Tjänstefel. Fråga om en polisman av oaktsamhet har åsidosatt vad som gällde för uppgiften när han använt tjänstehund för att stoppa en misstänkt som flyr från brottsplatsen.
Allmän åklagare väckte åtal vid Södertörns tingsrätt mot L.S. för misshandel enligt 3 kap. 5 § BrB, alternativt för tjänstefel enligt 20 kap. 1 § BrB jämfört med 8 och 10 §§polislagen (1984:387) med följande gärningsbeskrivning.
Polisinspektören L.S. tjänstgjorde den 2 mars 2014 som hundförare vid dåvarande Polismyndigheten i Stockholms län.
L.S. har nämnda dag vid Fruängsgatan i Hägersten inom Stockholms kommun, uppsåtligen tillfogat L.P. smärta och ytliga sårskador på vänster lår, vänster underben, vänster överarm, övre kroppens främre del strax under axeln samt ryggens vänstra sida genom att beordra sin tjänstehund Weeks att stoppa Wallace flykt från platsen och därigenom också beordra hunden att angripa och bita L.P.
Alternativt har L.S. vid myndighetsutövning av oaktsamhet åsidosatt vad som gällt för uppgiften genom att använda oförsvarligt våld i samband med gripandet av L.P. genom att använda sin tjänstehund på sätt som skildrats ovan. Våldsanvändningen har varit oförsvarlig då Palmer varit misstänkt för ett brott där normalpåföljden är böter.
L.S. vidgick att han hade handlat på det sätt som åklagaren hade påstått, men han bestred ansvar för brott under åberopande av att han hade handlat med stöd av laga befogenhet. Under alla förhållanden bestred han uppsåt till misshandel.
Tingsrätten (ordförande f.d. rådmannen Lin) anförde följande i dom den 8 april 2015.
Tingsrätten dömer L.S. för tjänstefel men inte för misshandel. Skälen för detta är följande.
Det är utrett att L.S. släppt sin tjänstehund för att stoppa Palmer när denne sprungit iväg efter att ha klottrat i en gångtunnel i Fruängen.
Wallace och L.S:s berättelser angående det faktiska händelseförloppet överensstämmer i huvudsak men skiljer sig i vissa detaljer. Vid en sammanvägning av de båda berättelserna med avseende på deras trovärdighet och tillförlitlighet anser tingsrätten att L.S:s berättelse är den som ska läggas till grund för den fortsatta bedömningen.
Det är därför utrett att Holland ropade till L.P. att denne skulle stanna och att han annars skulle släppa sin tjänstehund och att Holland släppte hunden först efter det att han sprungit till slutet av tunneln. Det står vidare klart att L.P. försökt springa i väg två gånger och att hunden på L.S:s kommando båda gångerna bet tag i L.P. Av L.S:s uppgifter har det även framgått att han har insett att hunden skulle komma att bita L.P. för att kunna stoppa honom.
Enligt tingsrätten är det, genom L.S:s och Wallace uppgifter tillsammans med det åberopade journalbladet med fotografier på Wallace skador, klarlagt att tjänstehunden vid det aktuella tillfället orsakade de skador som åklagaren har gjort gällande när den angrep och bet L.P.
L.S. har bestritt ansvar för brott på den grund att han har handlat med stöd av sin laga befogenhet som polisman.
Av 10 § polislagen (1984:387) framgår bland annat att en polisman får använda våld för att genomföra en tjänsteåtgärd i den mån andra medel är otillräckliga och det med hänsyn till omständigheterna är försvarligt om någon som ska berövas friheten försöker undkomma.
Tingsrätten anser att det i och för sig har förelegat en sådan situation som omfattas av 10 § polislagen, som ger en polisman rätt att utöva visst våld vid ett ingripande.
Frågan som därefter behöver ställas är om det våld som L.S. använt har varit försvarligt. Vid bedömningen av vad som är försvarligt ska de behovs- och proportionalitetsprinciper som framgår av 8 § polislagen tillämpas. Enligt detta lagrum får en polisman som ska verkställa en tjänsteuppgift ingripa på ett sätt som är försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter. I bestämmelsen anges att om tvång måste användas ska det bara ske i den form och utsträckning som behövs för att uppnå det avsedda resultatet. Detta innebär att ett polisingripande bara får ske när det är nödvändigt för att avvärja den fara eller störning som föreligger och att de skador och olägenheter som ett ingripande kan medföra inte får stå i missförhållande till syftet med ingripandet. Detta kan leda till att en polisman kan behöva skjuta upp eller helt avstå från ett ingripande som inte uppfyller dessa krav.
