen den 11 mars ringt upp ABF och bett att få tala med A.L., varvid kvinnan som tog emot samtalet förklarade att A.L. skulle komma först på eftermiddagen. E.W. hade då bett kvinnan som tog emot samtalet att meddela A.L. att denna skulle "riva arbetsgivarintyget och lägga det i papperskorgen" eftersom E.W. inte hade slutat utan var sjuk. Enligt E.W. hade hon vidare lämnat sitt telefonnummer för att A.L. skulle kunna ringa upp henne, om det "kladdade till sig".
B.L. har i sitt vittnesmål berättat att hon började vikariera i ABF:s telefonväxel den 15 mars 1993 och att det därför måste ha varit tidigast den dagen som hon tog emot ett telefonsamtal från E.W., som då ville tala med A.L.. Eftersom A.L. vid tillfället hade semester fick B.L. ta emot ett meddelande till A.L. som gick ut på att denna skulle "slänga brevet". B.L. skrev ned meddelandet på en lapp med angivande av datum och tid för telefonsamtalet samt av vem som hade ringt. Enligt B.L. fick A.L. meddelandet när hon återvände efter sin semesterledighet.
Utredningen i målet ger alltså inte klarhet i frågan när A.L. - som inte hörts i målet - fått del av E.W:s meddelande om att hennes brev till A.L. med blanketten till arbetsgivarintyg skulle förstöras. Av betydelse är dock endast att konstatera att E.W., med hänsyn till B.L:s berättelse, mot skolans och L.B:s bestridande inte förmått styrka att skolan före den 18 eller 19 mars nåtts av något meddelande om att E.W. inte, såsom hon angett i sitt brev till A.L. den 10 mars och på den därvid fogade blanketten till arbetsgivarintyg, ansåg sig ha slutat sin anställning hos skolan den 2 mars 1993. Denna bedömning ändras inte av att E.W. - först i arbetsdomstolen - har uppgett att hon i själva verket haft två liknande telefonsamtal med kvinnor hos ABF, varav det ena skulle ha ägt rum den 11 mars och det andra den 18 mars, det förra med en för henne okänd kvinna och det senare troligen med B.L..
E.W. har emellertid vidare uppgett att hon redan måndagen den 8 eller tisdagen den 9 mars till skolan insänt det läkarintyg, utfärdat den 8 mars, som utvisar att hon sjukskrivits för tiden den 8 - 22 mars 1993. Denna uppgift har bestritts av skolan och L.B., som förklarat att nämnda läkarintyg i vart fall inte kommit skolan till handa före den 24 mars, och då tillsammans med det läkarintyg som utvisar att E.W. den 22 mars även sjukskrivits retroaktivt för tiden den 2 - 7 mars. E.W:s uppgift i denna del har inte vunnit sådant stöd av omständigheterna i övrigt att det mot skolans bestridande kan anses styrkt att läkarintygen kommit skolan till handa före den 24 mars. Vid den bedömningen har arbetsdomstolen beaktat bl.a. att E.W. enligt egen uppgift den 10 mars skrivit till A.L. och förklarat att hon slutat sin anställning vid skolan den 2 mars, vilket uppenbarligen gör det mindre sannolikt att hon likväl skulle ha sänt in läkarintyget av den 8 mars redan vid den tidpunkt som hon uppgett.
I målet är inte visat att L.B. eller annan behörig företrädare för skolan på något annat sätt före den 18 eller 19 mars nåtts av något meddelande från E.W. av innebörd att hon inte ansåg sig ha slutat sin anställning vid skolan utan var frånvarande på grund av sjukdom.
På grundval av vad sålunda och i övrigt förekommit gör arbetsdomstolen följande bedömanden.
Arbetsdomstolen finner det ställt utom tvivel att E.W. avsett att avsluta sin anställning vid Malmö Folkhögskola med verkan fr.o.m. den 3 mars 1993. Denna slutsats stöds inte endast av hennes återlämnande av nycklarna till skolans lokaler den 2 mars, av hennes åtgärd att låta återsända L.B:s brev av den 4 mars oöppnat och av uppgifterna i hennes brev till A.L. och på den därvid fogade blanketten till arbetsgivarintyg, utan även av de berättelser som i målet lämnats av B.W., I.B. och M.H.. E.W:s påstående om att anledningen till de uppgifter som hon lämnade i brevet till A.L. och på blanketten för arbetsgivarintyg skulle ha varit att hon - trots att hon inte ansåg sig ha slutat sin anställning och trots att hon ansåg sig ha giltigt skäl för sin utevaro i form av sjukdom - trodde sig vara tvungen att ansöka om arbetslöshetsersättning för att få sin försörjning förtjänar enligt domstolens mening inte avseende. Detsamma gäller hennes i arbetsdomstolen framförda påstående att ytterligare en anledning till att hon i brevet och på blanketten för arbetsgivarintyg skrivit att hon slutat sin anställning varit, att hon fått uppfattningen att hon av skolan förbjudits att utöva sin tjänst. Enligt vad utredningen visar har E.W. inte haft något som helst fog för en sådan uppfattning.
