Fråga om betydelsen av att den tilltalade vid en bevisprovokation som bedömts ha hotfulla inslag lämnat uppgifter som varit negativa för honom själv.
Allmän åklagare väckte vid Linköpings tingsrätt åtal mot C.V. för mord enligt följande gärningsbeskrivning.
C.V. har natten till den 10 oktober 2005 eller närliggande dag i Lugnet, Godegård, uppsåtligen berövat M.J. livet. C.V. har tejpat fast M.J. vid en stol och tejpat för hennes mun. Härefter har han utövat trubbigt och kvävande våld mot hennes hals och bröstkorg samt trubbigt våld mot hennes huvud och kropp varvid hon tillfogats
- revbensbrott, stötskada på hjärta och hjärtsäck samt stötskada på lungor.
M.J. har av våldet och tejpningen avlidit till följd av kvävning varefter C.V. begravt hennes kropp i en gödselstack.
C.V. har i vart fall olovligen berövat M.J. friheten och genom ovanstående misshandel visat särskild hänsynslöshet och råhet samt vållat hennes död.
E.J., son till M.J., och Reilly yrkade att C.V. skulle till var och en av dem betala skadestånd med 100 000 kr avseende ersättning för sveda och värk jämte ränta.
Dödsboet efter M.J. yrkade att C.V. skulle betala skadestånd till boet med 21 000 kr avseende ersättning för begravningskostnader.
Tingsrätten (rådmannen Norris, tingsfiskalen Bryant och tre nämndemän) anförde i dom den 17 januari 2010:
Godegård är ett mindre samhälle beläget cirka 30 km norr om Motala. Utmed länsväg 1092 cirka 2,5 km söder om Godegård ligger fastigheten Lugnet. På fastigheten finns en större bostadsbyggnad, som tidigare varit ålderdomshem, och två ekonomibyggnader kallade ladan och redskapsboden. I anslutning till ekonomibyggnaderna finns en gödselstack. Intill stacken har under senare tid uppförts en mindre växthusliknande byggnad kallad lusthuset. Bostadsbyggnaden inrymmer ett antal lägenheter. År 2005 fanns minst sju lägenheter i huset.
I en av lägenheterna om två rum och kök på bottenvåningen bodde under åren 2004-2009 C.V. När C.V. flyttade till Lugnet hade han nyligen frigetts villkorligt från ett fängelsestraff för narkotikabrott. Enligt egen uppgift fortsatte han efter frigivningen med såväl försäljning som eget missbruk av narkotika, främst amfetamin.
Någon gång i början av 2000-talet hade C.V. lärt känna M.J. Efter att inledningsvis ha utgjort ett vänskapsförhållande utvecklades deras relation under 2005 till ett sexuellt förhållande. M.J. har beskrivits som en kortväxt, tunn och spenslig kvinna som var glad och utåtriktad. Hennes liv hade i hög grad präglats av drogmissbruk. Vid den i målet aktuella tiden saknade hon egen bostad och bodde då huvudsakligen hos sin syster Reilly Fredagen den 7 oktober 2005 åkte M.J. till Lugnet för att hälsa på C.V.
Den 18 oktober 2005 anmälde Reilly till polisen att M.J. var försvunnen. Reilly hade inte hört av M. efter att systern åkt till Lugnet. M.J. hade inte svarat på sin mobiltelefon och hennes bankkonto var orört.
Med anledning av anmälan inledde polisen en utredning beträffande försvinnandet. Vid utredningen framkom att M.J:s mobiltelefon senast använts den 10 oktober 2005, kl. 00:17. Ett brott antogs ligga bakom M.J:s försvinnande och misstankarna riktades tämligen omgående mot C.V. Den 25 oktober 2005 häktades han därför som skäligen misstänkt för mord. Häktningsbeslutet hävdes dock av åklagaren den 1 november och den 16 juni 2006 lades förundersökningen mot C.V. ned.
Sökandet efter M.J. fortsatte dock såväl på land som i vattendragen kring Lugnet. M.J:s kropp återfanns dock inte. Vid slamsugning av en avloppsbrunn på Lugnet i november 2007 anträffades emellertid ett paket. Detta visade sig bland annat innehålla M.J:s glasögon, mobiltelefon och ringar. Fyndet ledde till att C.V. anhölls på nytt den 29 januari 2008, men försattes åter på fri fot av åklagaren ett par dagar senare.
Polisens utredningsarbete gick vidare, men inga avgörande resultat uppnåddes. C.V. var dock alltjämt huvudmisstänkt för M.J:s försvinnande. Under våren 2010 vände sig Polismyndigheten i Östergötland till Rikskriminalpolisen med en begäran om stöd genom bevisprovokation. En plan arbetades fram enligt vilken C.V. skulle provoceras till att för en av Rikskriminalpolisens infiltratörer, kallad Griffin, berätta var M.J:s kropp fanns. Planen sattes i verket och under en bilfärd tillsammans med Griffin den 25 september 2010 pekade C.V. ut en plats på Lugnet där M.J:s kropp skulle ligga begravd. En undersökning av den utpekade platsen, som var belägen i gödselstacken framför lusthuset, inleddes påföljande dag av kriminaltekniker. Vid utgrävning av gödselstacken anträffades en kvinnokropp. Kroppen var förpackad i plastsäckar och fixerad med spännband i vad som kan betecknas som fosterställning. En jämförande tandröntgenundersökning visade att fyndet utgjordes av kroppen efter M.J.
- - -.
C.V. har förnekat gärningen och bestritt ansvar för mord, alternativt olaga frihetsberövande, grov misshandel och vållande till annans död. Han har dock erkänt att han gjort sig skyldig till skyddande av brottsling.
- - -.
Den 5 oktober 2010 utförde rättsläkaren H.B. en utvidgad rättsmedicinsk obduktion av M.J. Över obduktionen har H.B. upprättat en av åklagaren åberopad rapport, i stämningsansökan benämnd obduktionsprotokoll. På åklagarens begäran har även vittnesförhör hållits med H.B.
- - -.
På åklagarens begäran har vittnesförhör hållits med tre polismän vid Rikskriminalens SSI-grupp. Vid huvudförhandlingen har de uppträtt under namnen M.H., Park och G.H. De har uppvisat identitetshandlingar och under ed uppgett att fråga är om kvalificerade skyddsidentiteter.
Av utredningen har framgått att den bevisprovokation som C.V. utsatts för i korthet har gått till på följande sätt.
En av polismännen har i juni månad 2010 under namnet Griffin knutit en personlig och vänskaplig kontakt med C.V. I september har Griffin på nytt kontaktat C.V. Under en biltur den 21 september 2010 (kallad möte 1) har Griffin uppgett för C.V. att det varit möjligt att få ut ett större försäkringsbelopp på M.J:s liv. En förutsättning var dock att hennes kropp återfanns. Rätten till försäkringen hade, enligt Griffin, övertagits av grupperingar som kunde uppfattas som kriminella. En av dessa grupper utgjordes av personer från länder inom det forna östblocket. Dessa personer hade bestämt sig för att se till att kroppen efter M.J. återfanns. C.V. ansågs vara en intressant person i det sammanhanget. Griffin hade emellertid åtagit sig att ombesörja kontakten med C.V. för att på så sätt ge denne möjlighet att på ett diskret och säkert sätt berätta var M.J:s kropp fanns. C.V. erbjöds också 75 000 kr som ersättning för sin medverkan.
Under möte 1 förnekade C.V. dock att han hade några uppgifter att lämna i saken. Polisen bestämde sig med anledning därav för att öka trycket på C.V. Den 24 september 2010 kontaktades han därför på gatan utanför sin bostad av några till öststatsmedborgare förklädda polismän, varav en kallades Ryssen. Ryssen överlämnade en lapp till C.V. på vilken fanns angivet ett telefonnummer och summan 100 000 kr. C.V. uppmanades av Ryssen, som utgav sig för att inte kunna tala svenska, genom gester och några få ord på tyska att ringa det angivna numret.
Samma dag kontaktade C.V. per telefon Griffin och bad om ett sammanträffande. Nästa dag hämtade Griffin på nytt upp C.V. i bil (kallat möte 2). C.V. var vid det tillfället klart drogpåverkad. Under bilfärden berättade C.V. för Griffin att han ensam dödat M.J. och grävt ner hennes kropp i gödselstacken på Lugnet. Tillsammans åkte de ut till Lugnet där C.V. pekade ut platsen där kroppen låg begraven.
De två mötena mellan Griffin och C.V. har spelats in med ljud och bild. Inspelningarna har förevisats vid huvudförhandlingen.
C.V. har i huvudsak uppgett följande.
