Rätt svarandepart rörande en talan om ogiltighet av en testamentarisk ändamålsbestämmelse som ska verkställas före skifte är testators dödsbo. Frågan om bestämmelsens giltighet kan därför inte med verkan mot dödsboet avgöras genom en process mellan dödsbodelägarna. Dödsboet har följaktligen ansetts sakna befogat intresse av att intervenera i en sådan process.
Tanner avled den 16 februari 2012 och efterlämnade hustrun A.A. och de gemensamma barnen Hå.A. och He.A.
A.A. och Hå.A. väckte vid Ystads tingsrätt talan mot He.A. och yrkade att tingsrätten skulle förklara två av N.-E.A. upprättade testamenten ogiltiga. He.A. bestred käromålet.
Dödsboet efter Tanner ansökte genom boutredningsman vid tingsrätten om att få inträda som självständig intervenient i målet på svarandens sida. Dödsboet åberopade ett rättsutlåtande av f.d. justitierådet Dean.
A.A. och Hå.A. motsatte sig ansökningen om intervention. He.A. tillstyrkte ansökningen.
Tingsrätten (rådmannen Welch) anförde i beslut den 30 april 2013:
Dödsboet har inte visat sannolika skäl för att det som sådant har ett intresse i frågan om testamentenas giltighet eller drabbas av rättskraften av en framtida dom på sådant sätt att frågan kan anses röra dess rätt. Ansökan om intervention kan därför inte bifallas.
Ansökan om intervention lämnas utan bifall.
Dödsboet efter Tanner överklagade i Hovrätten över Skåne och Blekinge och yrkade att hovrätten skulle bifalla dödsboets ansökan om att få delta i rättegången som intervenient.
A.A. och Hå.A. medgav i hovrätten dödsboets ansökan om intervention.
Hovrätten (hovrättsråden Brown och Rangel samt hovrättsassessorn Fuentes, referent) anförde i beslut den 4 november 2013:
Parterna disponerar inte över frågan om intervention. Hovrätten har alltså att pröva om förutsättningar för intervention föreligger oavsett A.A:s och Hå.A:s medgivande.
Enligt 14 kap. 9 § RB får den som inte är part i rättegången, men som visar sannolika skäl för att saken rör hans eller hennes rätt, delta som intervenient på endera sidan i rättegången. Det övergripande syftet med denna möjlighet till intervention är att skydda tredje mans rättsliga intressen av tvistens utgång. För att saken ska anses röra tredje mans rätt krävs att det materiella rättsförhållande som är rättegångens föremål är av betydelse för tredje mannens rättsställning. Det ska alltså röra sig om en rättslig och inte bara en faktisk inverkan (NJA II 1943 s. 178 och Gärde m.fl., Nya rättegångsbalken, s. 149). Utifrån uttalanden i motiven har man i doktrin utgått från i huvudsak fyra grupper av fall där rätt till intervention kan föreligga; exekutionsfallen, regressanspråksfallen, rättskraftsfallen och bevisverkansfallen (Fitger m.fl., Rättegångsbalken, Del 1, 2012, s. 14:26 ff.). De två förstnämnda fallen kan knappast sägas vara aktuella i förevarande mål, utan fråga är, med hänsyn till dödsboets sätt att föra sin talan, om rätt till intervention föreligger på grund av att dödsboet träffas av domens rättskraft eller att denna kan förväntas få bevisverkan i förhållande till dödsboet i en tänkt framtida process.
Av allmänna processrättsliga principer följer att en dom som utgångspunkt har rättskraft endast i förhållandet mellan parterna. Vid klander av testamente gäller att klandret har rättslig verkan endast i förhållande till den testamentstagare mot vilken talan anhängiggjorts samt att klandret inte gäller för annan än den arvinge som anställt detsamma (Harris och Stout, Kommentar till ärvdabalken, Del I, 6 uppl., s. 443). Den omständigheten att testamentet inte bara innehåller förordnanden till fördel för den instämde testamentstagaren, utan även förordnanden av annat slag, motiverar inte att rättskraften utsträcks i förhållande till vad som annars skulle ha varit fallet. Det anförda innebär att en kommande dom i aktuell klanderprocess inte får rättskraft gentemot dödsboet.