Det är enligt arbetsdomstolens mening också ställt utom tvivel att E.W. insett att hennes åtgärder avseende nycklarna och L.B:s brev av den 4 mars samt hennes brev till A.L. skulle av skolans ledning uppfattas så som skett, nämligen att hon slutat sin anställning. Utredningen i målet ger inte stöd åt E.W:s ståndpunkt att hennes avslutande av anställningen skulle ha på sådant sätt föranletts av L.B:s handlande den 2 mars 1993 eller eljest, att situationen är att jämställa med att skolan sagt upp eller avskedat henne. Vidare framgår av det anförda att arbetsdomstolen inte finner fog för E.W:s påstående, att skolan skulle ha utnyttjat en oklar situation till att låta hennes anställning upphöra. Sedd från skolans synpunkt måste situationen enligt vad utredningen visar tvärtom ha framstått som klar, i vart fall sedan skolan mottagit E.W:s brev till A.L. med den därvid fogade och delvis ifyllda blanketten till arbetsgivarintyg.
Det inträffade är alltså såsom tingsrätten funnit att bedöma så, att E.W. enligt eget val lämnat anställningen hos skolan med verkan fr.o.m. den 3 mars 1993. Oaktat hon inte formellt sagt upp sig är hennes handlande, sådant det med fog uppfattats av skolan, rättsligt sett lika bindande för henne som en egen uppsägning.
Vad som sedermera hänt måste enligt vad utredningen ger vid handen uppfattas så, att E.W. någon gång efter den 10 mars ändrat sig och önskat återfå anställning vid skolan. I målet är ostridigt att hon den 18 eller 19 mars 1993 - sedan hon mottagit L.B:s brev av den 15 mars - per telefon meddelat honom att hon, som vid tiden för detta telefonsamtal var sjukskriven, avsåg att återkomma i tjänst när hon blivit bättre. L.B. hade då ostridigt svarat något av innebörd att detta inte gick för sig. Så som E.W. får uppfattas har hon gjort gällande att skolan genom att sålunda inte låta henne återgå i tjänst handlat i strid med grunderna för anställningsskyddslagen. Skolan har på sin sida bestritt detta men i första hand gjort gällande att det härvid är fråga om en omständighet som E.W. åberopat först i arbetsdomstolen, vilket E.W. i sin tur har bestritt. Arbetsdomstolen finner emellertid inte anledning att ta ställning till den sålunda väckta processuella frågan. Det står nämligen klart att skolan inte kan anses ha handlat i strid med grunderna för anställningsskyddslagen genom att vid ifrågavarande tidpunkt hålla E.W. bunden vid att hon lämnat sin anställning vid skolan. Detta gäller i all synnerhet som skolan, enligt vad L.B. obestritt har uppgett, sedan han den 11 mars hade mottagit E.W:s brev till A.L. med uppgiften att E.W. slutat sin anställning den 2 mars, hade anställt en lärare i hennes ställe för återstoden av vårterminen.
Sammanfattningsvis innebär det anförda att tingsrättens domslut i huvudsaken (punkt 1) skall fastställas.
Rättegångskostnader m.m.
När det gäller rättegångskostnaderna föreligger inte skäl att tillämpa bestämmelsen i 5 kap. 2 § första stycket arbetstvistlagen. E.W. skall därför som förlorande part ersätta skolan dess rättegångskostnader såväl vid tingsrätten som i arbetsdomstolen. Vad som upptagits i tingsrättens domslut under punkt 2 skall därför fastställas, dock med den av båda parter medgivna justeringen att av skolans rättegångskostnader vid tingsrätten 56 000 kr avser ombudsarvode.
Skolan har i arbetsdomstolen fordrat ersättning för rättegångskostnader här med 46 070 kr, varav 42 000 kr i ombudsarvode. Den fordrade ersättningen framstår som skälig och skall därför utges av E.W..
K.C. har i arbetsdomstolen begärt ersättning enligt rättshjälpslagen för det biträde hon lämnat E.W. här med 42 557 kr, varav 36 465 kr inklusive mervärdesskatt avser 39 timmars arbete. Med hänsyn till målets relativt enkla beskaffenhet och då den av K.C. ingivna kostnadsräkningen inte ger anledning till annan bedömning får hon emellertid anses för sitt arbete bli skäligen tillgodosedd med en ersättning motsvarande 25 arbetstimmar.