Utgångspunkten för tingsrättens fortsatta bedömning är att L.P. gjort sig skyldig till skadegörelse genom klotter. Det är fråga om ett relativt lindrigt brott som normalt bestraffas med dagsböter. Även om det naturligtvis är viktigt att personer som begår brott lagförs för dessa har det inte varit särskilt angeläget att omedelbart gripa L.P. L.S. har vid det aktuella tillfället utgått från att tjänstehunden skulle bita L.P. och måste även ha insett risken för att L.P. därvid skulle orsakas skador av den typ som han har fått. I stället för att till exempel låta tjänstehunden spåra klottrarna och följa efter dem till fots har L.S. trots de uppenbara riskerna valt att släppa sin tjänstehund för att få stopp på L.P. Tingsrätten anser att det inte var försvarligt av L.S. att i den aktuella situationen släppa sin tjänstehund för att stoppa L.P. Detta innebär att L.S. överskridit sin laga befogenhet och att hans användning av våld inte har varit tillåten.
Nästa fråga som tingsrätten har att ta ställning till är om L.S. genom sitt agerande har gjort sig skyldig till brott. Åklagaren har yrkat att L.S. i första hand ska dömas för misshandel och i andra hand att han ska dömas för tjänstefel.
Det står klart att de objektiva rekvisiten för misshandel är uppfyllda genom L.S:s handlande. För att L.S. ska dömas för misshandel krävs dock att hans uppsåt täcker dessa brottsrekvisit. L.S. har uppgett att han bedömde den aktuella skadegörelsen vara av så allvarligt slag att han hade rätt att inom ramen för sin befogenhet som polis använda sin tjänstehund för att möjiggöra ett gripande av klottraren. Tingsrätten anser inte att L.S:s uppgifter i denna del kan lämnas utan avseende såsom uppenbart orimliga och de har heller inte motbevisats av åklagaren. Eftersom det inte är visat att Holland insåg att han överskred den befogenhet han hade att använda våld i tjänsten hade han inte uppsåt till misshandel och ska då inte dömas för sådant brott.
L.S. är en erfaren polis, har själv uppgett att han varit hundförare sedan 2002 och att han befunnit sig i liknande situationer tidigare. Han får därmed anses ha haft goda förutsättningar för att hantera en situation som den nu aktuella. Även om det ligger i sakens natur att poliser ibland behöver fatta snabba beslut har L.S., när han felaktigt använde sin tjänstehund för att stoppa Palmer, varit oaktsam vid bedömningen av det befogade i ett sådant handlande. L.S. har alltså av oaktsamhet åsidosatt vad som gällde för uppgiften att gripa L.P. och ska därför dömas för tjänstefel i enlighet med åklagarens andrahandsyrkande.
L.S. har gjort sig skyldig till det slag av tjänstefel som förskyller böter.
Enligt ett yttrande från Statens personalansvarsnämnd riskerar L.S. inte några arbetsrättsliga konsekvenser om han döms för brott i detta mål varför någon reduktion av bötesstraffet av sådana skäl inte ska ske.
Tingsrätten dömde L.S. för tjänstefel enligt 20 kap. 1 § första stycket BrB till 70 dagsböter å 370 kr.
Åklagaren överklagade i Svea hovrätt och yrkade att hovrätten skulle döma L.S. för misshandel enligt gärningsbeskrivningens förstahandspåstående och bestämma påföljden till fängelse.
Även L.S. överklagade. Han yrkade att hovrätten skulle frikänna honom från ansvar.
Parterna bestred varandras ändringsyrkanden.
Hovrätten (hovrättsråden Stevenson och Mullins, tf. hovrätts­assessorn Allen, referent, och två nämndemän) anförde följande i dom den 10 mars 2016.
Händelsen m.m.
Mot bakgrund av den bevisbörda och det allmänna beviskrav som gäller i brottmål lägger hovrätten, liksom tingsrätten, L.S:s berättelse till grund för bedömningen. Hovrätten delar tingsrättens uppfattning om vad som är utrett i målet angående hans agerande.
