Sedan en person gripits och förts in i en polisbil bet den gripna en polis i handen. Under färden uttalade den gripna att hon var HIV- smittad. Fråga om ersättning för lidande och annan ideell skada. 1 kap 3 § och 5 kap 1 § skadeståndslagen.
Allmän åklagare yrkade vid Solna TR ansvar å M.M., född 1969, för ett flertal olika gärningar, däribland en som rubricerades som våld mot tjänsteman enligt följande gärningsbeskrivning: M.M. har d 12 april 1987 på Solhems Hagväg i Stockholm, sedan hon omhändertagits av polis såsom avviken från Hammargårdens ungdomshem, med våld förgripit sig å polisaspiranten K.S. i dennas tjänsteutövning genom att klösa henne i ansiktet, i nacken och på överarmen samt bita henne över handryggen så att rivsår, smärta och svullnad uppkommit.
I anslutning till det nämnda åtalet yrkade målsäganden K.S. att M.M. i anledning av brottet skulle förpliktas att utge skadestånd med 10 000 kr.
TR:n (ordf tingsfiskalen Wilson) anförde i dom d 27 aug 1987, såvitt ovan angivna åtalspunkt och skadeståndstalan är i fråga:
Domskäl. Ansvar.
M.M. har uppgett att hon inte har något minne av händelseförloppet och förklarat sig inte vare sig kunna erkänna eller förneka våld mot tjänsteman.
På åklagarens begäran har målsägandeförhör ägt rum med polisaspiranten K.S.. Åklagaren har vidare som skriftlig bevisning åberopat rättsintyg - - -. Genom K.S:s berättelse och utredningen i övrigt finner TR:n visat att M.M. med våld förgripit sig å K.S. i hennes tjänsteutövning på sätt åklagaren påstått och att K.S. vid tillfället ådrog sig de i gärningsbeskrivningen angivna skadorna. Åtalet för våld mot tjänsteman skall därför bifallas. Brottet är inte ringa.
Skadestånd m m.
Målsäganden K.S. har i anslutning till åtalet yrkat att M.M. i anledning av brottet skall förpliktas att utge skadestånd med 10 000 kr. Yrkandet avser dels ersättning med 3 000 kr för den sveda och värk som hon åsamkades av de i gärningsbeskrivningen angivna fysiska skadorna, dels 7 000 kr för psykiskt lidande p g a den oro hon känt för att hon kan ha blivit smittad av HIV-viruset. K.S. har vad gällde de fysiska skadorna uppgett att hon inte hade särskilt ont efteråt och att skadorna var ömma någon vecka. K.S. har till utveckling av sin talan om ersättning för psykiskt lidande anfört: M.M. bet henne i handen och såret blödde efteråt. Det är möjligt att överföra HIV-virus vid kontakt från saliv till blod. När M.M. hade bitit henne sade hon att hon var HIV-smittad. M.M. berättade också att hennes pojkvän och hennes far var HIV-smittade och att hon använde samma sprutor m m som de. Efter händelsen blev hon djupt oroad och rädd för att hon kunde ha blivit smittad. Hon HIV- testade sig d 13 april. Testet var negativt. Hon skall testa sig igen i aug men hon måste vänta i sex månader räknat från d 12 april 1987 innan hon kan få klarhet ifall hon har blivit smittad. Personer i hennes omgivning har betett sig annorlunda mot henne efter händelsen och vissa personer har också betraktat henne som om hon varit smittad. Bl a har hon fått en operation inställd och folk har dragit sig undan från henne. Hon har t ex inte fått dricka kaffe hos vissa personer. M.M. uppgav efteråt att hon inte är smittad och har talat om för henne att ett HIV- test som hon genomgick en vecka innan den aktuella händelsen var negativt.
M.M. har bestritt K.S:s skadeståndstalan. Hon har vad gäller den yrkade ersättningen för sveda och värk som skäligt belopp vitsordat 500 kr. M.M. har vad gäller yrkandet om ersättning för psykiskt lidande i första hand bestritt att bettet medförde någon blodkontakt och att adekvat kausalitet föreligger mellan gärningen och den påstådda skadan. Hon har vidare anfört att det är oerhört sällsynt att salivkontakter medför att HIV-viruset överförs och att hon genomgick HIV-test en vecka innan händelsen ägde rum. Testet var negativt och K.S. har härefter inte begärt att hon skall testa sig igen eller hört efter med henne om hon genomgått nya test. M.M. har i denna del vitsordat 2 000 kr som ett i sig skäligt ersättningsbelopp.