Det skall anmärkas att arbetsdomstolen genom särskilt beslut denna dag i domstolens mål nr B 98/94 prövar K.C:s överklagande av det under punkt 3 i tingsrättens domslut upptagna beslutet om ersättning enligt rättshjälpslagen till henne för det biträde hon lämnat E.W. vid tingsrätten. Domstolen tar därför genom denna dom inte ställning till tingsrättens nu nämnda beslut.
1. Arbetsdomstolen fastställer tingsrättens domslut under punkt 1.
2. Arbetsdomstolen ändrar tingsrättens domslut under punkt 2 endast på så sätt, att domstolen fastställer att av den ersättning som tingsrätten där bestämt ett belopp om 56 000 kr avser ombudsarvode.
3. E.W. skall ersätta Föreningen Malmö Folkhögskola dess rättegångskostnader i arbetsdomstolen med fyrtiosextusensjuttio (46 070) kr, varav 42 000 kr avser ombudsarvode, jämte ränta enligt 6 § räntelagen på det förstnämnda beloppet från dagen för denna dom tills betalning sker.
3. Arbetsdomstolen fastställer ersättning enligt rättshjälpslagen åt K.C. för det biträde hon lämnat E.W. i arbetsdomstolen till tjugoniotusenfyrahundrasextiosju (29 467) kr 50 öre, varav 23 375 kr för arbete, 2 460 kr för tidsspillan och 3 632 kr 50 öre för utlägg. Av ersättningen utgör 5 873 kr 50 öre mervärdesskatt.
Ledamöter: Smith, Vargas och Jackson. Enhälligt.
Föreningen Malmö Folkhögskola började sin verksamhet 1991. Huvudmän för verksamheten är bl.a. LO-sektionen i Malmö, ABF och Hyresgästföreningen. Skolan har omkring sjutton heltidsanställda lärare och omkring 280 elever. Rektor för skolan är sedan starten L.B.. E.W. anställdes som ämneslärare vid skolan den 1 augusti 1991. Hon arbetade i enlighet med anställningsavtalet t.o.m. den 2 mars 1993, då hon efter ett meningsutbyte - enligt E.W. ett gräl - med L.B. lade sina nycklar på L.B:s skrivbord och lämnade skolan för att inte mera återkomma. E.W. har sedan den 3 mars 1993 varit helt eller delvis sjukskriven och erhållit ersättning från försäkringskassan. Hennes månadslön uppgick i mars 1993 till 16 342 kr, jämte 1 855 kr i semesterersättning.
1. förklara att av Malmö Folkhögskola vidtagna åtgärder är att jämställa med en av arbetsgivaren vidtagen uppsägning, alternativt avskedande, och förklara Malmö Folkhögskolas uppsägning, alternativt avskedande, av henne som ogiltig,
2. förplikta Malmö Folkhögskola att till henne utge lön och semesterersättning för tiden 3 mars 1993 - april 1994 med - avdrag för vad hon erhållit från försäkringskassan - med följande belopp:
3. förplikta Malmö Folkhögskola att till henne utge 725 kr 90 öre per månad fr.o.m. den 1 april 1993 tills dag för slutligt avgörande av tvisten. Beloppet avser premie för pensionsförsäkring som utgör löneförmån enligt det lokala anställningsavtalet,
4. förplikta Malmö Folkhögskola att till henne utge 576 kr avseende sjukvårdskostnader som enligt det lokala anställningsavtalet skall betalas av arbetsgivaren,
5. förplikta Malmö Folkhögskola att till henne utge allmänt skadestånd med 70 000 kr för den kränkning hon utsatts för dels genom brott mot 7 §, alternativt 18 §, lagen om anställningsskydd, dels genom Malmö Folkhögskolas otillbörliga agerande att låta anställningen upphöra i strid mot god sed på arbetsmarknaden och grunderna för lagen om anställningsskydd,
6. förplikta Malmö Folkhögskola att till henne utge ränta enligt 6 § räntelagen på lönebelopp från respektive kalendermånads utgång samt i övrigt från dagen för delgivning av stämning, den 19 maj 1993, allt till dess betalning sker,
7. för det fall tingsrätten inte finner den av Malmö Folkhögskola vidtagna uppsägningen ogiltig, förplikta Malmö Folkhögskola att till E.W. utge sex månaders uppsägningslön jämte semesterersättning - för mars t.o.m. augusti 1993 - om tillhopa 28 487 kr, varjämte även skall utgå ränta enligt 6 § räntelagen på lönebelopp från respektive kalendermånads utgång. Därutöver yrkar E.W. allmänt skadestånd med 30 000 kr för den kränkning som hon utsatts för på grund av arbetsgivarens handlande,
8. för det fall E.W. skulle anses ha sagt upp sig själv, förplikta Malmö Folkhögskola att till henne utge en månads uppsägningslön jämte semesterersättning - för mars 1993 - med 5 727 kr jämte ränta enligt Peters.