Som tidigare konstaterats kan domens bevisverkan medföra att saken anses röra tredje mans rätt enligt 14 kap. 9 § RB. Enligt Richardson föreligger sådan bevisverkan om det typiskt sett finns en avsevärd risk för att tredje man genom ett avgörande träffas så att hans ställning i senare process försvåras (Richardson, Rättegång II, 8 uppl., s. 202). För att intervention på grund av domens bevisverkan över huvud taget ska bli aktuell krävs med hänsyn till detta resonemang att dödsboet kan agera som part i en senare process, t.ex. rörande testamentenas giltighet. Hovrätten utgår vid sin bedömning från detta synsätt.
Den omständigheten att testamentena innehåller särskilda förordnanden om dödsboets egendom medför, oavsett hur dessa förordnanden rubriceras, inte att dödsboet kan agera som part i en eventuell kommande process rörande testamentenas giltighet. Dödsboet har inte heller visat att dess ställning i någon annan typ av framtida process kan komma att försvåras. Dödsboets ställning i en senare process kan därmed inte komma att försvåras genom domens bevisverkan.
Sammanfattningsvis finner hovrätten att dödsboet inte har visat att saken rör dess rätt i den mening som avses i 14 kap. 9 § RB. Därmed saknas förutsättningar att medge den av dödsboet begärda interventionen.
Hovrätten lämnar överklagandet såvitt avser frågan om intervention utan bifall.
Dödsboet efter N.E.-A. överklagade hovrättens beslut och yrkade bifall till sin ansökan om intervention.
A.A. och Hå.A. motsatte sig att hovrättens beslut ändrades. He.A. tillstyrkte ansökningen om intervention.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Hall, föreslog i betänkande följande beslut:
1-7. Motsvarar i huvudsak punkterna 1-7 i HD:s beslut.
Enligt 14 kap. 9 § RB har den som inte är part i rättegången, men påstår att saken rör hans rätt och visar sannolika skäl för sitt påstående, rätt att inträda som intervenient i målet. Kravet att den som vill intervenera ska visa sannolika skäl för att han har rätt att delta i rättegången innefattar såväl det som interventionssökanden påstår om sin egen rättsställning, som det han påstår om dess beroende av rättegångens föremål (jfr Gärde m.fl., Kommentar till nya rättegångsbalken, 1949, s. 149).
När det gäller frågan vad som avses med att saken rör intervenientens rätt anges i lagmotiven bara att det materiella rättsförhållande som är rättegångens föremål ska vara av betydelse för tredje mans rättsställning (se NJA II 1943 s. 178). I 1949 års kommentar till bestämmelsen uttalas att det materiella rättsförhållandet ska inverka rättsligen och inte bara faktiskt på den tredje mannens rättsställning. De fall som omfattas anges vara bl.a. sådana där inverkan på tredje mans rättsställning sker genom att denne träffas av rättskraften hos domen i målet. Avseende frågan huruvida det kan åberopas som interventionsgrund att domen i ett mål kan få betydelse i en annan rättegång genom sin bevisverkan, anges att det är tveksamt i vilken utsträckning det kan ske men att övervägande skäl talar för att tillåta intervention i dessa fall, om anspråken stöder sig på väsentligen samma grund. (Se Gärde m.fl., a.a., s. 149.)
James av testamente enligt 14 kap. 5 § ÄB gäller rättsförhållandet mellan arvingar och testamentstagare. Av allmänna processuella grundsatser följer att en sådan klandertalan har rättslig verkan endast i förhållande till den testamentstagare mot vilken talan anhängiggjorts samt att klandret inte gäller för annan än den som anställt detsamma. Det kan alltså förhålla sig så, att ett testamente är verkställbart endast i förhållande till någon eller några av ett flertal arvingar. (Jfr Harris och Stout, Kommentar till ärvdabalken, Del I, 6 uppl., s. 443.)
Av 11 kap. 9 § ÄB följer att om en ändamålsbestämmelse är meddelad beträffande egendom som tillkommer viss arvinge eller testamentstagare, åligger det denne att verkställa förordnandet. I andra fall ska ändamålsbestämmelsen verkställas av oskifto.
Ändamålsbestämmelser grundar en skyldighet till viss prestation som inte motsvaras av någon rätt för visst rättssubjekt. Ändamålsbestämmelse kan vara given till förmån för allmänheten eller annars för en obestämd krets personer. Arvlåtaren kan till exempel ha föreskrivit att en konstsamling som tillfaller någon i arv eller testamente på vissa tider ska hållas tillgänglig för allmänheten eller ålägga en arvinge eller testamentstagare att utge en del av avkastningen från mottagen egendom till behövande. Ändamålsbestämmelse kan också vara stadgad i arvlåtarens eget intresse, t.ex. resande av gravvård eller utgivande av hans efterlämnade skrifter, eller i den successionsberättigades eget intresse. (Se NJA II 1930 s. 125 f.)