Det står klart att handlandet i och för sig uppfyller de rekvisit som gäller för en misshandelsgärning samt att Holland insåg, och alltså hade uppsåt till, att hunden skulle komma att bita L.P. när denne försökte fly från platsen.
Den fråga som hovrätten nu har att ta ställning till är om L.S. kan undgå ansvar för misshandel på grund av att han handlade inom sin laga befogenhet som polisman eller på grund av att han trodde att han handlade inom sin laga befogenhet (s.k. putativ laga befogenhet).
En polisman får, i den mån andra medel är otillräckliga och det med hänsyn till omständigheterna är försvarligt, använda våld för att genomföra en tjänsteåtgärd bl.a. om någon som med laga stöd ska berövas friheten försöker undkomma (10 § första stycket 2 polislagen).
Enligt de allmänna s.k. behovs- och proportionalitetsprinciperna i polislagen ska ett ingripande ske med iakttagande av vad som föreskrivs i lag eller annan författning och på ett sätt som är försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter. Om tvång måste tillgripas, får det ske endast i den form och den utsträckning som behövs för att det avsedda resultatet ska uppnås. (8 § första stycket polislagen.)
Utöver de mer administrativa reglerna i Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd (RPSFS 2011:2) finns inte några särskilda föreskrifter som reglerar på vilket sätt poliser får använda polishundar. Det är alltså de ovan nämnda allmänna bestämmelserna i polislagen som ska tillämpas vid bedömningen av om åtgärden var tillåten.
Hovrätten delar tingsrättens bedömning att försöket att gripa L.P. innebar att det förelåg en sådan situation som kan ge polismän rätt att tillgripa visst tvång men att L.S:s handlande inte kan anses ha varit försvarligt eftersom det har visat sig att Palmer gjorde sig skyldig till skadegörelse av den s.k. normalgraden, dvs. som utgångspunkt ett bötesbrott. L.S:s handlande låg alltså inte inom ramen för den laga befogenheten.
För ansvar för uppsåtligt brott krävs i ett fall som det aktuella att polismannen hade uppsåt även till att omständigheterna var sådana att han eller hon inte handlade inom ramen för sin laga befogenhet.
Av L.S:s egna uppgifter framgår att han misstog sig på de faktiska förhållandena och därför trodde att hans handlande rymdes inom den laga befogenheten. Han har angett att han vid en snabb bedömning uppfattade att det rörde sig om ett omfattande klotter och att han antog att det var fråga om grov skadegörelse.
Det är, som tingsrätten funnit, inte visat att Holland insåg att omständigheterna var sådana att hans handlande inte omfattades av den laga befogenheten. Det kan i den delen tilläggas att det inte heller är ställt utom rimligt tvivel att han var likgiltig i förhållande till om så var fallet. Det är alltså inte utrett att L.S. hade uppsåt i den delen och han ska därför inte dömas för misshandel.
Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning åsidosätter vad som gäller för uppgiften kan - om inte gärningen är att anse som ringa - dömas för brottet tjänstefel (20 kap. 1 § första stycket BrB).
Som hovrätten konstaterat ovan åsidosatte L.S. genom sitt handlande vad som gällde för uppgiften. Det står också klart att hans åtgärd att släppa hunden mot L.P. innebar myndighetsutövning mot denne. L.S. handlade dock, enligt bedömningen ovan, inte utanför sin laga befogenhet med uppsåt. Den fråga som hovrätten nu har att ta ställning till är därför om agerandet är att anse som oaktsamt.
För ansvar för tjänstefel uppställs inte något krav på grov oaktsamhet. Av förarbetena framgår dock att det av allmänna principer följer att straffrättsligt ansvar för oaktsamhet inte ska komma ifråga för varje avvikelse från den eftersträvade normen, vilket innebär att det finns en viss marginal mellan det helt aktsamma och det oaktsamma (prop. 1988/89:113 s. 19).