E.W. har sedermera frånfallit sitt yrkande om ekonomiskt skadestånd såvitt gäller tid då hon varit heltidssjukskriven.
Malmö Folkhögskola har bestritt käromålet men vitsordat skäligheten av de under p.3 och p.4 upptagna yrkandena, liksom även yrkandena om ränta. Malmö Folkhögskola har, såsom den slutligt besämt sin talan, i fråga om ekonomiskt skadestånd avseende lönebelopp gjort gällande att ersättning ej i något fall skall utgå för tid under vilken E.W. på grund av sjukskrivning uppburit ersättning från försäkringskassan.
Malmö Folkhögskola har yrkat ersättning för sina rättegångskostnader.
E.W. har åberopat följande grunder för sin talan: Malmö Folkhögskola har genom en skrivelse till henne daterad den 10 mars 1993 hävt anställningsförhållandet genom uppsägning, alternativt avskedande utan saklig grund. Malmö Folkhögskola har vidare handlat otillbörligt och i strid mot god sed på arbetsmarknaden och mot grunderna för lagen om anställningsskydd genom att inte vidta tillräckliga åtgärder för att utreda varför hon inte kom tillbaka till arbetsplatsen efter grälet mellan henne och L.B. den 2 mars, vilket ålegat arbetsgivaren emedan hon inte hade sagt upp sig. Malmö Folkhögskola har i stället utnyttjat den uppkomna oklarheten för att låta anställningen upphöra. För det fall hennes eget agerande att lämna nycklarna skulle anses som en uppsägning gör hon gällande att hon otillbörligen har provocerats härtill. Uppsägningen är i sådant fall inte giltig, då hon lämnat nycklarna i affekt, vilket arbetsgivaren varit medveten om. Malmö Folkhögskola har betalat ut slutlön men inte uppsägningslön. Hon har rätt till en uppsägningstid om sex månader. Malmö Folkhögskola har ej iakttagit formföreskrifterna för uppsägning alternativt avskedande enligt lagen om anställningsskydd.
Som grund för bestridandet har Malmö Folkhögskola anfört: Malmö Folkhögskola gör gällande att E.W. genom sitt agerande har sagt upp sin anställning med omedelbar verkan. Hon har inte provocerats härtill och arbetsgivaren har inte handlat otillbörligt eller i strid mot god sed på arbetsmarknaden. Det kan inte heller anses strida mot tro och heder att åberopa uppsägningen mot henne. E.W. är därför bunden av sin uppsägning.
Tingsrätten ogillade i beslut den 8 september 1993 ett yrkande av E.W. om att, för den händelse ett avskedande skulle anses ha ägt rum, hennes anställning vid Malmö Folkhögskola skulle bestå, alternativt, för den händelse arbetsgivaren skulle anses ha sagt upp henne, den enligt hennes mening pågående avstängningen av henne skulle upphöra. Arbetsdomstolen lämnade i beslut den 29 oktober 1993 av E.W. förd besvärstalan utan bifall.
Parterna har till utveckling av sin talan anfört:
E.W.