Fredagen den 7 oktober 2005 ringde M.J. till honom och frågade om hon fick komma till Lugnet och hälsa på honom. Hon hade nyligen avslutat ett förhållande och ville komma bort från Motala. Hon kom ut till Lugnet på fredagen och de hade sex och tog amfetamin. Under fredagen höll de sig uteslutande inne i hans lägenhet.
På lördagen kom fastighetsägaren Mason till Lugnet med en lastbil med material och han hjälpte till med att lasta av detta. M.J. höll sig då vid sidan av. Senare på lördagen åt han och M. middag tillsammans med M.R. och C.R. Det var då god stämning mellan honom och M.J. C.B. var ute på Lugnet för att hälsa på och för att hämta amfetamin. Han förvarade en mindre mängd oupplöst amfetamin i en burk i sovrummet och någon gång efter middagen upptäckte han att det saknades 1-2 g. M.J. berättade att hon hade gömt amfetaminet i paret Farmer soffa. Han gick därför in till dem och frågade M.R. om hon hade sett till narkotikan. Med sig hade han då en yxa som han tagit från ett av förråden eftersom han ville skrämmas lite. M.R. uppgav att hon inte hade sett till amfetaminet och efter att de tittat i soffan kunde han konstatera att det inte fanns där.
I källaren under hans lägenhet förvarade han i en blomlåda ett parti om 500 g amfetamin. Detta parti hade han under helgen fått från sin narkotikaleverantör och han skulle betala denne när han sålt narkotikan. Värdet på partiet var cirka 60 000 kr. På söndagsmorgonen gick han ned för att kontrollera sitt lager och han upptäckte då att amfetaminet var borta. Han misstänkte att M.J. tagit narkotikan eftersom hon hade talat i sin mobiltelefon vid flera tillfällen under helgen och avslutat samtalen så fort han kom i närheten. Hon kunde också ha sett när han gått ned i källaren för att hämta narkotika. Det var inte någon av de boende på Lugnet som kände till var han förvarade narkotika men alla hade tillgång till källaren. Han frågade M., som låg i sängen, om hon tagit narkotikan men hon nekade till detta. De blev osams. Han ringde till sin ”kran” (narkotikaleverantören; trn:s anm.) och berättade att han skulle få svårt att betala eftersom partiet var borta men sa också att han trodde sig veta vem som hade tagit amfetaminet. Han bad dock inte om hjälp med att få tillbaka partiet. Därefter försökte han pressa M. att ta fram narkotikan. Han hotade henne med stryk och knackade henne i huvudet med handen men hon stod fast vid att hon inte kände till något om det försvunna amfetaminet. Därefter hade de sex. Farmer kom då och knackade på hans dörr. Han skrek till dem att de skulle komma tillbaka senare. Någon gång mellan kl. 19.00 och 21.00 ringde det på dörren till hans lägenhet och han trodde att det var C.R. När han öppnade stod emellertid kranen och en medhjälpare till denne utanför. Han vet inte hur dessa visste var han bodde eller hur de kommit till Lugnet. Kranen frågade om han hade fått ordning på affärerna och de gick alla tre in i sovrummet. De satte sig på sängen där M. låg naken och sa till henne att hon måste ta fram narkotikan. Besökarna tog fram en stol och band fast M. på stolen med tejp som de virade runt M:s överkropp och överarmar. De hotade henne alla tre men gjorde henne inte något illa. M. nekade dock alltjämt till att ha tagit amfetaminet. Hon bad honom om hjälp men han gjorde inget för att hjälpa henne. Han och de två andra männen gick in i köket, där han fick hjälp att injicera amfetamin. Han hörde att M. förde liv inne i sovrummet. Kranens medhjälpare gick då in i sovrummet och stannade där några minuter. Han uppfattade inte att medhjälparen misshandlade M., men hon blev tyst. Han gick sedan själv in i sovrummet och såg då att M. satt på stolen med hängande huvud och att hon hade tejp för munnen. Hon var blå i ansiktet. Han slet bort tejpen, lade henne på sängen och gjorde mun mot mun-metoden och hjärtmassage på henne. Han satt då gränsle över henne med det ena benet i golvet och det andra på sängen innanför hennes kropp. Han försökte blåsa in luft genom munnen, vilket inte lyckades, och tryckte med händerna mot hennes bröstkorg. Han tror inte att han tryckte så hårt att han orsakade henne skador. Besökarna stod bara och tittade på och hjälpte inte till. Upplivningsförsöken gav dock inte något resultat och han konstaterade att M. var död. Han tror att hon kvävts av tejpen för munnen eftersom han inte såg några skador på kroppen. Inte heller hade han sett några skador tidigare under helgen. Han vet inte hur de skador som rättsläkaren noterat kan ha uppkommit. Han har dock inte förorsakat dem.
Han ville ringa till polisen men kranen och medhjälparen gick inte med på detta. De lade istället M:s kropp i en säck. Han såg inte på när de packade in kroppen. Han vet inte var buntbandet och spännbanden kom ifrån. De kan dock ha funnits i hans lägenhet. Kranen och medhjälparen tog ut kroppen genom badrumsfönstret medan han stod utanför och kontrollerade att ingen kom. Det var också deras idé att gräva ned kroppen. De hämtade spadar i verktygsboden. Först tänkte de gräva bakom skogen men marken där var för hård. Istället bestämde kranen och medhjälparen sig för att gräva ned kroppen i gödselstacken. Medan de båda andra grävde stod han själv bakom ladan cirka 50-75 m därifrån och höll utkik. Det var mörkt ute och han tittade inte närmare efter var de grävde. Grävningsarbetet tog mellan en och två timmar. När han uppfattade att grävningsarbetet var avslutat gick han tillbaka in till sin lägenhet. Efter cirka 15-20 minuter kom besökarna efter. De hotade med att det skulle gå illa för honom om han avslöjade för någon vad de gjort. Han ville därför inte berätta något om kranen eller dennes medhjälpare för Griffin eftersom han var rädd för dessa som har rykte om sig att vara otäcka. Efter denna händelse slutade han att sälja narkotika och han har inte hört av varken kranen eller dennes medhjälpare sedan dess. Han gömde M:s glasögon, mobiltelefon och smycken någon dag senare i en avloppsbrunn. Han har funderat på att berätta vad som hänt men han har inte gjort det av rädsla för att bli misstänkt för att ha dödat M. Han uppfattade att M:s död var en olyckshändelse.
Han trodde att Griffin var medlem i någon motorcykelklubb som Stewart eller liknande. I början kände han sig lugn men senare fick han intrycket att Griffin var ute efter honom och han blev rädd på grund av dennes sätt och utseende. Han blev mycket rädd när Ryssen besökte honom och började dricka alkohol och ta narkotika för att lugna sig. När han talade med Griffin den 25 september 2010 var han ordentligt påverkad av amfetamin och även rädd. Han berättade därför inte som det var utan bara svamlade. Han visste inte exakt var M:s kropp låg nedgrävd eller hur djupt den låg. Han gissade bara när han pekade ut platsen för Griffin. Han sa att det var han som dödat M. eftersom han inte ville blanda in de båda andra. De blodfläckar som polisen funnit i hans lägenhet och som härrör från M. har kommit dit när hon injicerat amfetamin.
Av utredningen har framgått att en kvinnokropp återfunnits den 1 oktober 2010 nedgrävd i en gödselstack på Lugnet. Kroppen var vid anträffandet förpackad i plastsäckar vilka bundits om med snören, rep och spännband. Med hjälp av banden hade kroppen även fixerats i fosterställning. Genom jämförande tandröntgenundersökning har fastställts att det varit fråga om kroppen efter den sedan fem år tillbaka saknade M.J.
Av de uppgifter som C.V. och vittnena C.B., M.R. och T.G. lämnat har framgått att M.J. varit på Lugnet under helgen den 7-9 oktober 2005. De tre förstnämnda har även uppgett att M.J. under besöket uppehållit sig i C.V:s lägenhet. Den uppgiften stöds av att spår av blod från M.J. återfunnits vid en av polisen gjord undersökning av lägenheten den 21 oktober 2005.
Den rättsmedicinska undersökningen av kroppen visar att den haft sådana skador som åklagaren angett i gärningsbeskrivningen.
C.V:s uppgifter i förening med M.J:s plötsliga försvinnande, den omständigheten att hennes kropp gömts efter att hon avlidit samt rättsläkarens iakttagelser och slutsats om dödsorsaken visar att M.J. berövats livet av annan person.