Av utredningen i målet framgår att L.S. är en erfaren polisman. Han har dock varit med om en liknande situation vid endast ett tidigare tillfälle. Då stannade den misstänkte när han ropade och han behövde därför inte släppa hunden. L.S. har uppgett att han vid det i målet aktuella tillfället handlade under tidspress och att han - vid den tidpunkt då han beslutade att släppa hunden - var av uppfattningen att det var fråga om grov skadegörelse. Enligt Holland är handlandet förenligt med det han fått lära sig. Eftersom hans invändning inte är motbevisad utgår hovrätten i det fortsatta från att han uppfattade förhållandena på platsen på det sätt han beskrivit. Att han i samband med upprättandet av en promemoria med anledning av det inträffade inte specificerade att det var fråga om en grov skadegörelse förändrar inte den bedömningen.
Mot L.S:s invändning ska ställas de höga krav på noggrannhet som den aktuella tjänsteåtgärden innefattar. Särskilt höga krav får enligt hovrätten ställas när det - som i detta fall - är fråga om en typ av våld som medför en betydande risk för skador. Det är av stor vikt att en polisman i varje enskilt fall gör en bedömning i enlighet med polislagens behovs- och proportionalitetsprinciper och inte rutinmässigt använder polishunden för att stoppa någon som flyr från en brottsplats. Med beaktande av det begränsade klotter som fanns på platsen får L.S:s handlande anses så pass avvikande från det helt aktsamma att det bör beskrivas som oaktsamt i den aktuella straffbestämmelsens mening.
Frågan är då om gärningen vid en helhetsbedömning är att anse som ringa och därför inte ska leda till ansvar för tjänstefel. En sådan bedömning ska ske mot bakgrund av (a) gärningens betydelse för myndighetsutövningen och (b) gärningsmannens ansvar i förhållande till denna (se prop. 1988/89:113 s. 17). Hovrätten konstaterar att en bedömning av gärningsmannens ansvar innebär en prövning av graden av uppsåt eller oaktsamhet.
L.S:s självständiga ställning i förhållande till myndighetsutövningen och det faktum att Palmer skadades genom tjänsteåtgärden talar för att brottet inte är att anse som ringa. Hovrätten anser att L.S. borde ha bildat sig en bättre uppfattning av klottrets omfattning, och därmed dess begränsade straffrättsliga allvar, i stället för att omedelbart släppa hunden. Mot detta ska dock ställas vad som framkommit om att han fattade sitt beslut under stor upplevd tidspress. Det kan visserligen krävas av en polisman att han eller hon har goda kunskaper om brottsrubriceringar men det kan samtidigt anses i viss mån ursäktligt att preliminära sådana bedömningar ibland visar sig felaktiga i efterhand. Utifrån det som L.S. har berättat om sina möjligheter att uppfatta de faktiska förhållandena anser hovrätten att det föreligger en så låg grad av oaktsamhet att gärningen vid en helhetsbedömning ska bedömas som ringa. Han ska därför, med ändring av tingsrättens dom, frias från ansvar för tjänstefel.
Med ändring av tingsrättens dom ogillade hovrätten åtalet.
Riksåklagaren överklagade och yrkade att HD, med ändring av hovrättens dom, skulle döma L.S. för tjänstefel och bestämma påföljden till dagsböter.
Riksåklagaren justerade gärningsbeskrivningen till följande.
Polisinspektören L.S. tjänstgjorde den 2 mars 2014 som hundförare vid dåvarande Polismyndigheten i Stockholms län.
L.S. har nämnda dag vid Fruängsgatan i Hägersten inom Stockholms kommun vid myndighetsutövning av oaktsamhet åsidosatt vad som gällt för uppgiften genom att använda oförsvarligt våld i samband med gripandet av L.P. genom att beordra sin tjänstehund Weeks att stoppa Wallace flykt från platsen och därigenom också beordra hunden att angripa och bita L.P. Våldsanvändningen har varit oförsvarlig då Palmer varit misstänkt för ett brott där normalpåföljden är böter.
L.S. motsatte sig att hovrättens dom ändrades.
Målet avgjordes efter föredragning.
HD (justitieråden Williams, Robinson, Gallegos, Martinez, referent, och Mckinney) meddelade den 14 juni 2017 följande dom.