I sitt arbete på skolan hade hon bra kontakt och gott samarbete med elever och kolleger. Dock rådde det sedan en längre tid motsättningar mellan henne och skolans rektor L.B.. Vid diskussioner mellan lärarna, där även L.B. deltagit, har denne vid ett flertal tillfällen rest sig upp och lämnat rummet för att demonstrera sitt missnöje med de åsikter som E.W. uttryckte. L.B. ansåg att hennes åsikter var alltför "blå". Under våren 1992 blev E.W. av L.B. beskylld för att missbruka alkohol och tabletter samt ha psykiska besvär. L.B. har även framfört att han önskade att han kunde "sparka" E.W.. E.W. kände sig utfryst och mobbad av L.B.. Flera elever reagerade mot L.B:s behandling av henne och frågade henne varför hon var rektorns hackkyckling. På E.W:s förfrågan har dock L.B. sagt att hon fått beröm från många av skolans elever som var nöjda med hennes undervisning. Den 2 mars 1993 besökte hon L.B. på dennes tjänsterum för att diskutera varför L.B. hade gått in till en av hennes klasser och ändrat hennes instruktioner om elevernas arbetsuppgifter. Hon kände sig förnedrad på grund av L.B:s agerande inför hennes elever. L.B. förklarade att han inte ville tala om saken om inte L.T., som är lokalombud för E.W:s fackliga organisation SFHL, var närvarande. Under samtalet framförde L.B. ett påstående om att E.W. hade kastat ut en elev under en lektion. Hon förklarade att påståendet var felaktigt, men L.B. ville inte lyssna på hennes förklaring. Ett gräl utbröt och båda parter uttryckte sig i häftiga ordalag. E.W. fick därvid uppfattningen att L.B. inte ville ha kvar henne på skolan. Hon kände sig rädd, kränkt och påpassad av L.B.. Hon började må dåligt och i affekt lade hon sedan sina nycklar till skolan på L.B:s skrivbord. E.W. drabbades i samband med händelsen av akuta fysiska besvär som gjorde att hon måste vara sängliggande. Hon mådde också psykiskt mycket dåligt på grund av vad som inträffat. E.W. blev sjukskriven från den 2 mars 1993 och hon har fram till och med den 13 mars 1994 uppburit ersättning från försäkringskassan enligt följande:
Från den 2 mars till den 15 augusti 1993 var hon sjukskriven på heltid, från den 23 augusti till den 5 september 1993 på tre fjärdedelstid, från den 6 till den 22 september 1993 på halvtid, från den 23 till den 29 september 1993 på heltid, från den 30 september 1993 till den 31 januari 1994 på tre fjärdedelstid och från den 1 februari till den 13 mars 1994 på halvtid. Intyg om sjukskrivningen insändes till arbetsgivaren den 9 eller 10 mars 1993 i samband med att E.W. erhöll läkarintyg. - Den 5 mars fick hon ett brev från Malmö Folkhögskola. Då hon kände sig psykiskt knäckt och var rädd att brevet skulle innehålla samma ordalag som L.B. använt den 2 mars, returnerade hon brevet utan att ha öppnat kuvertet. Omkring den 12 mars mottog hon avi från posten om en rekommenderad försändelse från Malmö Folkhögskola. Hon hämtade ut försändelsen först i april. Anledningen till att hon inte löste ut den tidigare var att hon hade skickat in sjukintyg till arbetsgivaren och ansåg att situationen var uppklarad. Hon har alltsedan hon blivit sjukskriven hållit fortlöpande kontakt med sin fackliga organisation. Av denna har hon bl.a uppmanats att anmäla sig som arbetssökande tills saken var utredd. Den 9 eller 10 mars 1993 skrev hon till A.L. vid ABF och bad denna att för hennes räkning fylla i en blankett med uppgifter om arbetstid, inkomst m.m., ett s.k. arbetsgivarintyg. Hon ångrade sig emellertid då hon kommit fram till att hon inte ville acceptera arbetsgivarens agerande. Hon ringde därför till ABF påföljande morgon och sökte A.L., som dock ej var anträffbar. Hon bad då B.L., som tog emot hennes samtal, att meddela A.L. att arbetsgivarintyget skulle rivas, eftersom hon inte hade slutat vid Malmö Folkhögskola. Hon omtalade samtidigt för B.L. att hon var sjukskriven. Den 18 eller 19 mars 1993 mottog hon ett brev och det ifyllda arbetsgivarintyget från L.B.. Hon blev mycket förvånad häröver eftersom hon hade återkallat sina instruktioner till ABF angående översändande av arbetsgivarintyg. Hon ringde omgående till L.B. och förklarade att hon inte hade sagt upp sig och att hon var sjukskriven. Vid ett senare tillfälle informerade hon också L.B. om att hon avsåg att träda i tjänst efter sjukskrivningens slut. L.B. sade då "Nej, nej, det skulle bara bli pinsamt, det finns redan en anställd på din tjänst". Enligt uppgift anställdes en ny lärare vid skolan den 3 mars 1993, således redan dagen efter grälet mellan henne och L.B.. Malmö Folkhögskola har utbetalat slutlön till E.W. innebärande lön för den 1-2 mars, intjänad semesterlön och semestertillägg. Uppsägningslön har ej diskuterats mellan parterna.