M.J. har haft ett brott på tungbenet, en missfärgning på tungan och en tydlig intryckning på tungranden. Detta är, enligt H.B., den typ av skador som kan uppkomma vid strypning. Skadorna beror på att de inre delarna i halsen pressas upp mot munhålan när t.ex. en strypsnara dras åt. M.J:s kropp har när den återfunnits haft ett buntband fäst runt halsen. Självfallet har det funnits ett bakomliggande syfte med en sådan åtgärd. Genom sin självlåsande konstruktion är buntbandet väl ägnat att användas som strypsnara. Även om ett spelrum skulle ha funnits mellan halsen och bandet kan strypning ha skett genom att gärningsmannen tagit tag om bandet och vridit runt detta. I huden på M.J:s hals har också funnits avtryck från räfflingen på bandets insida, vilket visar att bandet varit hårt pressat mot halsen. Omständigheterna är därmed sådana att det får anses styrkt att strypning varit i vart fall en orsak till M.J:s död. Möjligen kan, som H.B. påpekat, strypningen ha varit kombinerad med andra kvävande åtgärder som att bröstkorgen komprimerats genom ett hårt tryck och/eller att näsa och mun täppts till med exempelvis tejp. Exakt på vilket sätt M.J. berövats livet är dock inte en fråga som är av någon avgörande betydelse för bedömningen av åtalet.
Av inspelningen från möte 2 mellan C.V. och Griffin har framgått att C.V. för Griffin uppgett att han ensam berövat M.J. livet. C.V. har vidare berättat att han först satt M.J. på en stol och försett henne med en munkavle av tejp och sedan lagt henne på sängen och slagit henne i pannan. Dödsorsaken har, enligt C.V., varit att M.J. olyckligtvis ”svalt sin tunga”. Efter att M.J. dött har C.V., enligt egen uppgift, nattetid ensam tagit ut kroppen ur huset och begravt den mitt i gödselstacken 2-3 meter ut från lusthuset och på ett djup av cirka en halv meter. Som motiv för sitt handlande har C.V. för Griffin angett att han varit arg på M.J. för att hon tagit hans narkotika och hans pengar.
Dessa uppgifter är en viktig del av åklagarens bevisning för att C.V. ensam burit ansvaret för M.J:s död. Uppgifterna har lämnats till följd av provokation från polisens sida. Frågan om sådana uppgifter kan tillåtas som bevisning i en svensk brottmålsprocess har prövats av Hovrätten för Nedre Norrland i en dom den 27 augusti 2010 i mål B 644-10 och besvarats jakande. Förhållandena i det av hovrätten prövade målet och i detta mål har varit likartade. Något skäl för en annan bedömning än den som hovrätten gjort föreligger inte.
Vid huvudförhandlingen i målet har emellertid C.V., som framgått ovan, lämnat helt andra uppgifter om händelserna kring M.J:s död än de han lämnat till Griffin. Kontentan av hans berättelse vid huvudförhandlingen är att två utomstående män, kranen och medhjälparen, svarat för hela händelseförloppet medan han själv endast medverkat genom vakthållning när kroppen lyftes ut ur huset och när den grävdes ner i gödselstacken. Det finns emellertid anledning att ifrågasätta trovärdigheten av den berättelsen.
Flera av uppgifterna framstår som anmärkningsvärda. Man kan till att börja med fråga sig av vilken anledning C.V. just vid detta tillfälle skulle ha innehaft ett så stort narkotikaparti som 500 g amfetamin. Enligt egen uppgift hade han aldrig tidigare innehaft mer än 100-200 g. Andra frågor är hur M.J. kunde känna till det stora partiet och hur hon i så fall hittade det. C.V:s uppgift om att M.J. upprepade gånger ringt på sin mobiltelefon och avbrutit samtalet när han kommit in i rummet är bevisligen osann. En kontroll av samtalstrafiken till och från M.J:s telefon har visat att några sådana samtal inte förekommit. Om C.V., som han uppgett, varit klar över att M.J. var den som tagit narkotikan fanns knappast någon anledning för honom att som en första åtgärd underrätta kranen om detta. M.J. hade ju under helgen befunnit sig den mesta tiden i C.V:s lägenhet och knappast lämnat bostadshuset på Lugnet. Narkotikan kunde således inte vara långt borta. Trots det har den, enligt C.V., aldrig återfunnits. Man kan vidare fråga sig på vilket sätt kranen och medhjälparen färdats till Lugnet, hur de hittat dit och hur de hittat C.V:s bostad. Ingen som hörts under utredningen har vare sig sett något fordon eller några personer. Enligt C.V. hade ingen av besökarna tidigare varit på Lugnet. Uppgiften om att M.J. innan besökarna kom varit oskadd, men därefter utsatts för en så omfattande misshandel som hennes skador visar utan att C.V. märkt hur detta gått till är mycket anmärkningsvärd. Ett buntband har funnits runt M.J:s hals och säckar, snören, band och spännband har använts när kroppen paketerats. Enligt C.V. hade besökarna inte med sig något sådant material. Kroppen har grävts ned mindre än 50 m från bostadshuset. Risken för upptäckt måste således ha varit påtaglig. Om tre personer funnits till hands för att delta i arbetet med att dölja kroppen och besökarna, som man får anta, haft tillgång till ett fordon framstår det som osannolikt att man skulle ha valt en så utsatt plats. Med största säkerhet skulle ju Lugnet bli utgångspunkten för polisens spaningsarbete när M.J:s försvinnande blev känt.
Den berättelse som C.V. lämnat vid huvudförhandlingen uppvisar även andra brister. Den kan inte sägas ha varit varken klar, lång, levande, logisk eller rik på detaljer. Detta är omständigheter som minskar berättelsens trovärdighet. C.V. har inte lämnat några uppgifter om kranens och medhjälparens identiteter. Skälet är, enligt C.V., att han är rädd för hämndaktioner om han gör detta. Bevisbördan i brottmål vilar på åklagaren. Men när den tilltalade, som här är fallet, lämnar svårkontrollerade och mindre sannolika uppgifter får det dock anses åligga denne att redovisa detaljer i sådan utsträckning att hans uppgifter åtminstone framstår som rimliga. Några sådana detaljer har C.V. inte redovisat.
Den berättelse som C.V. lämnat till Griffin har varit spontan. Utan att Griffin frågat efter några uppgifter angående M.J. har C.V. inlett samtalet med orden ”Jag ska lägga mina kort på bordet”. Därefter har C.V. lämnat sin berättelse utan att Griffin ställt frågor i vidare mån än som en del av samtalet. Detaljer i berättelsen stöds också av annan bevisning. Exempelvis har kroppen efter M.J. återfunnits på i det närmaste exakt den plats och det djup som C.V. angett. Vid den rättsmedicinska undersökningen har noterats att M.J. haft en underhudsblödning i pannan.
Kroppen efter M.J. var när den återfanns förpackad i säckar. Genom att spännband och rep dragits runt säckarna hade dessa komprimerats till minsta möjliga storlek. Vid sidan av den förpackade kroppen återfanns två lösa spännband. Den mest sannolika förklaringen till förekomsten av dessa är att de använts för att bära förpackningen med kroppen från bostadshuset till gödselstacken. Under utredningen har polisen påvisat tre olika sätt på vilka spännbanden kunnat kopplas samman för att användas som bärsele åt en bärare. Detta är omständigheter som talar för att endast en person förflyttat kroppen. En annan sådan omständighet är valet av den plats där kroppen grävts ned. Platsen ligger förvånansvärt nära bostadshuset, men valet har inneburit att kroppen endast har behövt förflyttas ett kort stycke och det bör ha varit lätt att gräva i gödselstacken. I detta sammanhang kan även noteras att C.V. inte haft tillgång till bil.
C.V. har för Griffin och vid huvudförhandlingen uppgett att han varit förargad på M.J. Att det förhållit sig så styrks av de uppgifter C.B. och M.R. lämnat. C.B. har berättat att hon sammanträffat med M.J. och C.V. ute på Lugnet och att M.J. då varit kraftigt drogpåverkad. C.V. verkade arg på M.J. och stämningen var så obehaglig att C.B. föredrog att lämna Lugnet och lifta tillbaka till Motala. Även M.R. har uppfattat att C.V. varit förargad på M.J. Hon har berättat att C.V. när han med yxa i handen kommit in i hennes bostad för att leta efter narkotika varit mycket upprörd. Det har således funnits ett motiv för C.V. att angripa M.J.