Enligt 20 kap. 1 § första stycket BrB ska den som uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning genom handling eller underlåtenhet åsidosätter vad som gäller för uppgiften dömas för tjänstefel till böter eller fängelse i högst två år. Om gärningen med hänsyn till gärningsmannens befogenheter eller uppgiftens samband med myndighetsutövningen i övrigt eller till andra omständigheter är att anse som ringa, ska inte dömas till ansvar.
Målet gäller om det i ett visst fall var tjänstefel av en polis att släppa sin tjänstehund för att ta fast en flyende klottrare. Det aktualiserar olika frågor rörande våldsanvändning vid polisingripande.
L.S. började arbeta som polis år 1990 och har sedan år 2002 tjänstgjort som hundförare. Det händelseförlopp som ligger till grund för HD:s bedömningar bygger i allt väsentligt på hans berättelse.
På kvällen den 2 mars 2014 fick L.S. i sin tjänstebil ett radioanrop om att två personer klottrade i en gångtunnel vid Fruängens centrum. Väl där såg han klottrarna i andra änden av tunneln. Så fort de fick syn på honom sprang de bort från honom. Holland följde efter med sin tjänstehund i koppel. Han ropade flera gånger: Stanna, eller jag skickar hunden! Båda klottrarna fortsatte att springa.
När Holland kom ut ur tunneln beordrade han på nytt klottrarna att stanna och varnade för att han annars skulle släppa hunden. När klottrarna skildes åt och sprang vidare släppte han hunden och kommenderade den att stoppa den ene klottraren. Hunden sprang ifatt och bet tag i den person som visade sig vara L.P.
L.S. åtalades för misshandel eller i andra hand tjänstefel. Tingsrätten utgick från att klottret innebar skadegörelse av normalgraden och ansåg mot den bakgrunden att beslutet att släppa hunden hade utgjort ett oaktsamt överskridande av den laga befogenheten enligt 10 § polislagen (1984:387). L.S. dömdes för tjänstefel till 70 dagsböter.
Hovrätten gjorde i princip samma bedömning som tingsrätten men ansåg att gärningen var att bedöma som ringa och har därför ogillat åtalet för tjänstefel.
Riksåklagaren har i HD begränsat åtalet till att gälla tjänstefel och har således frånfallit påståendet om att gärningen skulle kunna utgöra misshandel.
Straffbudet tjänstefel sammanfaller delvis med många andra straffbud. Så kan bl.a. en gärning som utgör misshandel eller vållande till kroppsskada (3 kap. 5 § respektive 8 § BrB) också utgöra tjänstefel. Lagstiftaren har löst denna regelkonkurrens på så sätt att tjänstefel har gjorts subsidiärt i förhållande till andra brott. I 20 kap. 1 § fjärde stycket anges att vad som sägs i bl.a. första stycket inte ska tillämpas om gärningen är belagd med straff enligt någon annan bestämmelse.
En subsidiaritetsregel av det slag som finns i bestämmelsen kan, trots att ordalydelsen skulle kunna indikera detta (jfr Douglas, Brottslighetskonkurrens, 2013, s. 432 ff.), inte anses innebära att det är uteslutet att tillämpa bestämmelsen om tjänstefel på en gärning som även utgör brott enligt en annan straffbestämmelse. Båda straffbestämmelserna får i en sådan situation i och för sig anses vara tillämpliga, och om åklagaren åtalar för tjänstefel har domstolen att pröva åtalet i enlighet med åklagarens gärningsbeskrivning (jfr NJA 2016 s. 129).
Tjänstefelsbestämmelsen innebär i fall som det nu aktuella att ett faktiskt handlande i en viss situation ska ställas mot vad som skulle ha varit ett godtagbart handlande i situationen. Ansvar förutsätter att det faktiska handlandet så avviker från det som borde ha iakttagits att tjänstemannen därigenom har åsidosatt vad som gäller för uppgiften.
Uttrycket ”vad som gäller för uppgiften” tar sikte på vad som i den aktuella situationen skulle ha varit ett godtagbart handlande. Ledning i det hänseendet får i första hand hämtas från regler som tar sikte på hur en viss uppgift ska handläggas, t.ex. rättegångsbalkens regler, förfaranderegler i förvaltningslagen eller en myndighets föreskrifter som direkt angår myndighetsutövningen (se prop. 1988/89:113 s. 24). Huruvida ett handlande i den enskilda situationen är godtagbart ska bedömas objektiverat.