Med hänsyn till bedömningen av åtalet för våld mot tjänsteman är M.M. skyldig att ersätta K.S. för liden skada. Vad först gäller K.S:s yrkande om ersättning för fysiska skador finner TR:n inte visat att hon lidit skada med högre belopp än de 500 kr som M.M. har vitsordat. TR:n finner vad gäller yrkandet om ersättning för psykiskt lidande att utredningen i målet ger vid handen att det bett M.M. tillfogade K.S. fick till följd att K.S. erhöll ett om än obetydligt men ändock blödande sår. Det kan som M.M. också själv anfört inte helt uteslutas att ett sådant bett kan överföra HIV-viruset. Då K.S. i vart fall vid ett tillfälle fått besked av M.M. om att M.M. genomgått HIV-test och att resultatet var negativt bör enligt TR:ns mening ersättningen till K.S. för psykiskt lidande inte sättas högre än de 2 000 kr som M.M. har vitsordat i denna del. M.M. skall vid denna bedömning förpliktas att utge skadestånd till K.S. med totalt 2 500 kr.
Domslut. Såvitt gällde K.S:s skadeståndstalan förpliktade TR:n M.M. att utge skadestånd till K.S. med 2 500 kr.
K.S. fullföljde talan i Svea HovR och yrkade att M.M. skulle förpliktas att till K.S. utge skadestånd med 10 000 kr, varav 3 000 kr avsåg ersättning för sveda och värk samt 7 000 kr avsåg ersättning för psykiskt lidande.
K.S. yrkade vidare att hon skulle förbehållas rätt att, om hon framdeles skulle drabbas av sjukdomen aids, föra talan mot M.M. om skadestånd.
M.M. bestred ändring.
M.M. yrkade att K.S:s yrkande om förbehåll för framtida talan skulle avvisas, eftersom yrkandet inte framställts vid TR:n.
HovR:n (hovrättslagmannen Sanmark samt hovrättsråden Reyes, referent, och Acosta) anförde i dom d 23 mars 1989: Utredningen i HovR:n. K.S. har i HovR:n angivit sitt yrkande så, att hon yrkar skadestånd med 3 000 kr för direkt fysisk skada och för psykisk skada i form av sveda och värk i anslutning till övergreppet och med 7 000 kr för psykiskt lidande under tiden därefter fram till tiden för rättegången. Såsom grund för sin talan har hon även i HovR:n anfört den oro hon känt för att hon kan ha blivit smittad av HIV-viruset samt de följder övergreppet från M.M. haft för hela hennes livssituation.
M.M. har som grund för sitt bestridande dels vidhållit att adekvat kausalitet inte föreligger mellan gärningen och den påstådda skadan, dels anfört att hon kort tid efter den aktuella händelsen underrättat K.S. om att ett HIV-test som hon då genomgått befunnits vara negativt.
I HovR:n har K.S. och M.M. hörts ånyo. Vidare har på K.S:s begäran överläkaren vid Psykhälsan (Stockholms läns landsting, Mariamottagningarna) C.v.Z. hörts som vittne.