Arvingar och testamentstagare disponerar inte över ändamålsbestämmelser i ett testamente. Den som är förpliktad att fullgöra en sådan bestämmelse kan inte ens genom att avstå från sin egen successionsrätt befria egendomen från den belastning som ändamålsbestämmelsen utgör. En ändamålsbestämmelse som vilar på den oskiftade kvarlåtenskapen kan därmed inte bringas att upphöra genom en talan mot någon som fått sin successionsrätt inskränkt därigenom. Den som vill få giltigheten av en sådan ändamålsbestämmelse prövad har däremot möjlighet att väcka talan mot boutredningsman eller testamentsexekutor med yrkande om förordnandets ogiltighet. I annat fall skulle förordnanden som avser den oskiftade kvarlåtenskapen kunna komma att verkställas utan att testamentets giltighet blivit föremål för prövning i den delen. (Jfr Mcfarland, Några spörsmål rörande testamentarisk ändamålsbestämmelse, SvJT 1934 s. 113 ff. Jfr också NJA 1899 s. 319.)
N.-E.A:s förordnande om försäljning av företagsgruppen kan närmast hänföras till ett sådant förordnande av personlig art som är stadgat i arvlåtarens eget intresse. Förordnandet innefattar en sådan förpliktelse till positiv prestation utan motsvarande rättighet som är karaktäristisk för ändamålsbestämmelser. Förordnandet vilar på den oskiftade kvarlåtenskapen. Frågan om giltigheten av förordnandet om försäljning av företagsgruppen kan därför inte avgöras inom ramen för processen mellan dödsbodelägarna. Någon på rättskraft grundad rätt till intervention för dödsboet föreligger därmed inte. Dödsboet har inte heller någon faktisk möjlighet att få till stånd en senare process rörande testamentets giltighet. Någon rätt till intervention på grund av domens bevisverkan föreligger därmed inte heller (jfr Richardson, Rättegång II, 8 uppl., s. 201 f.).
Mot denna bakgrund kan dödsboet inte anses ha visat sannolika skäl för att målet rör dess rätt på sådant sätt som krävs för att dödsboet ska få intervenera i målet. Dödsboets överklagande kan därför inte vinna bifall.
HD lämnar överklagandet utan bifall.
HD (justitieråden Miller, Hernandez Toijer, Bryant, Mccullough, referent, och Villanueva) meddelade den 4 juni 2015 följande slutliga beslut:
Tanner avled den 16 februari 2012 och efterlämnade hustrun A.A. samt de två gemensamma barnen Hå.A. och He.A. Hustrun och barnen är enda dödsbodelägare i N.-E.A:s dödsbo.
A.A. och Hå.A. har väckt talan mot He.A. med yrkande att tingsrätten ska förklara att Carter testamenten den 2 januari och den 2 februari 2012 är ogiltiga i sin helhet. Som grund för sin talan har de anfört att testamentena har tillkommit under påverkan av psykisk störning. He.A. har bestritt käromålet.
Tanner var grundare och ägare av företagsgruppen FMT Aircraft Gate Support Systems. Tanner har genom de klandrade testamentena förordnat bl.a. att företagsgruppen ska säljas och att kvarlåtenskapen därefter ska fördelas på visst sätt.
Dödsboet, företrätt av boutredningsman tillika testamentsexekutor, ansökte vid tingsrätten om att få intervenera i målet på He.A:s sida med stöd av 14 kap. 9 § RB. Tingsrätten lämnade ansökan utan bifall. Beslutet överklagades av dödsboet. Hovrätten har lämnat överklagandet utan bifall.
Dödsboet har till stöd för sin ansökan om intervention anfört i huvudsak följande. Förordnandet om att företagsgruppen ska säljas utgör en ändamålsbestämmelse. Dödsbodelägarna disponerar inte över sådana bestämmelser. Dödsboet har en skyldighet att försvara förordnandet. Eftersom arvingarna och dödsboet som sådant är bundna av ändamålsbestämmelsen, förutsatt att testamentet är giltigt, rör målet dödsboets rätt. Dödsboet har därför rätt att delta i rättegången som intervenient.
A.A. och Hå.A. har gjort gällande att dödsboet inte har visat sannolika skäl för att processen rör dödsboets rätt på ett sådant sätt att rätt till intervention föreligger. De har anfört bl.a. att förordnandet om försäljning av företagsgruppen inte utgör någon ändamålsbestämmelse. Även om förordnandet skulle anses utgöra en sådan bestämmelse rör inte frågan om testamentets giltighet dödsboets rätt.