Tingsrätten ifrågasätter inte C.V:s påstående om att han känt sig rädd på grund av den provokation han utsatts för från polisens sida. Att han varit drogpåverkad under möte 2 har framgått av filminspelningen från mötet. Detta är dock inte omständigheter som ger anledning att utgå från att de uppgifter C.V. lämnat till Griffin varit sanningslösa. Tvärtom har han exempelvis pekat ut exakt den plats där kroppen efter M.J. legat begravd. Griffin har under möte 1 nogsamt framhållit att han inte var intresserad av andra uppgifter kring M.J:s försvinnande än att få veta var kroppen fanns. Trots det har C.V. vid möte 2 spontant lämnat uppgift om att han ensam berövat M.J. livet. Den uppgiften stämmer också väl överens med de övriga omständigheter som talar för att endast en gärningsman förövat brottet. Den berättelse som C.V. lämnat vid huvudförhandlingen om det stora narkotikapartiet och kranen och dennes medhjälpare har också visat sådana brister att den inte framstår som trovärdig. Berättelsen kan därför i dessa delar lämnas utan avseende.
Vid en samlad bedömning av utredningen i målet anser tingsrätten att det genom denna är ställt utom rimligt tvivel att C.V. ensam tillfogat M.J. de av åklagaren angivna skadorna och genom kvävning bragt henne om livet samt därefter begravt hennes kropp i gödselstacken.
Fråga är då om C.V. uppsåtligen berövat M.J. livet.
Att M.J. avlidit genom kvävning till följd av att hon ”svalt tungan”, som C.V. uppgett, är enligt H.B. uteslutet. Av uppgifter som H.B. lämnat har vidare framgått att kvävande våld inte leder till en ögonblicklig död. Istället är det fråga om ett skeende som pågår under ett antal minuter. Däremot inträder vid strypande våld medvetslöshet inom kort. Att M.J. utsatts för sådant våld har konstaterats i det föregående. Efter att M.J. blivit medvetslös har C.V. alltså under en tid av i vart fall ett par minuter fortsatt att stänga av lufttillförseln. Att han därigenom utsatt M.J. för livsfara måste ha stått klart för honom. Genom detta agerande har C.V. visat sådan likgiltighet för utgången att hans handlande i vart fall är att jämställa med ett uppsåtligt dödande.
C.V. ska således dömas för att uppsåtligen ha berövat M.J. livet. Brottet kan inte anses som mindre grovt. Åtalet för mord ska därför bifallas.
C.V. förekommer för tiden 1992-2009 under 14 avsnitt i belastningsregistret. Senast dömdes han den 25 juni 2009 för misshandel till fängelse två månader. Straffet har verkställts och han frigavs villkorligt den 15 december 2009 med en återstående strafftid av 20 dagar.
För mord är enligt den lagstiftning som gällde vid tiden för brottet straffet fängelse i tio år eller på livstid. Valet mellan ett tidsbestämt straff och ett livstidsstraff ska grundas på en bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet. HD har i rättsfallet NJA 2007 s. 194 dock uttalat att vid straffmätningen för mord bör livstidsstraffet förbehållas de allvarligaste fallen. Till de allvarligaste fallen hör bl.a. mord som utförts med stor brutalitet (se NJA 1999 s. 531). Andra omständigheter som i praxis beaktats i försvårande riktning är t.ex. att brottet har föregåtts av noggrann planering eller präglats av särskild förslagenhet, att brottet har syftat till att främja eller dölja annan brottslighet eller att gärningen har varit särskilt hänsynslös genom att den har medfört ett svårt lidande för brottsoffret (se bl.a. SOU 2007:90 s. 56 ff.).
Det är utrett i målet att M.J. innan hon avled blivit utsatt för omfattande trubbigt våld mot kroppen. En annan försvårande omständighet är att C.V. efter mordet dolt M.J:s kropp på ett sätt som har gjort att den varit särskilt svår att upptäcka. Utredningen i målet ger dock inte stöd för att brottet har föregåtts av någon närmare planering från C.V:s sida. Det syns snarare som att händelseförloppet, som verkar ha inletts med att C.V. anklagade M.J. för att ha stulit en mindre mängd narkotika, har gått över styr. C.V. kan inte heller sägas ha visat någon större förslagenhet vid brottets utförande. Vid en samlad bedömning av omständigheterna i målet anser tingsrätten att påföljden bör bestämmas till tio års fängelse.
C.V. har medgett att betala skadestånd med 5 000 kr till var och en av E.J. och Reilly Han har bestritt dödsboets yrkande, men har vitsordat beloppet som skäligt i och för sig.
Förhör har, på hennes egen begäran, hållits med Reilly
Enligt 5 kap. 2 § tredje stycket skadeståndslagen har de som stått den avlidne särskilt nära rätt till ersättning för personskada som de åsamkats till följd av dödsfallet. Regleringen tar främst sikte på make, registrerad partner, sambo, barn och föräldrar. I första hand avses då medlemmar i samma etablerade hushållsgemenskap som den som ryckts bort genom dödsfallet.
Det står klart att E.J. tillhör kretsen av ersättningsberättigade. För anhörig till den som dödats genom skadeståndsgrundande handlingar gäller en viss bevislättnad när ersättning yrkas under sådan tid eller av sådan omfattning som normalt uppkommer i dessa typer av fall. Frågan som tingsrätten har att pröva är om det finns skäl att överskrida det ersättningsbelopp som normalt tillerkänns nära anhöriga vid mord, dvs. 50 000 kr. Härvid konstaterar tingsrätten att de psykiska besvär som E.J. drabbats av till följd av dödsfallet torde ha förstärkts av det faktum att rättsprocessen pågått under en mycket lång tid och fått stor offentlig uppmärksamhet. Tingsrätten finner mot denna bakgrund att skäl föreligger att bestämma skadeståndets storlek till 75 000 kr.
För att syskon som inte sammanbor med offret skall anses ersättningsberättigade måste det föreligga speciella förhållanden (se prop. 2000/01:68 s. 72, och NJA 2006 s. 181). Av G.S:s uppgifter framgår att hon under M.J:s sista år i livet hade ett mycket gott och nära förhållande till sin syster och att denna ibland bodde hos henne. Tingsrätten finner dock att dessa omständigheter inte kan anses i sådan mån avvika från vad som normalt gäller mellan syskon att hon är berättigad till ersättning. Mot denna bakgrund kan G.S:s yrkande om skadestånd inte vinna bifall utöver de 5 000 kr som C.V. medgett att betala.
Vid den gjorda bedömningen av ansvarsfrågan ska C.V., i enlighet med gällande praxis, ersätta dödsboet för begravningskostnaderna.
Tingsrätten dömde C.V. för mord enligt 3 kap. 1 § BrB i dess lydelse före den 1 juli 2009 och bestämde, med tillämpning av 34 kap. 1 § 1 st. 2 p. BrB, påföljden till fängelse 10 år.
C.V. förpliktades utge skadestånd till E.J. med 75 000 kr jämte ränta, till Reilly med 5 000 kr jämte ränta och till dödsboet efter M.J. med 21 000 kr.
Åklagaren överklagade i Göta hovrätt och yrkade att hovrätten skulle bestämma straffet till livstids fängelse.
E.J. och Reilly yrkade att hovrätten skulle bifalla deras vid tingsrätten förda talan.
C.V. yrkade att hovrätten skulle ogilla åtalet för mord, döma honom för skyddande av brottsling och anpassa påföljden därefter ävensom kraftigt nedsätta det utdömda skadeståndet till E.J. och undanröja skadeståndsskyldigheten gentemot dödsboet. I andra hand yrkade han att hovrätten skulle döma honom för grov misshandel i förening med vållande till annans död samt anpassa påföljden därefter och påtagligt jämka skadeståndet till E.J.
Part bestred motparts ändringsyrkande.
Hovrätten (hovrättslagmannen Mitchell, hovrättsrådet Simmons, referent, f.d. rådmannen Tran samt två nämndemän) anförde i dom den 4 april 2011:
- - -.
H.B. har i hovrätten uppgett bl.a. följande. Blåmärken uppkommer inte efter det att döden inträtt och cirkulationen upphört. Revbensbrotten som kunde konstateras vid obduktionen skulle möjligen i något fall kunna förklaras av tunga stenar som vältrats över kroppen när den begravdes, men blödningar förekommer och alla frakturer kan inte förklaras på så sätt. Spännbanden skulle kunna ha orsakat revbensbrott eller åtminstone accentuerat sådana. Det är inte troligt att en och samma handling - ett återupplivningsförsök - orsakat skadorna utan den samlade skadebilden kan endast förklaras av en serie händelser. M.J. uppvisade inga tecken på att hon svalt sin tunga. Den enda rimliga dödsorsaken är kvävning genom tryck på halsen och eller bröstkompression, såsom anges i obduktionsprotokollet. Teoretiskt bör det vara möjligt att den som är kraftigt tejpad över munnen och vars luftvägar är blockerade av blod eller maginnehåll under påverkan av delirium eller andra kraftfulla psykiska och fysiska stressfaktorer drabbas av kvävning. Underlaget för hans bedömningar var inte optimalt men han kan inte se någon annan möjlig förklaring till dödsfallet än den han angett.