Det vitsordas att det fanns motsättningar mellan E.W. och L.B. före den 2 mars 1993 men det bestrids att L.B. velat avskede henne och att han trakasserat henne. E.W. ringde inte till ABF dagen efter det att hon skickat in arbetsgivarintyget utan först den 17 eller 18 mars. Läkarintyg kom till arbetsgivaren först den 22 mars. Det vitsordas att en vikarie tillsattes på E.W:s tjänst. Detta var nödvändigt för att undervisningen inte skulle behöva avbrytas. - Under 1992 och i början på 1993 förekom kritik mot E.W. från såväl skolledningen som eleverna. Kritiken innefattade att det förelåg samarbetssvårigheter som hade en negativ inverkan på verksamheten vid skolan. Efter en händelse i februari 1993 kontaktade L.B. E.W:s fackliga ombud L.T. och bad denne deltaga vid ett samtal med E.W. om hennes beteende. Något samtal kom dock ej till stånd eftersom L.T. blev sjuk. Den 2 mars 1993 uppsökte E.W. på eget initiativ L.B. i dennes arbetsrum. Hon ville diskutera varför L.B. hade varit i kontakt med hennes klass i en viss fråga. L.B. bad henne vänta med samtalet så att L.T. kunde vara med. Samtalet mellan E.W. och L.B. blev kort och irriterat. Vid samtalet berördes överhuvudtaget inte E.W:s anställning. När L.B. efter lunch samma dag återkom till sitt arbetsrum låg E.W:s nycklar på skrivbordet jämte en lapp med hennes namn. E.W. var inte kvar på skolan och hon varken infann sig eller avhördes dagen därpå. Vad som hade förekommit samt vetskapen om att E.W. sedan en längre tid inte varit tillfreds med förhållandena på skolan gjorde att L.B. fann sig föranlåten att den 4 mars skicka ett brev till E.W.. I brevet skrev han att hennes beteende kunde uppfattas som att hon slutat, varför hon ombads att förklara sitt beteende. E.W. returnerade brevet oöppnat och tog heller inte kontakt med arbetsgivaren. E.W. kom inte till arbetet och avhördes inte ens. Mot den angivna bakgrunden gjorde L.B. bedömningen att E.W. hade sagt upp sig själv med omedelbar verkan. Han skickade därför den 10 mars ett rekommenderat brev till E.W. där han konstaterade att hon lämnat sin tjänst och att slutlönen skulle utbetalas. L.B. blev också styrkt i sin uppfattning av bl.a. följande omständigheter. Den 10 mars fick han veta att E.W. hade tagit kontakt med sitt fackförbund och berättat att hon sagt upp sig och var arbetslös. Vidare blev han påföljande dag uppringd från en annan folkhögskola som önskade referenser på E.W. eftersom hon hade sökt anställning där. Samma dag erhöll L.B. via ABF ett brev från E.W., i vilket hon begärde ett arbetsgivarintyg, dvs. ett intyg utvisande att hon inte längre var anställd vid skolan. E.W. hade själv fyllt i vissa uppgifter i intyget. L.B. översände det av honom undertecknade intyget till henne den 15 mars 1993. Först i ett brev den 19 mars 1993, dvs. mer än 14 dagar efter det att hon lämnat skolan, gjorde E.W. gällande att hon inte hade sagt upp sig. SFHL och Malmö Folkhögskola genomförde den 26 april 1993 en tvisteförhandling varefter SFHL beslöt att inte driva tvisten vidare.
Som skriftlig bevisning har E.W. åberopat intyg från chefsöverläkaren L.L. vid psykiatriska kliniken på Malmö Allmänna Sjukhus. I intyget uttalas bl.a. att E.W. den 24 mars 1993 besökt akutmottagningen, varvid hennes insufficienstillstånd tolkats som en krisreaktion.
Malmö Folkhögskola har såsom skriftlig bevisning åberopat ovannämnda skrivelser från L.B. till E.W., arbetsgivarintyget, av E.W. till Malmö Folkhögskola ingivna läkarintyg samt två tjänstgöringsintyg, dagtecknade den 30 april respektive den 7 maj 1993, vilka L.B. utfärdat på begäran av E.W.. På det ena läkarintyget, utfärdat den 8 mars 1993, är E.W. upptagen som "arbetssökande". I tjänstgöringsintygen anges att E.W. varit tillsvidareanställd och slutat på egen begäran.
På parternas begäran har förhör hållits med E.W. och L.B.. Vittnesförhör har på E.W:s begäran hållits med eleven vid Malmö Folkhögskola K.Z. och läraren därstädes L.T. samt med kontoristen vid ABF B.L.. På Malmö Folkhögskolas begäran har vittnesförhör hållits med förbundssekreteraren vid SFHL I.B., eleven vid Malmö Folkhögskola M.H. samt med styrelseledamoten i Föreningen Malmö Folkhögskola B.W..