K.S. har uppgivit: Som led i en treårig polisutbildning praktiserade hon på "Span" och var vid det aktuella tillfället med och skulle göra en rutinkontroll beträffande M.M.. När man fått in M.M. i en polisbil blev hon aggressiv och hotade K.S. två gånger. M.M. spottade och sparkade på K.S. och bet henne flera gånger i handen så att det blödde. M.M. försökte också att koppla ett grepp på K.S. men övermannades och belades med handfängsel. Medan polisbilen körde mot Kronobergshäktet började M.M. att skratta och sade: "Jag har det, HIV". Hon fortsatte att skratta och tillade att "farsan och snubben har det också". De övriga poliserna satte av K.S. vid S:t Görans sjukhus, där hon fick en spruta mot stelkramp. Nästa dag gick hon till Statshälsan för undersökning och fick vaccin mot hepatit. Ett HIV-test som gjordes visade sig vara negativt. Man sade till henne att det inte var någon fara men trots att hon, enligt vad den undersökande läkaren sade, utsatts för endast obetydlig risk skulle hon i fortsättningen "vara försiktig". Det som M.M. hade sagt ingav K.S. djup oro för att ha fått HIV-smitta, och oron togs inte bort av vad läkaren sade, "man kunde inte utesluta smitta". Hon skulle få vänta i sex månader, räknat från dagen för händelsen dvs d 12 april 1987, innan hon kunde få klarhet i om hon blivit smittad; när den tiden hade gått, förklarade läkarna att hon skulle få vänta i ytterligare sex månader innan man kunde lämna bestämt besked. Från Statshälsan hade K.S. blivit remitterad till en avdelning för psykoterapi. Den rädsla och oro för att ha blivit smittad som K.S. kände gjorde att hon genast efter händelsen började isolera sig från omgivningen, som hade reagerat kraftigt. K.S:s väninnor tillät inte att hon tog upp och höll i deras barn, och vissa arbetskamrater ville inte längre dricka kaffe tillsammans med henne. Bakgrunden till dessa reaktioner var en debattartikel från 1983 angående HIV-smitta. I maj 1987 skulle K.S. genomgå en hälseneoperation, men när den läkare som skulle utföra operationen, fick höra vad som hänt avböjde han att behandla henne och yttrade: "eftersom du blivit utsatt för angrepp, kan vi inte göra operationen". Det fanns enligt läkaren stor risk att den opererande personalen kunde komma i kontakt med hennes blod. Hennes omgivning har reagerat även på andra sätt. "Alla" visste blixtsnabbt vad som hade inträffat. Enligt ett rykte hade hon fått aids. Hon tvingades avstå från sociala aktiviteter och tilläts t ex inte att bada i en offentlig badinrättning. Hon betraktades över allt som smittad, och detta var oerhört pressande och frustrerande. Hon fick redan på hösten 1987 veta, att M.M. hade HIV-testats men fick inte veta resultatet eftersom detta var sekretessbelagt. - Så småningom har K.S:s situation blivit bättre, men det finns fortfarande personer som betraktar henne som smittad. Hennes framtidsutsikter är ganska mörka. Hon har vid olika tillfällen reagerat mot den behandling hon utsatts för inom polisen, och hon anses nog inom polisledningen vara "besvärlig", vilket gör att hon sannolikt inte kommer att kunna göra någon fortsatt karriär inom polisen.
M.M. har berättat: Hon har endast vaga minnen av händelseförloppet när hon blev omhändertagen. Hon kommer ihåg att hon hoppade ut genom fönstret i det hus där hon befann sig när polisen kom men blev upphunnen och insatt i en bil. Vid tillfället var hon påverkad av lugnande tabletter. I polisbilen frågade någon vad hon hette. Hon minns att hon blev upptryckt mot ett hörn i bilen och då blev arg. Hon minns inte vad hon sade till K.S., men det är riktigt, att både hennes far och hennes dåvarande pojkvän var HIV-positiva. M.M. har blivit HIV-testad 12 gånger; varje gång med negativt resultat.
C.v.Z. har uppgivit: Den berättelse som K.S. lämnat om sin egen oro och om hur hon sedan har bemötts överensstämmer med vad som i sådana fall brukar förekomma. Utmärkande för situationen är att den person det gäller omöjligt kan överblicka händelseförloppet och dess olika konsekvenser. Det är svårt att lyda rådet att man inte skall visa oro inför sina arbetskamrater eller överordnade. Det är vanligt att en uppgift att någon möjligen blivit utsatt för HIV-smitta leder till ett rykte att vederbörande har aids. Vad som gör situationen så pressande för den det gäller är ovissheten. Det anses visserligen, att saliv är förenat med en ganska låg smittorisk, men K.S:s reaktion är helt normal och på intet sätt patologisk. - Det dröjer minst 3-4 veckor efter ett möjligt smittotillfälle innan man genom ett HIV-test kan få besked om personen är smittad eller inte. Testet går ut på att konstatera om det har bildats antikroppar i kroppen som en reaktion mot att personen har smittats med viruset. För vissa personer kan det dröja över ett år efter det att vederbörande har smittats, innan sådana antikroppar bildas. Om man vill uppnå hundraprocentig säkerhet huruvida vederbörande är smittad eller ej kan man behöva tillgripa andra testmetoder; fem procent av bärarna av viruset utvecklar nämligen inte antikroppar mot viruset.