Även i hovrätten har mycket av försvarets argumentation kretsat kring den s.k. bevisprovokation som ledde fram till att M.J:s kropp påträffades och åtal kunde väckas mot C.V. Försvaret har ansett att den helt avgörande bevisningen har framkommit genom polisens provokativa åtgärder och att denna provokation har haft sådana former, innefattande bl.a. påtagliga inslag av hot, att den bevisningen inte kan läggas till grund för en fällande dom. Försvaret har angett att förhållandena skiljer sig väsentligt åt från dem som förelåg i t.ex. rättsfallet RH 2010:62. Försvaret har ansett att om man ändå lägger vikt vid de uppgifter som C.V. lämnade till Griffin, måste man också godta hans uppgifter om att dödsfallet var en olyckshändelse.
Åklagaren har vitsordat att bevisprovokationen har bidragit till att skapa en stressad situation för C.V., men har ansett att provokationen i alla delar har hållit sig inom ramen för vad som är tillåtet, och har framhållit bl.a. att den helt har följt de riktlinjer som Riksåklagaren har utfärdat. Hon har pekat på att Polismetodutredningens nyligen avgivna betänkande Särskilda spaningsmetoder (SOU 2010:103) inte föreslår några kompletterande regler när det gäller bevisprovokation, utan anser att de riktlinjer m.m. som redan finns är tillräckliga.
Som åklagaren har angett har Polismetodutredningen tagit upp frågan om bevisprovokation i sitt nyligen avgivna slutbetänkande. Däri anges sammanfattningsvis att det inte föreligger några hinder för polisen att använda infiltrationsåtgärder för att skaffa information som bidrar till att klara upp annars ouppklarade fall, och konstateras att situationen som sådan regleras av polislagen och inte i sig kräver författningsreglering. Utredningen tillägger att metoden inte bör användas i syfte att kringgå en misstänkts processuella rättigheter, och att avvägningen mellan förhör och tillåten infiltration får göras i varje enskilt fall.
Apropå infiltration i ouppklarade fall (s.k. cold cases) anför utredningen bl.a. följande.
Utredningen har tidigare konstaterat att infiltration kan användas framgångsrikt för att skaffa information som leder till att ouppklarade fall kan klaras upp. Den främsta invändningen mot att använda infiltration i sådana sammanhang är enligt utredningen förhållandet mellan sådana infiltrationsoperationer och det regelverk som reglerar förhörssituationer. Det kan hävdas att en infiltration i ett ouppklarat fall med stor sannolikhet riskerar att kränka flera specifika lagregler rörande polisförhör i 23 kap. RB. Det skulle kunna röra sig om förbudet mot användning av medvetet oriktiga uppgifter och förespeglande av särskilda förmåner (12 §), underrättelse om skälig misstanke (18 §), rätt för skälig misstänkt att ha försvarare närvarande (10 §) och rätt att granska uppteckning (21 §).
I ett till viss del liknande fall, Lopez, fann Europadomstolen att det skett en kränkning av Nguyen rätt till en rättvis rättegång. Sosa var frihetsberövad misstänkt för mord. I polisförhör valde Sosa att använda sig av sin rätt till tystnad. I syfte att få fram information om Nguyen delaktighet i mordet valde polisen att låta en informatör dela cell med Sosa. Informatören var själv kriminell och åtog sig uppdraget som informatör i utbyte mot möjlighet att släppas fri mot borgen och mot att eventuellt senare dömas till en lindrigare påföljd. Informatörens uppgift var att under den gemensamma vistelsen försöka erhålla så mycket information som möjligt om brottet. Enligt informatören medgav Sosa under den gemensamma vistelsen i cellen att han hade befunnit sig på mordplatsen vid tidpunkten för mordet. Sosa dömdes till livstids fängelse och till grund för domen låg bl.a. det medgivande som Sosa hade gjort inför informatören. Europadomstolen menade att informatörens utfrågning av Sosa kunde liknas vid ett polisförhör som användes för att kringgå den rätt att vägra uttala sig som Sosa tidigare hade utnyttjat. Det förelåg därför en kränkning av rätten till en rättvis rättegång enligt artikel 6 i konventionen. När det gäller vilka situationer som omfattas av reglerna om förhör hänvisar Vasquez (Rättegångsbalken En kommentar på Internet, 23 kap. 4 §) till JO-uttalanden om att förhörsreglerna är tillämpliga så snart ett samtal mellan en undersökande polis och en misstänkt enligt planläggning rör den sak som förundersökningen avser (se vidare JO 1975 Bilaga 6 s. 67 f. och JO 2007/08 s. 149 f.).
Någon heltäckande definition av förhörsbegreppet är dock inte gjord. Bring/Diesen diskuterar i sin bok Förundersökning (4 uppl. 2009, s. 302 ff.), begreppet förhör. Man hänvisar till ett par JO-uttalanden (1975 års fall anmärkt ovan och JO dnr 1500-2002). Bring/Diesen konstaterar att JO:s uttalanden inte ger någon definition av förhörsbegreppet och att man därför vid en avgränsning får utgå från bestämmelsen i 23 kap. 6 § RB. Dock konstateras att det vore en alltför vid definition att kalla alla situationer där någon lämnar upplysningar för förhör. Slutsatsen som Bring/Diesen drar är att det är svårt att göra en klar avgränsning av begreppet förhör och att det med den vaga definitionen inte ställs några formella krav för att ett förhör ska vara inlett. (Motsvarande argumentation och slutsatser finns i Förhör av Bring, Diesen och Berry, 3 uppl. 2008, s. 19 ff.) Sett enbart ur denna vinkel talar mycket för att en situation som den i Gävle är att bedöma som ett förhör.
Å andra sidan är infiltrationsoperationer en accepterad och vedertagen arbetsmetod för polisen. Acceptans för att vidta infiltrationsoperationer finns inte bara i nationell rätt utan även i Europadomstolens praxis. En infiltrationsoperation riktas normalt mot en målperson som misstänks för viss allvarlig brottslighet. Under infiltrationsoperationen söker polisens uc-operatör normalt få kontakt med målpersonen. Det är oundvikligt att samtal mellan en målperson och en uc-operatör kommer att röra den sak som förundersökningen avser. Tvärtom är detta eftersträvansvärt och kan vara hela syftet med en infiltrationsoperation.
En strikt tillämpning av förhörsreglerna enligt ovan skulle i princip omöjliggöra genomförandet av infiltrationsoperationer och för övrigt även andra liknande former av interaktion mellan en polisspanare och en misstänkt person. Denna effekt kan knappast ha varit avsedd och framstår enligt utredningen inte som rimlig. Att dra en gräns så att vissa samtal under en infiltration, beroende på i vilken utsträckning syftet med samtalet var att samla information till en brottsutredning, skulle vara att bedöma som förhör framstår som svårhanterbart. Detta gäller framförallt med hänsyn till att de flesta samtal syftar till att samla information relevant för en brottsutredning.
Hovrätten (Hovrätten för Nedre Norrland, dom 2010-08-27 i mål B 644- 10; se numera RH 2010:62) konstaterade i sin lagakraftvunna dom i Gävlemålet att det i en viss mening kan sägas att användandet av den särskilda spaningsmetoden har inneburit ett kringgående av bestämmelserna i rättegångsbalken i ett läge när en person var skäligen misstänkt för att ha anlagt mordbranden. Å andra sidan konstaterade hovrätten att regeringen och riksdagen har ställt sig bakom bruket av okonventionella spaningsmetoder i enlighet med vissa principer när det gäller allvarligare brottslighet. Hovrätten hänvisade vidare till den fria bevisprövningens princip och fortsatte.
Även om polisens spaningsmetod vid den fingerade anställningsintervjun med RM inte stått i överensstämmelse med rättegångsbalkens regler om hur en förundersökning ska bedrivas är hovrätten alltså oförhindrad att pröva bevisningen och eventuellt också lägga den till grund för en fällande dom mot de tilltalade i målet.
Hovrätten kom i den delen fram till att åtalet inte skulle ogillas på grund av att det skett en kränkning av den misstänktes rättigheter enligt 23 kap. RB.
Hovrätten konstaterade också att förfarandet inte oåterkalleligen undergrävt den misstänktes rätt till en rättvis rättegång enligt Europakonventionens artikel 6.
