Adressaten till en från utlandet avsänd postförsändelse innehållande gåvor, vilka avsänts utan adressatens vetskap och tagits i beslag innan de nått denne, har inte ansetts vara ägaren till föremålen i fråga i den meningen att talan om föremålens förverkande enligt 9 § lagen (1960:418) om straff för varusmuggling kunde föras mot honom.
Allmän åklagare förde vid Sollentuna TR talan mot J.N. med yrkande att ett paket med klockor och smycken skulle förklaras förverkade enligt varusmugglingslagen.
TR:n (rådmannen Martin) anförde i beslut d 18 april 1994: Av handlingarna framgår följande: Den 9 nov 1993 ankom ett postpaket från Saudi-Arabien till postterminalen på Arlanda. Avsändare var A.M.D. och försändelsen var adresserad till J.N., som är avsändarens son. J.N. visste inte att hans mor hade skickat försändelsen. Försändelsen innehöll smycken och klockor. Eftersom vederbörlig tulldeklaration inte hade upprättats togs försändelsen i beslag.
Av det sagda drar TR:n - liksom också åklagaren gjort - den slutsatsen att A.M.D. skickat klockorna och smyckena som en gåva till J.N.. Emellertid har J.N. inte fått föremålen i sin besittning eftersom de omhändertagits av tullmyndigheten innan de nått honom. Han har därför inte blivit ägare till föremålen. Inte heller har han sådan anknytning till föremålen som sägs i 20 § lagen (1960:418) om straff för varusmuggling.
På grund härav är J.N. inte behörig att föra talan som motpart till åklagaren i fråga om förverkande av de aktuella föremålen. TR:n avvisar därför åklagarens yrkande om förverkande av föremålen.
Åklagaren överklagade TR:ns beslut i Svea HovR och yrkade att HovR:n skulle undanröja beslutet och återförvisa målet till TR:n. J.N. bestred yrkandet.
HovR:n (hovrättsråden Larson, referent, och Cantu samt tf hovrättsassessorn Sherman) anförde i beslut d 17 nov 1994: HovR:n anser inte att det finns skäl att ändra TR:ns beslut och lämnar därför åklagarens yrkande utan bifall. TR:ns beslut står därmed fast.
Riksåklagaren överklagade och yrkade att HovR:ns beslut skulle undanröjas och målet återförvisas till TR:n.
Riksåklagaren anförde bl a: Frågan om J.N. har förvärvat äganderätten till föremålen får avgöras utifrån allmänna civilrättsliga principer. En gåva anses bli fullbordad genom tradition, dvs genom att gåvan överlämnas till mottagaren. För att tradition skall ha skett krävs inte att förvärvaren tagit någon fysisk befattning med godset eller ens att han haft någon mer omedelbar rådighet över detta. Tradition anses kunna ske när godset tas om hand av någon på mottagarens vägnar. Det har vidare hävdats i fråga om förutsättningar för tradition vid köp att traditionen främst bör utgöra en åtgärd som utåt markerar att säljaren inte längre förfogar över egendomen samt att varje handling varigenom säljaren sätter sig ur stånd att nyttja saken utan köparens medverkan är ägnad att i viss mån tillgodose traditionsregelns syfte (Unden, Svensk sakrätt, 10 uppl s 48). I anslutning till detta kan anmärkas att enligt 7 § 2 st köplagen (1990:931) avlämnandet av en vara sker när varan överlämnas till en transportör som har åtagit sig transporten från avsändningsorten, om varan skall transporteras till köparen på annan ort och annat inte är avtalat. Därefter övergår risken för varan på köparen enligt 13 §.
Vid gåva har traditionskravet upprätthållits särskilt strikt. Syftena bakom detta är bl a att försvåra skentransaktioner och skydda mot obetänksamt gjorda utfästelser. Dessa synpunkter får anses tillgodosedda när som i detta fall gåvan överlämnats till en självständig transportör. Några praktiska möjligheter att därefter avbryta eller annars påverka transporten har inte avsändaren.