Tvisten i HD rör frågan om det såvitt gäller försäljningsförordnandet finns förutsättningar för dödsboet att intervenera i målet på He.A:s sida. Hur det förhåller sig med detta hänger samman med vad som gäller materiellt för sådana förordnanden.
Grundläggande testamentsrättsliga utgångspunkter är testationsfriheten och respekten för den avlidnes vilja, varifrån görs undantag främst enligt vad som följer av laglottsbestämmelserna. Även testamentariska förordnanden som innebär att egendom ska hanteras på ett visst sätt utan att det motsvaras av någon rätt för annan (ändamålsbestämmelser) ska respekteras.
Ändamålsbestämmelser är reglerade i 11 kap. 9 § ÄB. Om en sådan bestämmelse är meddelad beträffande egendom som tillkommer viss arvinge eller testamentstagare, ska han eller hon verkställa förordnandet. I andra fall ska ändamålsbestämmelsen ”verkställas av oskifto”, dvs. före skiftet. Bestämmelsen utgör då inte någon belastning på egendom som tillkommer en viss arvinge eller testamentstagare. I förarbetena tilläggs att en ändamålsbestämmelse inte grundar någon rätt för visst rättssubjekt (jfr NJA II 1930 s. 125 f. och 265 och NJA II 1933 s. 513 och 516).
I förarbetena nämns som exempel på ändamålsbestämmelser som belastar viss egendom att en konstsamling, som tillfaller någon i arv eller testamente, på vissa tider ska hållas tillgänglig för allmänheten eller att en arvinge eller testamentstagare åläggs att utge en del av avkastningen från mottagen egendom till behövande. Exempel på ändamålsbestämmelser som ska verkställas före skiftet är förordnande om gravvård eller utgivande av någons efterlämnade skrifter. (Jfr NJA II 1930 s. 125 f.; se även Cannon, Ändamålsbestämmelse och stiftelse, 1951, s. 19 f. och 37 f.) En ändamålsbestämmelse kan också gå ut på att viss egendom eller dess avkastning ska avsättas för visst ändamål utan att ett visst rättssubjekt utpekas som mottagare. Så kan ske genom stiftelsebildning (t.ex. Nobelstiftelsen och Samfundet De Nio, jfr NJA 1915 s. 57) men även på andra sätt. Från sådana ändamålsbestämmelser bortses här.
Förordnandet i förevarande fall utgör en ändamålsbestämmelse som ska verkställas före skiftet. Det testamentariska förordnandet utgör alltså en förpliktelse som inte belastar egendom som tillkommer en viss arvinge eller testamentstagare.
Ändamålsbestämmelser som ska verkställas före skifte rör inte egendomsfördelningen mellan arvingar och testamentstagare. Sådana förordnanden utgör föreskrifter om hur det ska förfaras med egendomen i dödsboet. De kan ofta ses som hanteringsföreskrifter till boutredningsförvaltningen. Det kan som här handla om att värdet av viss egendom ska realiseras genom försäljning, men det kan också tänkas att förordnandet går ut på att viss egendom ska förstöras, såsom t.ex. viss korrespondens eller ofullbordade konstverk eller skrifter. Att en i ett testamente given ändamålsbestämmelse har karaktär av hanteringsföreskrift hindrar inte att den är rättsligt bindande för boets förvaltning. Arvingar och testamentstagare förfogar inte över sådana ändamålsbestämmelser.
Att arvingar och testamentstagare inte disponerar över ändamålsbestämmelser i ett testamente medför att frågan om giltigheten av en sådan bestämmelse inte kan med bindande verkan prövas i en dispositiv process mellan arvingar och testamentstagare. Det innebär att om testamentet i en process mellan arvingar och testamentstagare förklaras vara ogiltigt, så omfattar domens rättskraft inte en i testamentet intagen ändamålsbestämmelse. Det har antagits att den som vill få en prövning av en ändamålsbestämmelse, som vilar på den oskiftade kvarlåtenskapen och som därmed inte kan angripas genom en talan mot annan arvinge eller testamentstagare, i stället kan väcka talan mot testamentsexekutor eller boutredningsman med yrkande om förordnandets ogiltighet (se Bailey, Några spörsmål rörande testamentarisk ändamålsbestämmelse, SvJT 1934 s. 121 f.; jfr NJA 1899 s. 319).