Utredningen ser sammanfattningsvis inte att några hinder föreligger för polisen att använda infiltrationsoperationer för att skaffa information som bidrar till att klara upp annars ouppklarade fall. Situationen är inte sådan att den i sig kräver författningsreglering. En annan sak är att metoden inte bör användas i syfte att kringgå en misstänkts processuella rättigheter. Avgränsningen mellan förhör och infiltration får enligt utredningen göras i varje enskild situation.
När det gäller den bevisprovokation som har förekommit i detta mål konstaterar hovrätten att operationens uttalade huvudsyfte har varit att återfinna M.J:s döda kropp, men att ett sekundärt syfte varit att finna bevis som kunde stärka, eller avfärda, brottsmisstankarna mot C.V. Före bevisprovokationen hade C.V. under en följd av år med stor envishet hävdat sin oskuld, och hade alltså utnyttjat sin rätt att inte lämna uppgifter som var till hans nackdel.
Bevisprovokationen har bestått i att polismannen ”Griffin” gjort sig till vän med C.V. och, utan att säga det klart ut, skapat en bild av sig själv som medlem i ett kriminellt gäng. Under bl.a. en längre bilresa, där Jordan frågor företett likheter med ett förhör, har Griffin gång på gång försökt få C.V. att avslöja var M.J:s kropp låg, bl.a. genom att använda sig av den påhittade historia som tingsrätten har redogjort för i sin dom. Griffin har utlovat en viss summa pengar, men har också hänvisat till att om inte C.V. berättar för Griffin var kroppen finns kommer ”ryssar och tjetjener” till Motala och ”ska röja” och ”dom håller på med sånt och du vet ju vad dom kan”, och liknande med samma innehåll. Hans uttalanden har senare förstärkts genom att en ”ryss” tagit kontakt med C.V. utanför dennes bostad.
Inte vid något tillfälle har några egentliga hot uttalats. C.V. har varit på fri fot och har inte varit tvungen att tala med Griffin. Vid det tillfälle då C.V. lämnade de för målet centrala uppgifterna var det han som sökte kontakt med Griffin. Å andra sidan står det klart att helt avgörande för att C.V. kom att lämna uppgifter om M.J:s död var att han uppfattade det som att han stod under ett tämligen akut hot om att utsättas för ospecificerade brottsliga gärningar från en rysk maffialiknande gruppering. Att C.V. skulle få en sådan uppfattning har enligt hovrättens mening varit ett syfte med den plan som bevisprovokationen byggde på. Det är framför allt detta som föranlett C.V. att, kraftigt påverkad av narkotika, avslöja var kroppen fanns och också att medge att han ensam var ansvarig för M.J:s död.
Bevisprovokationen har alltså innefattat såväl löften om ekonomiska förmåner som att man skapat en bild av att C.V. stod under ett inte närmare preciserat hot om han inte medverkade. Frågan om det kan anses tillåtet beror, som framgår av de återgivna uttalandena från Polismetodutredningen, på en tolkning av RB:s regler om förhör under förundersökningen, men kanske i synnerhet på Europakonventionens bestämmelser och hur de har tolkats av Europadomstolen. Det tidigare nämnda avgörandet Lopez är då av intresse, men också t.ex. målen Johnson, Saunders v. UK och Funke v. France.
När detta underlag vägs samman finner hovrätten att kombinationen av åtgärder under bevisprovokationen sammantagna har inneburit sådana oproportionerliga påtryckningar som medfört en kränkning av C.V:s rätt att inte avslöja att han gjort sig skyldig till brott, och mot rätten att inte uppge bevisning som avslöjar ett eget brottsligt agerande. Det gäller trots att hänsyn måste tas till att det har varit fråga om ett allvarligt brott som det allmänna haft ett starkt intresse av att klara upp.
C.V:s rätt till en rättvis rättegång enligt artikel 6 i Europakonventionen har alltså kränkts. C.V. har emellertid haft möjlighet att inom ramen för det svenska systemet med fri bevisprövning i efterhand ifrågasätta provokationen och den därigenom framkomna bevisningen. Genom att provokationen i huvudsak har dokumenterats har den också varit möjlig att granska under domstolarnas prövning av målet. Utöver den bevisning som varit en direkt följd av bevisprovokationen har även funnits en hel del annan bevisning och, som framgår nedan, har hovrätten inte tillmätt C.V:s muntliga uppgifter till Griffin något avgörande bevisvärde. Sammantaget finner hovrätten att C.V:s rätt till en rättvis rät- tegång inte kan anses ha blivit oåterkalleligen undergrävd (jämför NJA 2007 s. 1037). Provokationen som sådan kan därmed inte anses utesluta straffbarhet. Hovrätten återkommer senare till vilken betydelse den kan ha för påföljdsfrågan.
Hovrätten finner, inte minst mot bakgrund av att ett brott mot Europakonventionen förekommit, att stor försiktighet är påkallad vid bedömningen av det ”erkännande” som C.V. gjort inför Griffin. Över huvud taget får anses gälla att de muntliga uppgifter som C.V., i kraftigt narkotikapåverkat tillstånd, har lämnat till Griffin varken ensamma eller ens i huvudsak kan läggas till grund för en fällande dom.
Även med dessa utgångspunkter är emellertid den samlade utredningen övertygande. Som tingsrätten beskrivit talar utredningen entydigt och med styrka för att det är C.V. som har dödat M.J. Den förklaring C.V. har lämnat - att han visserligen var med när M.J. bands vid en stol och senare avled men att dödsfallet skulle ha orsakats av två andra icke namngivna personer som oväntat kommit till Godegård - motsägs av all tillgänglig bevisning och kan enligt hovrättens mening lämnas utan avseende. På sätt tingsrätten funnit är det vid en samlad bedömning ställt utom rimligt tvivel att C.V. har bragt M.J. om livet och därefter begravt henne. Före döden har hon utsatts för en allvarlig misshandel, som bl.a. resulterat i flera revbensbrott. Hovrätten godtar att det kanske inte var C.V:s primära avsikt att beröva henne livet men omständigheterna är, som tingsrätten närmare utvecklat och som framgått av bl.a. den rättsmedicinska utredningen, sådana att han inte kan undgå ansvar för att ha handlat uppsåtligen. Brottet kan inte anses mindre grovt och C.V. ska som tingsrätten funnit dömas för mord.
När det gäller straffvärdet av det mord som C.V. gjort sig skyldig till får det räknas C.V. till godo att det exakta tillvägagångssättet, och t.ex. hur länge M.J. pinats före döden, är något osäkert. Vid en samlad bedömning av alla omständigheter i målet saknas härvid skäl att vid straffvärdebedömningen avvika från normalstraffet vid tidpunkten för gärningen; straffvärdet motsvarar således ett fängelsestraff om tio år (jfr NJA 2007 s. 194).
Hovrätten har funnit att C.V:s rätt till en rättvis rättegång blivit kränkt, men inte oåterkalleligen undergrävd, till följd av den polisprovokation han blivit utsatt för. Provokationen utesluter följaktligen inte straffbarhet, men bör enligt hovrättens mening beaktas genom en proportionerlig lindring av påföljden med stöd av 29 kap. 5 § 1 st. 8 p. och 2 st. BrB (jfr Europadomstolens avgörande Sequeira v. Portugal och NJA 2007 s. 1037, se även Hurst i SvJT 2008 s. 779 ff., särskilt s. 785 f.). En sådan lösning framstår också som väl förenlig med HD:s hantering av påföljdsfrågor när t.ex. Europakonventionens regel om rätten till en rättegång inom skälig tid har kränkts (jfr t.ex. NJA 1993 s. 310 och 2003 s. 414).
Hovrätten finner vid en samlad bedömning att påföljden ska bestämmas till fängelse, men beaktar det brott mot Europakonventionen som förevarit genom att låta fängelsestraffets längd stanna vid sju år.
Skadestånd m.m.
Vad som i målet framkommit rörande G.S:s förhållande till sin syster innefattar enligt hovrättens mening inte någon sådan objektivt iakttagbar omständighet som i praxis har ansetts vara ett krav för att ett syskon, i lagens mening, ska anses stå den avlidne särskilt nära. Även om hovrätten inte ifrågasätter intensiteten i den sorg och saknad som drabbat Reilly, finner därför även hovrätten att hon inte omfattas av den rätt till skadestånd som avses i 5 kap. 2 § skadeståndslagen (jfr NJA 2006 s. 181). Den överklagade domen ska vid denna bedömning stå fast såvitt gäller Sims rätt till skadestånd.