Enligt min mening bör - - - äganderätten anses ha övergått till J.N. i och med att paketet överlämnades för postbefordran eller i varje fall senast då paketet anlände till en svensk postanstalt. En bedömning i enlighet med den som domstolarna har gjort i detta fall skulle få den konsekvensen att sedan beslaget hävts och godset överlämnats till adressaten det därefter skulle bli möjligt att åter rikta en förverkandetalan mot denne. En lösning som gör det mer eller mindre nödvändigt att avstå från att ingripa med beslag innan godset rent faktiskt tagits om hand av mottagaren är enligt min mening inte rimlig. J.N. bestred ändring.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, Oconnor, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut: Skäl. Frågan gäller om J.N. skall anses vara ägare på grund av gåva till i beslag tagna klockor och smycken och om talan angående förverkande enligt varusmugglingslagen (1960:418) kan riktas mot honom.
Av 20 § varusmugglingslagen framgår att i kretsen av personer mot vilka förverkandeförklaring kan riktas ingår, förutom ägaren, forslare eller annan innehavare av den beslagtagna egendomen.
Ändamålet med varusmugglingslagens förverkanderegler har i förarbeten och doktrin beskrivits som repressivt eller politirättsligt (SOU 1960:28 s 22 och Jungefors o a, Smugglingslagstiftningen 1961 s 112 f).
Svaret på frågan om J.N. vid beslagstillfället blivit ägare till godset står att finna i civilrättsliga regler om gåva av lös egendom. Vid gåva av lösöre är tradition regelmässigt ett villkor för gåvans giltighet och för äganderättens övergång till mottagaren (Unden, Svensk Sakrätt I Lös egendom s 46). När gåvas fullbordan kräver besittningsöverföring kan egendomen givetvis mottagas av ett ombud för gåvotagaren. Rättspraxis ger stöd för att gåva också kan fullbordas genom att den mottages av en negotiorum gestor (jfr NJA 1961 s 673). Ett specialfall härav regleras i 4 § gåvolagen (1936:83).
J.N. hade vid tidpunkten för beslaget inte mottagit godset, som då alltjämt var under befordran med post. Det finns inte anledning att ställa strängare krav på traditionens beskaffenhet vid gåva än vid köp (Unden, a a s 54). Vid en jämförelse mellan reglerna för köp och gåva av lös egendom måste beaktas 13 § 3 st köplagen (1990:93): "Skall köparen hämta varan på en annan plats än hos säljaren, går risken över när tiden för avlämnandet är inne och köparen har fått veta att varan finns tillgänglig för avhämtning." - Som TR:n och HovR:n funnit har J.N. inte fått föremålen i sin besittning eftersom de tagits i beslag innan de nått honom. Han har därför inte blivit ägare till föremålen.
HD:s avgörande. HD lämnar överklagandet utan bifall.
HD (JustR:n Vängby, Montoya, Solerud, referent, Terry och Leblanc) fattade följande slutliga beslut: Skäl. Målet gäller talan om förverkande enligt 9 § lagen (1960:418) om straff för varusmuggling av föremål vilka togs i beslag när de anlände till postterminalen på Arlanda i en postförsändelse avsänd från Saudi-Arabien med J.N. som adressat.
Av 20 § varusmugglingslagen följer att talan om förverkande skall föras mot ägaren av föremålen eller, under vissa förutsättningar, forslare eller annan innehavare av den beslagtagna egendomen.
Enligt vad som har antecknats i TR:ns beslut hade föremålen i fråga utan J.N:s vetskap avsänts till honom som gåva och omhändertagits av tullmyndigheten innan de nått honom. Posten kan inte anses ha innehaft försändelsen för J.N:s räkning. Vid dessa förhållanden kan J.N. inte betraktas som ägaren i den mening som får anses avsedd med nämnda bestämmelser i varusmugglingslagen. Inte heller var J.N. sådan forslare eller annan innehavare av egendomen som omfattas av bestämmelserna. Talan om förverkande kan därför enligt lagrummen inte föras mot honom.
HD:s avgörande. HD lämnar överklagandet utan bifall.
HD:s beslut meddelades d 11 april 1995 (nr SÖ 64).