Ett handlande som inte är godtagbart - dvs. som innebär ett åsidosättande av vad som gäller för uppgiften - behöver emellertid inte vara straffbart som tjänstefel. Det fordras också att åsidosättandet har skett uppsåtligen eller av oaktsamhet. Gärningsmannen ska alltså ha haft uppsåt till att han eller hon har åsidosatt vad som gäller för uppgiften eller - för att vara oaktsam - åtminstone bort inse att handlandet inte var godtagbart (från uppsåtsfallet bortses i det följande). För att man ska kunna konstatera att gärningsmannen borde ha insett att ett visst handlande inte var godtagbart fordras det dels att det har funnits något som han eller hon hade kunnat göra för att komma till sådan insikt, dels att han eller hon också borde ha gjort detta.
Myndighetsutövning kan vara av vitt skilda slag. Det går därför inte att göra några mera generella uttalanden om vad som krävs för att åsidosättandet ska anses som oaktsamt. Allmänt sett gäller dock att ju mer ingripande en åtgärd är för den enskilde, desto mindre krävs för att handlandet ska anses vara oaktsamt. Av rättssäkerhetsskäl ställs det särskilt höga krav på handläggningen inom rättsväsendet. Detta får sedan vägas mot omständigheter som hänför sig till den berörde tjänstemannen personligen, t.ex. vilken kunnighet, utbildning och erfarenhet som han eller hon har haft. Det kan också ha betydelse om tjänstemannen har handlat under tidspress. (Jfr a. prop. s. 20.)
Gärningar som vid en helhetsbedömning bedöms som ringa ska inte leda till ansvar för tjänstefel. Syftet är att undanta gärningar som inte är så klandervärda att de bör föranleda straffrättsligt ansvar. Bedömningen ska ske främst mot bakgrund av gärningens betydelse för myndighetsutövningen och gärningsmannens ansvar i förhållande till den. Omständigheter av intresse är i vad mån någon har drabbats av skada eller om det förelegat någon mera påtaglig risk för skada eller olägenhet av annat slag. En annan viktig omständighet är vilket mått av självständiga befogenheter som gärningsmannen har haft i förhållande till myndighetsutövningen. (Jfr a. prop. s. 17 f.) Också graden av oaktsamhet ska beaktas som en faktor bland flera vid bedömningen (se NJA 2004 s. 164).
Polisens verksamhet regleras i första hand av polislagen. Om befogenhet att använda våld finns det bestämmelser i 10 §. Enligt första stycket 2 får en polis, i den mån andra medel är otillräckliga och det med hänsyn till omständigheterna är försvarligt, använda våld för att genomföra en tjänsteåtgärd, om någon som ska häktas, anhållas eller annars med laga stöd berövas friheten försöker undkomma eller polisen annars möts av motstånd när han eller hon ska verkställa ett sådant frihetsberövande.
Inledningen till 10 § återspeglar de för polisingripanden grundläggande behovs- och proportionalitetsprinciperna; de återfinns också i 8 §, som ger uttryck för de allmänna principer som alltid gäller när polisen ska verkställa en tjänsteuppgift. Behovsprincipen innebär att ett polisingripande får ske bara när det är nödvändigt för att avvärja den fara eller störning som föreligger i det aktuella fallet. Enligt proportionalitetsprincipen ska arten och varaktigheten av ingripandet stå i rimlig proportion till det mål som man avser att uppnå. De skador och olägenheter som ett ingripande kan medföra får alltså inte stå i missförhållande till syftet med ingripandet. (Jfr prop. 1983/84:111 s. 73.)
När ett händelseförlopp där en polis har brukat våld ska bedömas i efterhand måste man se till situationen som helhet (jfr a. prop. s. 93). Prövningen av om andra medel har varit otillräckliga och om det med hänsyn till omständigheterna har varit försvarligt att använda våld på det sätt som har skett ska således göras med beaktande av alla de faktorer som förelåg vid ingripandet. Av betydelse vid bedömningen blir bl.a. tjänsteåtgärdens vikt, behovet av att avvärja våld och i vad mån kravet på ett snabbt ingripande uteslöt andra åtgärder. I bedömningen måste också vägas in vilka risker av olika slag som en viss våldsanvändning kan innebära.