HovR:ns domskäl. Det är utrett, att M.M. i samband med att hon omhändertogs d 12 april 1987 med våld förgripit sig på K.S. genom att klösa henne i ansiktet, i nacken och på överarmen samt bita henne i handen så att rivsår, smärta och svullnad uppkommit. På grund härav är M.M., som TR:n funnit, skyldig att ersätta K.S. för den skada som hon lidit.
M.M. har inte bestritt de uppgifter som K.S. har lämnat i HovR:n. Enligt TR:ns dom skulle K.S. ha uppgivit att "M.M. bet henne i handen och såret blödde efteråt". I HovR:n har K.S. emellertid förklarat att hon blev biten i handen av M.M. ett par gånger.
När en domstol skall bedöma vilken ersättning som den skadade skall tillerkännas brukar det ofta vara fråga om dels ersättning för den rent fysiska skadan, d v s svedan och värken, dels ersättning för det psykiska lidandet i anledning av skadan. TR:n har funnit att K.S. inte har visat att hon har lidit fysisk skada "med högre belopp än de 500 kr som M.M. har vitsordat". Emellertid bör det enligt HovR:ns mening beaktas att K.S. omedelbart efter händelsen kände en stark och inte obefogad rädsla för att hon hade blivit HIV-smittad - och därmed kunde riskera att drabbas av aids - och att den smärta och det obehag som hon därför upplevde blev avsevärt starkare än vad som i annat fall skulle ha följt av den förhållandevis obetydliga skadan i handen. Den ersättning som bör utgå för sveda och värk bör därför i detta speciella fall lämpligen omfatta ersättning för all den smärta och allt det obehag som K.S. upplevde omedelbart och under tiden närmast efter händelsen d 12 april 1987. Ersättning för psykiskt lidande bör till följd av det nu angivna omfatta den oro, den rädsla och de obehagliga upplevelser vid kontakter med andra människor som K.S. har upplevt under en längre tid därefter. Den fördelning av ersättningen som ligger i det sagda stämmer i huvudsak med det sätt på vilket K.S. har formulerat sitt yrkande i HovR:n.
Mot den angivna bakgrunden bör ersättningen för sveda och värk bestämmas till högre belopp än TR:n har funnit. Det belopp - 3 000 kr - som K.S. har yrkat får anses skäligt.
Vad så angår den efterföljande psykiska skadan framgår av K.S:s egna uppgifter och C.v.Z:s vittnesmål, att K.S. genom den långvariga oro och rädsla hon känt samt genom omgivningens reaktioner och vad därmed äger samband drabbats av ett i hög grad allvarligt och plågsamt lidande. Enligt HovR:ns mening skall i detta psykiska lidande räknas in allt vad K.S. blivit utsatt för från omgivningens sida på grund av den risk för smitta som från olika håll förmärkts och som måste ha gjort hennes tillvaro ytterst påfrestande. Däremot anser HovR:n att det inte föreligger adekvat kausalitet mellan den skada som M.M. åsamkat K.S. och de möjligen minskade befordringsutsikter som K.S. anser sig befara på grund av att hon genom sitt agerande mot arbetsgivaren kan ha framstått som en "besvärlig" person. Denna följd av skadan kan därför inte utgöra grund för skadestånd. Men även frånsett sistnämnda förhållande är den psykiska skada K.S. lidit så allvarlig och så utsträckt i tiden, att hon bör tillerkännas ersättning i denna del med det av henne fordrade beloppet 7 000 kr. K.S:s skadeståndsyrkande skall således bifallas helt.
K.S:s yrkande att hon skall förbehållas rätt att i framtiden föra talan mot M.M., för det fall att K.S. framdeles skulle befinnas ha blivit smittad av sjukdomen aids, har bestritts av M.M. under hänvisning till att yrkandet inte framställts redan vid TR:n. Eftersom frågan om skadestånd på grund av erhållen sjukdom inte är föremål för prövning i detta mål och någon dom angående skadestånd på nu angiven grund således inte kan vinna laga kraft, är K.S. oförhindrad att, om hon i framtiden skulle drabbas av sjukdomen aids, återkomma med den talan vartill hon kan finna fog.
HovR:ns domslut. HovR:n ändrar på det sättet TR:ns domslut i skadeståndsdelen att HovR:n förpliktar M.M. att till K.S. utge skadestånd med 10 000 kr.
K.S. berättigas att för det fall att hon drabbas av sjukdomen aids framdeles föra talan mot M.M. angående skadestånd.