E.W. har berättat i huvudsaklig överensstämmelse med vad hon anfört till utveckling av sin talan. Beträffande händelsen den 2 mars 1993 och vad som hände därefter har hon tillagt: Samtalet med L.B. skedde efter det att hennes arbete var slut för dagen. Samtalet avslutades med att hon sade åt L.B. att han kunde "dra åt helvete", varvid han svarade att det kunde hon också göra. Anledningen till att hon sedan lämnade sina nycklar på L.B:s bord var dels att hon inte behövde dem och dels att hon inte ville ha dem eftersom det hade förekommit en del snatterier på skolan och hon inte ville bli beskylld för något sådant. Hon hade länge tänkt att lämna ifrån sig nycklarna. Hon mådde dåligt och kände att hon hade fått en blödning. När hon gick hem tog hon med sig material till nästa dags lektioner. Hon lämnade kvar privata tillhörigheter såsom böcker och dylikt. Samma eftermiddag tog hon kontakt med I.B. och berättade vad som hade hänt. Hon talade om för I.B. att hon var sjuk och fick uppfattningen att I.B. skulle föra detta vidare till L.B.. Hon hade även kontakt med L.T.. Denne kände till grälet mellan henne och L.B. och att hon var sjuk. Hon talade också med B.W., fyra elever och en lärare. Hon förutsatte att det kommit även till L.B:s kännedom att hon blivit sjuk. Den 8 mars gick hon till vårdcentralen och blev sjukskriven. På blanketten för arbetsgivarintyget skrev hon sig som anställd t.o.m. den 2 mars 1993. Under rubriken "orsak till att arbetet upphört" satte hon kryss i rutan för "den anställdes egen begäran". Facket rådde henne att ange sig som arbetslös. På arbetsförmedlingen fick hon beskedet att enda möjligheten att erhålla ekonomisk ersättning var genom A-kassan. Hon har inte sökt anställning på en annan folkhögskola utan endast ringt och förhört sig om möjligheten att vara lärare vid vissa kortkurser där. Tjänstgöringsintygen begärde hon för att kunna söka annan anställning sedan hon fått besked om att hennes fackliga organisation inte ville driva hennes sak vidare.
L.B. har uppgivit, bl.a.: Bakgrunden till meningsutbytet den 2 mars var att några elever hade reagerat över att E.W. - som de uppfattade det - planerade att ha en "tenta" efter sportlovet. Han hade talat med klassen om detta och förklarat att prov och liknande inte fick förekomma på en folkhögskola. Vid sitt besök på hans tjänsterum den 2 mars var E.W. upprörd över att han hade talat med hennes klass. Samtalet blev alltmer irriterat och E.W. lämnade rummet med ett kraftuttryck. När han efter lunch fann hennes nycklar på sitt bord tänkte han att det var möjligt att hon inte skulle komma till skolan påföljande dag. Han kontaktade därför en annan lärare som kunde ta över E.W:s lektioner om hon skulle utebli. Den 3 mars försökte han ringa till E.W. på eftermiddagen men fick inget svar. Den 4 mars skrev han till henne och bad henne omedelbart kontakta skolan och förklara sitt beteende och orsaken till frånvaron. Brevet återkom oöppnat. Vid ett möte på Östra Grevie Folkhögskola den 9 mars träffade han en facklig funktionär, R.V., som omtalade att E.W. hade ringt till SFHL och anmält sig som arbetslös. På kvällen den 10 mars fick han veta att man hade ringt från samma skola och begärt referenser på E.W.. Enligt uppgift hade E.W. sökt arbete där och sagt att hon hade slutat på Malmö Folkhögskola. Han skrev då ytterligare ett brev till E.W. där han konstaterade att hon hade slutat sin anställning. Den 11 mars ringde A.L. från ABF och omtalade att där låg ett brev från E.W., vari det stod att hon hade slutat och att hon ville ha ett arbetsgivarintyg utfärdat. Han utfärdade intyget och skickade det till E.W. troligen den 15 mars. Den 22 mars fick han ett brev jämte läkarintyg från E.W.. I brevet uppgav hon att hon inte alls hade slutat utan var sjuk. Han har också utfärdat tjänstgöringsintyg åt E.W.. Hon har anmärkt på vissa formuleringar i intyget men inte på uppgiften att hon hade slutat sin anställning på egen begäran.
B.L. har bekräftat E.W:s uppgifter om att hon tagit emot ett telefonmeddelande från E.W. om att A.L. skulle slänga brevet där E.W. begärde ett arbetsgivarintyg. Enligt hennes uppfattning skedde telefonsamtalet någon gång efter den 15 mars. E.W. nämnde inte vid samtalet att hon var sjuk.
L.T. har uppgett att L.B. för honom omtalat att E.W. besökt L.B. och varit upprörd över dennes agerande i en konflikt. En vecka efter den händelsen tog E.W. kontakt med honom. Han frågade då om hon var sjuk, vilket hon bekräftade. Han rekommenderade henne då att skaffa ett sjukintyg. Detta berättade han sedan för L.B..
I.B. har uppgett att hon haft många samtal med E.W. angående problem på arbetsplatsen. E.W. hade särskilt berättat om ett tillfälle, då hon lagt sina nycklar på L.B:s bord. E.W. var ganska upprörd då hon berättade om detta och sade att L.B. borde förstå att hon hade slutat. Därefter har E.W. ringt henne två gånger angående sitt tjänstgöringsintyg.