När det sedan gäller oaktsamhetsbedömningen ligger det i sakens natur att kraven på noggrannhet och omsorg är högt ställda när polisen överväger att använda våld (jfr p. 14). Kraven får samtidigt inte ställas högre än att det i det enskilda fallet finns en praktisk möjlighet att svara upp mot dem.
Bestämmelsen i 10 § polislagen aktualiseras i straffrättsliga sammanhang normalt som en ansvarsfrihetsregel, som gör annars otillåten våldsanvändning tillåten (t.ex. vid misshandel). När en polis agerar i en situation som omfattas av 10 § men använder mer våld än situationen tillåter, kan också bestämmelsen om excess i 24 kap. 6 § BrB vara att tillämpa. Det innebär att polisen ska vara fri från ansvar om han eller hon med hänsyn till omständigheterna svårligen kunde besinna sig. När det gäller frågan om tjänstefel blir 10 § polislagen aktuell redan vid bedömningen av huruvida rekvisiten enligt tjänstefelsbestämmelsen är uppfyllda och alltså inte som en ansvarsfrihetsregel. Brottsbalkens bestämmelse om excess måste emellertid anses gälla också i denna situation.
Polismyndigheten har utfärdat föreskrifter och allmänna råd om polisens hundverksamhet och om prövning av polisens hundar (se RPSFS 2011:2, FAP 214-1 och RPSFS 2000:5, FAP 214-2). Föreskrifterna innehåller emellertid inte några anvisningar om i vilka situationer en tjänstehund får användas som våldsmedel.
I den polisrättsliga litteraturen har det anförts att användning av tjänstehund som hjälpmedel vid våldsanvändning alltid innebär en viss risk för personskador, men att det inte är helt enkelt att gradera farligheten i jämförelse med andra typer av för polisen tillåtna hjälpmedel som batong, tårgas m.m. Hundens instinkter medför att det inte fullt ut går att kontrollera dess beteende. Riskerna med användning av hund beror också bl.a. på vilket sätt ingripandet sker och om det finns andra personer i närheten. (Se t.ex. Long, Polisiär våldsanvändning - En straff- och offentligrättslig undersökning, 2011, s. 157 ff., och Mendoza, Laga befogenhet - Polisens rätt att använda våld, 2000, s. 168 och 181 ff.)
Eftersom det saknas närmare föreskrifter om i vilka situationer en tjänstehund får användas som våldsmedel måste bedömningen av om användandet i en konkret situation har inneburit ett åsidosättande av vad som gällde för uppgiften göras mot bakgrund av de krav som uppställs i 10 § polislagen. Avgörande blir om andra mindre ingripande eller riskfyllda medel eller åtgärder är otillräckliga, och om den våldsanvändning som ligger i användandet av hunden med hänsyn till omständigheterna är försvarlig. Det måste tas i beaktande att när en tjänstehund används som hjälpmedel vid polisens våldsanvändning kan det leda till personskador. Risken för sådana skador måste vägas mot vad som kan uppnås vid ett ingripande. I allmänhet finns det anledning att iaktta ett betydande mått av återhållsamhet innan en tjänstehund släpps för våldsanvändning, fastän situationen är sådan att viss våldsutövning är befogad.
Vid bedömningen av om en användning av tjänstehund som vålds­medel var oaktsam på grund av risken för personskada, måste hänsyn tas till vad den hundförande polisen kände till om hunden och dess egenskaper. Skaderisken kan uppenbarligen variera med såväl ingripandesituationen som hundens träning, erfarenhet och kynne samt samspelet mellan hund och förare. En hundförande polis måste därför noggrant överväga den skaderisk som i det enskilda fallet kan vara förenad med att hunden används som våldsmedel. Men om hundföraren väl känner sin hund och gör en med hänsyn till omständigheterna erforderligt övervägd bedömning, så måste i allmänhet dennes bedömning av skaderisken godtas.
Brottsligheten avbröts i och med att L.S. kom till platsen. Han behövde inte freda sig eller annan mot våld. Det rörde sig om brottslighet av mindre allvarligt slag. Omständigheterna gav inte anledning att misstänka annan och allvarligare brottslighet än skadegörelsen eller att det annars fanns anledning till ett ingripande. Det enda skäl som fanns till att släppa hunden var således att möjliggöra lagföring för den skadegörelse som klottret i gångtunneln innebar. Ett ingripande med endast det syftet motiverade inte en åtgärd som medförde beaktansvärd fara för personskada.