M.M. (ombud advokaten J.Å.) sökte revision och yrkade att HD skulle nedsätta skadeståndet till 2 500 kr.
K.S. (ombud jur kand P.R.) bestred ändring.
Brottsskadenämnden anförde i yttrande till HD d 25 okt 1989: Brottsskadenämnden lämnar inledningsvis en kort redogörelse för nämndens praxis vad gäller ersättning för psykiskt lidande enligt 5 kap 1 § skadeståndslagen i form av gottgörelse för sveda och värk och för sådant lidande som avses i 1 kap 3 § samma lag.
Under förutsättning att det psykiska lidandet är att hänföra till personskada, dvs en skada som utgör en medicinskt påvisbar effekt, lämnas ersättning för sveda och värk. Den typ av besvär det brukar bli fråga om är oro, ångest, sömnsvårigheter, koncentrationssvårigheter och vid sexuella brott även störningar i sexuallivet. I vissa fall föreligger sjukskrivning för de psykiska besvären i vissa fall inte. Om den skadelidande varit sjukskriven bestäms ersättningen huvudsakligen med utgångspunkt i trafikskadenämndens tabeller för sveda och värk- ersättning. I de fall sjukskrivning inte föreligger brukar nämnden vid ersättningens bestämmande göra en allmän bedömning med utgångspunkt i besvärens intensitet, varaktighet m m. Vid t ex en våldtäkt utgår nämnden normalt från att de besvär kvinnan drabbas av motsvarar en ersättning för sveda och värk med 5 000 kr, detta även om kvinnan ej varit sjukskriven för besvären. Föreligger en längre sjukskrivningstid eller visar utredningen att kvinnan lidit särskilt svårt av händelsen kan ersättningsbeloppet bli högre. Vid sexuella övergrepp mot barn ersätts sveda och värk i regel med 20 000 kr men också vid denna typ av brott kan det bli fråga om högre, i några fall betydligt högre belopp.
Från och med d 1 juli 1988 har brottsskadenämnden haft möjlighet att utge ersättning för sådant lidande som avses i 1 kap 3 § skadeståndslagen. Bestämmelserna återfinns i 2 § 2 st brottsskadelagen och ersättningsmöjligheterna begränsas i förhållande till reglerna i skadeståndslagen till lidande som någon tillfogar annan genom brott mot den personliga friheten eller genom annat ofredande som innefattar brott. Den skada som här skall ersättas är det lidande som kränkningen av brottsoffrets personliga integritet ger upphov till. För att förebygga oklarhet beträffande termen psykiskt lidande, vilket ju kan ersättas både som personskada enligt 5 kap 1 § skadeståndslagen och som lidande enligt I kap 3 § samma lag, använder brottsskadenämnden benämningen ersättning för kränkning. De fall i vilka dylik ersättning utbetalas är olika typer av brott mot den personliga friheten såsom olaga frihetsberövande, olaga tvång, olaga hot, ofredande samt hemfridsbrott. Vidare utges ersättning vid sexualbrott samt vid vissa angrepp på den fysiska integriteten vilka utgör någon form av sådant ofredande som avses i bestämmelsen. Exempel på brott inom sistnämnda grupp utgör misshandel och rån. Enligt förarbetena till 2 § 2 st brottsskadelagen (proposition 1987/88:92 s 7) skall ersättning lämnas endast vid allvarligare kränkningar av den personliga integriteten. Med beaktande härav ger nämnden ersättning för kränkning i fall av oprovocerad gatumisshandel och fall liknande dessa, vid rån samt vid misshandelsbrott där det ingår ett stort mått av kränkning i själva den brottsliga handlingen. Kränkningsersättning lämnas också vid bostadsinbrott i fall där målsäganden har varit hemma och konfronterats med tjuven eller tjuvarna eller också av fruktan för dessa hållit sig dold. Däremot har nämnden ansett sig inte ha stöd i rättspraxis för att lämna ersättning för det obehag en person upplever som kommer hem och finner att det har varit inbrott i bostaden.
Brottsskadenämnden har valt att i sina beslut redovisa kränkningsersättningen i en särskild post.
Vad gäller beloppen för kränkning utgår brottsskadeersättning vid våldtäkt normalt med 20 000 kr, vid grövre sexualbrott mot barn med 30 000 kr, vid oprovocerad gatumisshandel och dylika fall med 3 000 kr och vid grövre rån med 5 000 kr. Utöver denna kränkningsersättning utgår i flertalet fall ersättning för sveda och värk.