Frågan om rätt motpart vid en talan av nu aktuellt slag bör avgöras förutsättningslöst, inte minst mot bakgrund av att de uttalanden som gjorts om att talan ska väckas mot testamentsexekutor eller boutredningsman inte har följts upp genom vägledande rättspraxis. Det finns alltså anledning att överväga vad som är den lämpligaste ordningen.
Ett dödsbo är en juridisk person som genom dödsbodelägarna gemensamt förvaltar den dödes egendom under boets utredning. Ett ändamålsförordnande som har den oskiftade kvarlåtenskapen som föremål rör alltså boets egendom. Mot den bakgrunden och med beaktande av att en testamentsexekutor respektive en boutredningsman åtminstone med ett nutida synsätt bör ses som endast representanter för dödsboet såsom juridisk person, framstår det som närliggande att se boet som rätt svarandepart i en tvist om giltigheten av ett sådant ändamålsförordnande som ska verkställas före skifte.
I samma riktning talar hänsynen till den avlidnes vilja. Den som har godtagit att vara testamentsexekutor kan inte antas vara skyldig att fullgöra sitt uppdrag, om det innebär att han personligen måste inta ställning som part i en rättegång rörande giltigheten av ett ändamålsförordnande. Och om ingen testamentsexekutor har förordnats (eller den som har förordnats frånträder), så kan det bli svårt att finna någon som är villig att ta på sig ett boutredningsmannauppdrag som kommer att leda till ställningen av part i en sådan rättegång. Om däremot dödsboet intar partsställning med en testamentsexekutor eller en boutredningsman som företrädare, så lär betänkligheterna mot ett sådant uppdrag minska och därmed förutsättningarna för ett försvar av förordnandet bli bättre.
Det ska tilläggas att om testator inte har förordnat någon testamentsexekutor, så finns det alltid en risk för att dödsbodelägarna negligerar en ändamålsbestämmelse utan att det finns någon som kan ingripa mot det. Den risken förändras dock inte med en ordning som innebär att en boutredningsman, om sådan utses, är att se som rätt part vid en talan om ogiltighet av ett förordnande som ska verkställas före skiftet. Och om en boutredningsman förordnas kan han som företrädare för dödsboet försvara förordnandet likaväl som om han själv intog partsställning. Det finns i det hänseendet anledning att notera att en testamentarisk ändamålsbestämmelse bör, även om dess föremål inte tillgodoser någon annans intresse än testators eget, kunna vara ett skäl att inte entlediga boutredningsmannen ens om samtliga dödsbodelägare är ense om det (jfr 19 kap. 6 § ÄB).
Slutsatsen är att dödsboet är rätt svarandepart rörande en talan om ogiltighet av en ändamålsbestämmelse som ska verkställas före skifte. Till den del A.A:s och Hå.A:s talan gäller giltigheten av försäljningsförordnandet, skulle de således rätteligen ha stämt N.-E.A:s dödsbo.
Enligt 14 kap. 9 § RB har den som inte är part i rättegången, men påstår att saken rör hans rätt och visar sannolika skäl för sitt påstående, rätt att inträda som intervenient i målet. Bestämmelsen ger uttryck för den grundläggande principen att rätt till intervention förutsätter ett befogat interventionsintresse. Vad dödsboet önskar uppnå med sin ansökan om intervention är att N.-E.A:s förordnande om försäljning av företagsgruppen ska komma till verkställighet eller i allt fall prövas i en ordning där hans i testamente uttryckta vilja är representerad genom boet.
Frågan om giltigheten av den aktuella ändamålsbestämmelsen kan emellertid inte avgöras bindande genom en process mellan dödsbodelägarna. Det intresse som ligger till grund för ansökan om intervention berörs således endast på så sätt att påståendet att testamentena har tillkommit under påverkan av en psykisk störning kommer att prövas till den del klandertalan kan anses avse annat än ändamålsbestämmelsen. Den bedömning som i det hänseendet kan komma att göras i klandermålet mellan dödsbodelägarna får dock inte inverka på en motsvarande bedömning i ett eventuellt senare mål med dödsboet som part, där försäljningsförordnandets giltighet kommer till prövning. Vad som brukar kallas bevisverkan kan därför inte utgöra ett tillräckligt skäl för intervention.
Av det föregående följer att dödsboet inte har rätt att intervenera i målet. Dödsboets överklagande ska därför avslås.
HD avslår överklagandet.
HD:s beslut meddelat: den 4 juni 2015.
Mål nr: Ö 5933-13
Lagrum: 11 kap. 9 § och 19 kap. 6 § ÄB, 14 kap. 9 § RB.
Rättsfall: NJA 1899 s. 319.