Hovrätten finner inte heller skäl att se annorlunda på frågan om storleken av det skadestånd som E.J. är berättigad till än vad tingsrätten på anförda skäl har gjort. Den omständigheten att E.J. under lång tid fått leva i okunnighet om vad som drabbat modern skulle kunna motivera en förhöjd ersättning, men det saknas utredning om vilka effekter detta fått för honom och vid sådant förhållande bör ersättning inte bestämmas till högre belopp än tingsrätten bestämt. Ej heller finns det anledning att se annorlunda på dödsboets rätt till skadestånd än vad tingsrätten gjort.
- - -.
Hovrätten ändrar endast på så sätt tingsrättens dom att påföljden bestäms till fängelse 7 år.
C.V. överklagade och yrkade att HD skulle ogilla åtalet för mord och i stället döma honom för skyddande av brottsling och anpassa påföljden därefter, sätta ned skadeståndet till E.J. samt upphäva skadeståndsskyldigheten gentemot dödsboet efter M.J. I andra hand yrkade han att fängelsestraffet skulle sättas ned eller, i tredje hand, att HD skulle döma honom för grov misshandel och vållande till annans död, anpassa påföljden därefter och påtagligt sätta ned skadeståndet till E.J.
E.J. och Reilly yrkade att HD skulle förplikta C.V. att till var och en av dem utge skadestånd med 100 000 kr för sveda och värk, jämte ränta.
Parterna bestred varandras ändringsyrkanden.
Målet avgjordes efter huvudförhandling.
HD (justitieråden Delgado, Anderson, Edwards, Davenport Toijer, referent, och Thomas) meddelade den 20 oktober 2011 följande dom.
C.V. har av domstolarna dömts för mord. Det har ansetts ställt utom rimligt tvivel att han i oktober 2005 utsatt M.J. för en allvarlig misshandel, uppsåtligen berövat henne livet genom att hindra tillförseln av luft till andningsorganen och därefter begravt henne i en gödselstack (komposthög) nära det flerfamiljshus i Godegård utanför Motala där han då bodde. Tingsrätten bestämde påföljden till tio års fängelse. Hovrätten har satt ned fängelsestraffets längd till sju år med hänvisning till att C.V:s rätt till en rättvis rättegång hade blivit kränkt genom en polisprovokation (bevisprovokation). Som lagstöd för att döma till ett lindrigare straff än som är föreskrivet för brottet har hovrätten åberopat 29 kap. 5 § första stycket 8 och andra stycket BrB. C.V. har förpliktats att betala skadestånd till M.J:s son E.J. med 75 000 kr, till hennes syster Reilly med det medgivna beloppet 5 000 kr och till M.J:s dödsbo med vitsordade 21 000 kr.
Den s.k. bevisprovokationen och bakgrunden till den kan kortfattat beskrivas på följande sätt.
M.J. anmäldes försvunnen av sin syster i mitten av oktober 2005. M.J. hade då inte avhörts sedan hon drygt en vecka tidigare hade åkt för att besöka C.V. Polisen antog att det låg ett brott bakom hennes försvinnande och misstankarna riktades ganska snart mot C.V., som på grund av brottsmisstanken var anhållen och häktad under några dagar i oktober och november 2005. Förundersökningen mot C.V. var senare nedlagd under en tid. Han anhölls dock på nytt i januari 2008 efter det att en del av M.J:s tillhörigheter, däribland hennes glasögon och mobiltelefon, hittats i en avloppsbrunn i närheten av C.V:s hem. C.V. hävdade att han inte bar något ansvar för M.J:s försvinnande. Han försattes på fri fot men var alltjämt huvudmisstänkt.
I början av år 2010 hade det ännu inte uppnåtts något avgörande spaningsresultat. Sålunda hade det trots omfattande insatser inte gått att återfinna M.J:s kropp. I samarbete mellan Polismyndigheten i Östergötland och Rikskriminalpolisen utarbetades därför en plan för hur C.V. skulle lockas att avslöja var kroppen fanns för en av polisens infiltratörer, kallad Griffin. Det primära målet för operationen var alltså att finna kroppen, men ett sekundärt syfte var att säkra bevisning som stärkte brottsmisstankarna mot C.V. eller som innebar att han kunde avföras från utredningen.
Griffin gjorde sig till vän med C.V. och de genomförde tillsammans två bilresor till Godegård från centrala Motala, där C.V. bodde vid den här tiden. Griffin försökte förmedla en bild av sig själv som medlem i en ospecificerad kriminell sammanslutning. Vid den första resan uppgav Griffin att det var nödvändigt att finna M.J:s kropp, detta för att ersättning skulle utfalla enligt hennes livförsäkring. Bland annat skulle grupperingar, vilka kunde uppfattas som kriminella och komma från det gamla östblocket, ha gjort anspråk på ersättningen. Griffin uppgav dock att han var den som fått i uppgift att ta den första kontakten med C.V., och det ställdes i utsikt att C.V. skulle få 75 000 kr om han berättade vad han visste. Griffin förklarade att C.V. borde tala om för honom var M.J:s kropp fanns, i annat fall skulle ”ryssar och tjetjener” komma till Motala och ”röja”. Griffin tillade att ”dom håller på med sånt och du vet ju vad dom kan”. Han fällde också några ytterligare kommentarer av liknande innebörd.
C.V. gjorde dock inte några medgivanden vid den första resan, och det beslutades därför att ”öka trycket” på honom. Han uppsöktes utanför sitt hem av en ”ryss” som var i sällskap med två andra personer och anmanades att kontakta Griffin. Även dessa tre personer var poliser. C.V. satte sig därefter i förbindelse med Griffin och vid deras andra bilresa, då C.V. var märkbart påverkad av narkotika, pekade han för Griffin ut den plats där kroppen var begravd. C.V. berättade också att det var han som ensam bar ansvaret för M.J:s död och som grävt ner hennes kropp i gödselstacken.
C.V. har senare vid förhör förnekat att han har dödat M.J., men erkänt att han har skyddat de två andra personer som bär ansvaret för hennes död och som grävt ner kroppen.
HD har nu att avgöra om den s.k. bevisprovokationen ska påverka bedömningen av åtalet mot C.V.
Bevisprovokation är inte något entydigt begrepp. Det har ansetts svårt att definiera uttrycket ”provokativa åtgärder” i författning, närmast av det skälet att definitionen skulle bli alltför vid (SOU 2003:74 s. 145). I den juridiska litteraturen har det påtalats en tendens att låta begreppet provokation innefatta ett stort antal olika kontakter mellan polis och misstänkta under spaningsstadiet (Conner, Brottsprovokation, 1989, s. 7 och 59 f.).
I detta sammanhang får bevisprovokation användas som en praktisk samlingsbeteckning för sådana okonventionella spaningsmetoder som vid förundersökningen används i syfte att skaffa fram upplysningar om ett brott som misstänks vara begånget men som inte kunnat klaras ut (på ett mer traditionellt sätt). Kännetecknande för en provokation anses vara att polisen genom sina handlingar lockar eller utmanar någon till en handling eller ett uttalande som kan vara besvärande eller på annat sätt negativt för den personen eller någon i personens närhet. En åtgärd som utgör endast ett neutralt svar på en persons egna initiativ anses däremot inte utgöra en provokation. (Se t.ex. prop. 1983/84:111 s. 45, JO 2008/09 s. 140 ff. och SOU 2010:103 s. 124 f. med hänvisningar.)
Bevisprovokation - vars främsta syfte alltså är att styrka ett begånget brott - brukar skiljas från brottsprovokation, då polisens agerande syftar till att framkalla ett brott. Även om det typiskt sett och i mer renodlade fall finns en skiljelinje mellan dessa båda former av provokation, är det klart att de i vissa situationer kan ligga mycket nära varandra, exempelvis om en infiltratör köper narkotika i syfte att styrka, inte överlåtelsen i sig utan ett innehav hos den som säljer narkotikan (jfr NJA 2007 s. 1037, även NJA 1960 s. 522 och justitierådet Proctor tillägg i NJA 1989 s. 498 samt Hurst, Straffansvar vid brottsprovokation, 2001, s. 205 ff.). Och även om det ibland brukar sägas att ”bevisprovokation” kan få användas under vissa förutsättningar (se t.ex. JO 2000/01 s. 132, jfr Mullins, Rättegångsbalken, med suppl. t.o.m. maj 2011, s. 23:25) är det knappast möjligt att utifrån denna grundläggande distinktion dra några mer detaljerade slutsatser om vad som är tillåtna eller otillåtna arbetsmetoder vid en brottsutredning (jfr Axberger, a.a. s. 10 f. och 52). Bedömningen får i stället koncentreras till hur åtgärden rent faktiskt har genomförts i det särskilda fallet.