För att få en samlad bild över storleken av ersättningen för den ideella skadan vid sexualbrott kan nämnas att vid grövre sexualbrott mot barn det ofta föreligger en bestående psykisk skada med graderbar medicinsk invaliditet. I dessa fall brukar nämnden - utöver ersättning för sveda och värk samt kränkning - lämna ersättning med 20 000 kr vid 10 procents invaliditet och 40 000 kr vid en invaliditetsgrad på 20 procent. I dessa belopp ingår en viss schablonersättning för olägenheter i övrigt.
Beträffande ersättningen till K.S. vill brottsskadenämnden först meddela, att hon hos nämnden har begärt brottsskadeersättning med 3 000 kr för fysiskt lidande och 7 000 kr för psykiskt lidande. I beslut d 23 aug 1989 lämnade nämnden hennes framställning utan bifall. Grunden för avslaget var att K.S. redan hade fått ersättning från trygghetsnämnden med 10 500 kr. Någon prövning i sak blev alltså inte aktuell. Något annat liknande fall har inte heller varit föremål för prövning i brottsskadenämnden.
Av handlingarna i målet framgår att K.S. under avsevärd tid har levt under stark psykisk press på grund av oron för att hon smittats med HIV- virus. Hennes oro och rädsla har varit så djup att hon remitterats till psykoterapibehandling. Nämnden anser det fullt klarlagt att det psykiska lidande som hon utsatts för är att bedöma som personskada. Sannolikt har K.S. till följd av skadehändelsen tillfogats också annat lidande än sådant som kan uppfattas som symtom på personskada. Det gäller i synnerhet den förnedring som hon upplevt vid kontakter med andra människor inom och utom tjänsten. Det är dock vanskligt att i ett fall som detta - där någon ersättning för kränkning knappast skulle komma i fråga om man kunde helt bortse från vad som förekommit rörande HIV- smitta - göra en uppdelning mellan medicinskt påvisbara effekter av lidandet och sådant som övervägande har karaktär av kränkning av den personliga integriteten.
Som framgår ovan anser brottsskadenämnden det vara fullt möjligt att med anledning av en skadehändelse ge ersättning för såväl sveda och värk som sådant lidande som avses i 1 kap 3 § skadeståndslagen. I förevarande fall framstår emellertid personskadan som helt dominerande och det ter sig därför enligt nämndens uppfattning mest naturligt att gottgöra hela lidandet genom en post för sveda och värk. Eftersom ett belopp om 10 000 kr inte kan anses vara för högt som ersättning för sveda och värk, avseende det fysiska och psykiska lidande som M.M. tillfogat K.S., saknas i vart fall i målet anledning att särskilt ersätta sådana inslag i K.S:s lidande som inte ingår bland de medicinskt påvisbara effekterna utan mera har karaktär av angrepp på hennes personliga integritet.
Brottsskadenämnden vill alltså föreslå att HovR:ns domslut fastställs.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, RevSekr Backlund, hemställde i betänkande att HD måtte meddela följande dom: Domskäl. M.M. får i HD anses ha vitsordat att hon är skadeståndsskyldig för den skada hon tillfogat K.S. d 12 april 1987.
Omfattningen av skadan framgår av de förhör med K.S. och överläkaren C.v.Z. som redovisats i HovR:ns dom. M.M. är således skyldig att ersätta K.S. för all den smärta och allt det obehag som K.S. upplevde omedelbart och under tiden närmast efter händelsen d 12 april 1987 samt för den oro, den rädsla och de obehagliga upplevelser vid kontakter med andra människor som K.S. har upplevt under en längre tid därefter. Skadan är att anse som personskada enligt 5 kap 1 § skadeståndslagen (1972:207) och skall i sin helhet ersättas som sveda och värk. Med sveda och värk avses nämligen enligt doktrin och förarbeten fysiskt och psykiskt lidande under den akuta sjukdomstiden.