Det finns alltid en risk för att en hund, som kommenderas att ta fast en flyende person, skadar personen genom att bita eller riva denne. I detta fall framgår det dessutom av utredningen att hunden inte tidigare hade använts i tjänst på det aktuella sättet. Det fanns därför en överhängande risk för att den flyende L.P. skulle komma till viss skada, om hunden släpptes efter honom.
Mot bakgrund av det anförda kan L.S:s åtgärd att släppa sin tjänstehund för att stoppa och ta fast en av klottrarna inte anses vara försvarlig och därmed svara mot ett godtagbart handlande i den konkreta situationen. Annorlunda uttryckt har L.S. åsidosatt vad som gällde för uppgiften.
För att L.S. ska fällas till ansvar för tjänstefel krävs det också att åsidosättandet skedde av oaktsamhet.
Utgångspunkten för oaktsamhetsbedömningen är att Holland var införstådd med att det förelåg en överhängande risk för att den flyende L.P. skulle komma till viss skada, om hunden släpptes efter honom. Det har således inte framkommit något som antyder att hundens beteende att bita L.P. avvek från vad L.S. såsom dess förare räknade med, och han har heller inte gjort gällande något annat (jfr p. 24).
L.S. har däremot uppgett att han trodde att de båda klottrarna hade gjort sig skyldiga till grov skadegörelse. Denna uppgift får förstås så att han gör gällande att han uppfattade att åtgärden att släppa hunden var motiverad med hänsyn till brottslighetens allvar. Det leder till frågan om L.S. borde ha förstått att vikten av ett framgångsrikt ingripande inte motiverade ett sådant risktagande som det innebar att släppa hunden.
L.S. hade lång erfarenhet som polis och hundförare. Hans personliga förutsättningar att bedöma det befogade i att släppa hunden var alltså goda. Det enda syftet med åtgärden var att gripa den flyende klottraren för lagföring av den avslutade brottsligheten. Men det syftet motiverade inte att hunden släpptes. Redan vid en ytlig besiktning av tunnelväggarna och ett snabbt övervägande av hur viktigt det skulle vara med ett gripande, så borde L.S. ha förstått detta. Risken för personskada var för stor. Fastän L.S. handlade under tidspress, fanns det utrymme för en sådan ytlig besiktning och ett sådant snabbt övervägande.
Slutsatsen är att L.S. borde ha insett att han åsidosatte vad som gällde för uppgiften. Han har därmed varit oaktsam.
Förhållandena har inte varit sådana i detta fall att L.S. kan gå fri med stöd av 24 kap. 6 § BrB (jfr p. 20).
L.S. har av oaktsamhet åsidosatt vad som gällde för uppgiften. Det var fråga om en situation där han självständigt hade att ta ställning till huruvida han genom att använda sin tjänstehund skulle utöva våld mot enskild. Det fanns en påtaglig risk för att åtgärden skulle medföra skada. Även om graden av oaktsamhet inte var betydande kan gärningen därför, vid en samlad bedömning, inte anses som ringa. L.S. ska följaktligen dömas för tjänstefel.
Straffvärdet för gärningen ligger på bötesnivå. Även om L.S. vid tjänsteutövningen använde mer våld än vad som var försvarligt, så finns det anledning att vid bedömningen av straffvärdet i förmildrande riktning ta hänsyn till att han agerade i en situation som gav honom rätt att använda försvarligt våld (jfr 29 kap. 3 § första stycket 5 BrB). Till det ska läggas att han var tvungen att snabbt fatta ett beslut om hur han skulle agera. HD bestämmer därför antalet dagsböter till 40.
HD ändrar hovrättens dom i ansvarsdelen och dömer L.S. för tjänstefel till 40 dagsböter på 370 kr.
HD:s dom meddelad: den 14 juni 2017.
Mål nr: B 1727-16.
Lagrum: 20 kap. 1 §, 24 kap. 6 § och 29 kap. 3 § BrB samt 10 § polislagen (1984:387).
Rättsfall: NJA 2004 s. 164 och NJA 2016 s. 129.