B.W. har uppgett att han blivit kontaktad av E.W. som klagade på skolledningen och på L.B.. Innebörden av vad hon sade var helt klart att hon var upprörd och att hon skulle sluta på skolan. Han har inget minne av att E.W. uppgav att hon var sjuk. Det märktes dock att hon mådde psykiskt dåligt och att hon var ledsen och upprörd.
M.H. har uppgett att hon talat med E.W. i telefon den 2 mars. E.W. var då mycket upprörd och arg och omtalade för henne att hon hade slängt sina nycklar på rektorns bord och att hon inte skulle gå tillbaka till den skolan mer. Vid ett telefonsamtal med E.W. någon dag senare förklarade E.W. att hon var sjukskriven. Hon har sagt vid flera tillfällen att hon inte ämnade återvända till skolan.
Tingsrättens bedömning:
Frågan om E.W:s anställning upphört genom arbetsgivarens åtgärder eller genom hennes eget handlande får prövas utifrån samtliga omständigheter. Av särskild betydelse vid prövningen är vilken innebörd parternas åtgärder objektivt sett kan anses ha och hur vardera parten uppfattat motpartens handlande. Om oklarhet råder om arbetstagarens avsikter åligger det arbetsgivaren att i görligaste mån söka klargöra dessa innan han drar slutsatsen att arbetstagaren slutat sin anställning.
Av utredningen framgår att samtalet den 2 mars 1993 mellan E.W. och L.B. fördes i en irriterad ton och att åtminstone E.W. råkade i affekt. Meningsutbytet gällde emellertid frågor om undervisningen och frågan om E.W:s fortsatta anställning berördes inte. Det har inte framkommit något som ger stöd åt E.W:s uppfattning att L.B. avsåg att skilja henne från anställningen.
Efter samtalet har E.W. bl.a. lämnat tillbaka sina nycklar till arbetsgivaren, uteblivit från arbetet utan att på gängse sätt sjukanmäla sig, begärt arbetsgivarintyg, där hon markerat att hon slutat på egen begäran, omtalat för andra att hon hade slutat på Malmö Folkhögskola samt hört sig för om annat arbete. E.W:s agerande kan objektivt sett svårligen tolkas på annat sätt än att hon hade beslutat sig för att lämna sin anställning vid Malmö Folkhögskola. De åtgärder som L.B. vidtagit sedan E.W. hade lämnat skolan den 2 mars 1993 har väl uppfyllt vad som med hänsyn till omständigheterna rimligen kan begäras av en arbetsgivare. Hans handlande har varit föranlett enbart av E.W:s eget agerande och kan inte betraktas som åtgärder i syfte att skilja E.W. från hennes anställning.
Sammanfattningsvis finner tingsrätten ej visat att E.W:s anställning vid Malmö Folkhögskola upphört genom någon åtgärd som arbetsgivaren vidtagit. Det är i stället klarlagt att E.W. självmant med omedelbar verkan lämnat sin anställning utan att iaktta uppsägningstid. Vid sådant förhållande skall E.W:s talan ogillas till alla delar.
E.W. har ifrågasatt nödvändigheten av att Malmö Folkhögskola anlitat ombud från Stockholm, då detta enligt hennes uppfattning inneburit merkostnader.
Malmö Folkhögskola har förklarat att deras ombud är verksam vid en advokatbyrå som den organisation som skolan tillhör, Arbetsgivaralliansen, brukar anlita i arbetsrättsliga tvister och att valet av ombud därför inte inneburit någon fördyring.
Tingsrätten finner ej skäl till nedsättning av Malmö Folkhögskolas ersättningsanspråk på den av E.W. ifrågasatta grunden.
K.C. har för sitt biträde åt E.W. fordrat ersättning av allmänna medel med 61 425 kr, avseende 67,5 timmars arbete.
Tingsrätten anser att den uppgivna tidsåtgången framstår som alltför hög i förhållande till målets omfattning och svårighetsgrad. Tingsrätten finner på grund av det anförda att ersättningen åt K.C. bör bestämmas till skäliga ansedda 50 000 kr.
1. Käromålet ogillas.
2. E.W. skall utge ersättning till Föreningen Malmö Folkhögskola för dess rättegångskostnader med sextioettusen (61 000) kr, varav 55 000 kr avser ombudsarvode, jämte ränta därå enligt 6 § räntelagen från denna dag tills betalning sker.
3. Tingsrätten fastställer ersättning enligt rättshjälpslagen åt K.C. till femtiotusen (50 000) kr, avseende arbete. Av ersättningen utgör 10 000 kr mervärdeskatt.