Vad gäller skadeståndets storlek förordade föredragande statsrådet i samband med 1975 års ändringar i skadeståndslagen att ersättning för ideell skada även fortsättningsvis borde fastställas schablonmässigt med utgångspunkt i standardiserade normer (prop 1975:12 s 109-111, 149). Samtidigt framhöll statsrådet att avvikelser från resultatet av en schablonmässig bedömning borde kunna ske om förhållandena i det enskilda fallet påkallade det. De standardiserade normer som statsrådet avsåg utgörs av de tabeller som försäkringsbolagen tillämpar för att bestämma ersättningen för bl a sveda och värk. Tabellerna är fastställda av trafikskadenämnden och har godtagits av HD i flera avgöranden (se NJA 1969 s 469, 1972 s 81, 1979 s 129 och 1982 s 793).
Trafikskadenämndens tabeller för sveda och värk avser enligt sin avfattning ersättning för sjukhusvård eller annan vård under sjuktiden. Redan tabellernas avfattning gör därför att de inte direkt kan tillämpas i K.S:s fall. Den skada hon lidit skiljer sig också till sin karaktär från flertalet fall som tabellerna är avsedda för. På grund av det anförda måste skadeståndet till K.S. uppskattas skönsmässigt. Vid en sådan uppskattning får det av HovR:n utdömda beloppet 10 000 kr anses skäligt. HovR:ns dom skall alltså fastställas.
Domslut. HD fastställer HovR:ns domslut.
HD (JustR:n Ramsey, Johnson, Shaw, Kirk, referent, och Bowman) beslöt följande dom:
Domskäl. Av utredningen i målet framgår att M.M., när hon förts in i polisbilen, bet K.S. i handen så att det blödde samt att hon under färden i syfte att skrämma K.S. uttalade att hon var HIV-smittad och att också hennes far och pojkvän var smittade.
M.M. får i HD anses ha medgett att hon är ersättningsskyldig för den skada som hon tillfogade K.S. vid nämnda tillfälle.
Enligt 5 kap 1 § skadeståndslagen skall skadestånd till den som tillfogats personskada omfatta ersättning för bl a sveda och värk. Till sveda och värk hänförs såväl fysiskt som psykiskt lidande under den akuta sjukdomstiden. De bett som K.S. utsattes för har orsakat fysiskt lidande i form av smärta och obehag under någon vecka efter händelsen. Till följd av M.M:s uttalanden om HIV-smitta kom K.S. även att känna rädsla och oro för att hon blivit smittad med HIV-virus. Även om hon inte varit sjukskriven har hennes oro varit av så allvarlig natur att hon av läkare remitterades till särskild psykoterapeutisk behandling. Den starka psykiska press som hon sålunda drabbats av måste bedömas vara ett sådant psykiskt lidande som kan ersättas som sveda och värk. Med hänsyn till att hon inte kunde få några mer bestämda besked, om hon blivit smittad med HIV-virus eller inte, förrän tidigast sex månader efter den aktuella händelsen måste det psykiska lidandet anses ha varat åtminstone så länge.
K.S:s yrkande om ersättning för psykiskt lidande innefattar även ersättning för lidande till följd av den kränkande behandling hon utsatts för vid kontakter med andra människor, som betraktat henne som HIV-smittad eller i vissa fall som drabbad av aids. Denna kränkning, som får anses som en förutsebar skadeföljd, bör i förevarande fall hänföras till sådan ideell skada som avses i 1 kap 3 § skadeståndslagen.
Enligt HD:s mening möter inte i och för sig något hinder att vid sidan av ersättning för sveda och värk utdöma ersättning för lidande enligt 1 kap 3 § skadeståndslagen. För skadeståndsskyldighet enligt detta lagrum fordras att någon tillfogat annan lidande genom brott mot den personliga friheten eller genom annat ofredande som innefattar brott. Misshandel utgör ett ofredande som avses med bestämmelsen. Det är visserligen först M.M:s påståenden om HIV-smitta som medfört kränkningen. Dessa uttalanden har dock gjorts i så nära anslutning till misshandeln och har sådant samband med denna att kränkningen får anses till fogad genom misshandelsbrottet.
I förevarande fall saknas anledning att göra en uppdelning av skadeståndet i dels ett belopp för sådant psykiskt lidande som utgör personskada, dels ett belopp för sådant lidande som avses i 1 kap 3 § skadeståndslagen. K.S. bör därför tillerkännas ett ersättningsbelopp som innefattar gottgörelse för bägge slagen av ideell skada. Det yrkade beloppet 10 000 kr får anses skäligt.
Domslut. HD fastställer HovR:ns domslut.