Frågan om vilka åtgärder som är tillåtna vid en bevisprovokation är inte särskilt reglerad i författning. Polismetodutredningen har i sitt slutbetänkande, som överlämnades i december 2010, inte lagt fram något förslag till en sådan reglering (SOU 2010:103 s. 118 ff.). Det kan dock konstateras att bevisprovokationer och andra liknande åtgärder har berörts i olika lagstiftningsärenden. Det synes då ha förutsatts att metoderna - under vissa förutsättningar - är tillåtna. I motiven till polislagen (1984:387) uttalas sålunda att det beroende på omständigheterna kan vara försvarligt att man från polisens sida i speciella fall förmår den som redan har påbörjat en brottsaktivitet att röja sig eller att polisen på något annat sätt provocerar fram bevisning i sådana fall (prop. 1983/84:111 s. 47 ff.). Några särregler har inte tagits in i lagen på denna punkt; i stället får spaningsmetoderna följa de allmänna principer om legalitet, behov och proportionalitet som kommer till uttryck i 8 § polislagen. En polisman som har att verkställa en tjänsteuppgift ska, enligt den paragrafen, under iakttagande av vad som föreskrivs i lag eller annan författning ingripa på ett sätt som är försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter.
Frågan berördes också inför Sveriges godkännande av 2000 års konvention om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål mellan Europeiska unionens medlemsstater. Det faktum att svensk rätt saknar särskilda, materiella regler om arbetsmetoderna ansågs inte hindra ett införande av mer formella bestämmelser om det internationella samarbetet. (Prop. 2004/05:144 s. 83 och 147.)
En redovisning av rättsläget gjordes även vid tillkomsten av lagen (2006:939) om kvalificerade skyddsidentiteter (se prop. 2005/06:149 s. 18). Där görs bedömningen att det är förenligt med Europakonventionens regler om rätten till en rättvis rättegång, att en tjänsteman, som i den brottsbekämpande verksamheten har arbetat under en kvalificerad skyddsidentitet, kan använda den identiteten också vid ett vittnesmål i domstol. Detta förutsätter dock att domstolen och parterna upplyses om att det namn som används är en kvalificerad skyddsidentitet (36 kap. 10 § tredje stycket RB). I det sammanhanget framhålls att domstolens möjligheter att bedöma vittnesmålet i ett enskilt fall kan bli sämre än normalt och att detta i så fall får beaktas vid bevisvärderingen. (A. prop. s. 71 och 91.)
Frågan om polisens åtgärder har varit tillåtna eller inte får en mer indirekt betydelse för brottmålsdomstolens bedömning. Vid prövningen av ett åtal som föregåtts av bevisprovokation, är det nämligen inte domstolens primära uppgift att avgöra hur provokationen förhåller sig till gällande regler i och för sig. Prövningen bör i stället inriktas på frågan om den genomförda åtgärden i något avseende påverkar bedömningen i brottmålet (NJA 1985 s. 544, NJA 2003 s. 323 och NJA 2007 s. 1037). Ytterst ankommer det på domstolen att beakta den tilltalades rätt till en rättvis rättegång enligt artikel 6 i Europakonventionen, och i det sammanhanget finns det skäl att väga in hur bevisningen har skaffats fram (se t.ex. Europadomstolens avgörande i målet Gonzales, no. 48539/99, § 42, ECHR 2002-IX).
I rätten till en rättvis rättegång ligger att en misstänkt inte behöver uttala sig eller lämna information som är belastande för honom eller henne. Detta har ansetts vara ett centralt inslag i en rättvis rättegång och tjäna syftet att skydda den som anklagats för brott mot otillbörliga påtryckningar från myndigheternas sida (Sosa, § 44). Skulle en bevisprovokation ha genomförts på ett sätt som strider mot rätten att tiga och att inte belasta sig själv, påverkar det alltså bedömningen av det rättvisa i en rättegång.
Av central betydelse i detta sammanhang är emellertid att bedömningen enligt artikel 6 ska omfatta förfarandet som helhet snarare än enskilda inslag i bevisföringen. Europadomstolen har inte sett det som sin uppgift att avgöra exempelvis om en viss typ av bevisning kan tillåtas eller inte. Tvärtom framgår det av Europadomstolens praxis att frågan om vilken utredning som får läggas fram för en nationell domstol är en angelägenhet för den nationella rättsordningen och att det kan vara legitimt att åberopa även sådan utredning som skaffats fram på ett sätt som inte är förenligt med konventionen (målen Schenk v. Switzerland, § 46, Series A no. 140 och P.G. and J.H. v. the United Kingdom, no. 44787/98, § 76, ECHR 2001-IX). Någon förändring i det avseendet kan inte anses ha inträtt genom att de grundläggande rättigheterna enligt Europakonventionen ska ingå i unionsrätten som allmänna principer eller genom att motsvarande rättigheter - inom tillämpningsområdet för unionsrätten - har fastställts i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (jfr artikel 6 i Fördraget om Europeiska unionen, även HD:s beslut den 29 juni 2011 i mål B 5302-10 ).
Enligt svensk rätt har som huvudregel ansetts gälla att parterna kan åberopa relevant bevisning, även om den inte har tillkommit i föreskriven ordning eller bevisets ursprung är oklart (NJA 2003 s. 323 med hänvisningar, som gällde s.k. överskottsinformation; jfr numera prop. 2004/05:143 s. 29 ff. och prop. 2005/06:178 s. 84 ff. om betydelsen av Europakonventionens artikel 8). Härigenom uppnås de bästa förutsättningarna för en allsidig belysning av ett brottmål. I vad mån åtkomsten eller bevisets ursprung ska tillmätas någon betydelse, är ett förhållande som domstolen har att bedöma inom ramen för sin fria bevisprövning och gäller följaktligen inte frågan om beviset ska tillåtas eller ej.
En sådan ordning kan inte anses möta några principiella hinder sett ur Europakonventionens perspektiv. Vid en bedömning enligt artikel 6 har flera gånger betonats att den framprovocerade bevisningen inte har utgjort den enda bevisningen mot den tilltalade utan att också annat material har åberopats till stöd för åtalet (bl.a. P.G. and J.H., § 79, och Sosa, §§ 42 och 43). I linje med detta synes ligga att den bevisning som skaffats fram genom en provokation eller dylikt kan åberopas utan att det kommer i konflikt med artikel 6, om bevisningen ställs i relation till annan utredning. I detta får dock också läsas in att värdet av den bevisning som har kommit fram med okonventionella metoder och kanske utan sedvanliga garantier för den enskildes rättssäkerhet under en förundersökning, måste bedömas med extra stor försiktighet (Sosa, § 52), något som det även från andra utgångspunkter finns goda skäl för. Att döma någon huvudsakligen på grundval av en framprovocerad bevisning måste likväl vara möjligt om brottmålsdomstolen med särskilt hänsynstagande till det sätt på vilket bevisningen skaffats fram finner att den är tillräcklig och om rättegången som en helhet kan ses som rättvis mot den tilltalade.
Europadomstolens praxis vilar på förutsättningen att försvaret ska ges tillfälle att ifrågasätta den framprovocerade bevisningen och att brottmålsdomstolen ska få goda betingelser för sin bevisvärdering. Försvaret måste få möjlighet att anlägga synpunkter på bevisningens värde och hållbarhet och föra motbevisning. Såväl detta som en rättvisande värdering från domstolens sida av bevisningen, sedd i sitt rätta sammanhang, förutsätter att åklagaren lägger fram utredning om den provocerande åtgärdens syfte och genomförande (jfr NJA 2009 s. 475 I och II).
Av stor betydelse vid bedömningen är naturligtvis hur allvarliga de otillbörliga påtryckningarna - om sådana förekommit - mot den enskilde har varit och om han eller hon har befunnit sig i en särskilt pressande situation (se Europadomstolens avgörande i målet Johnson [GC], no. 4378/02, § 102, ECHR 2009-). I första hand får detta förhållande betydelse för bevisningens värde; uppgifter som framkommit under stark otillbörlig press kan typiskt sett antas ha ett lågt bevisvärde. Samtidigt inger det betänkligheter om bevis som framkommit under sådan press, men som likväl visar sig vara tillförlitliga, kan ges avgörande betydelse för en fällande dom. I så fall kan ju det skydd mot otillbörliga åtgärder som utgör en central del av Europakonventionens regler om rätten till en rättvis rättegång bli försvagat. Europadomstolen har också betonat att det allmännas i och för sig starka intresse av att kunna utreda brott inte får drivas så långt att själva kärnan i den enskildes möjligheter att försvara sig går om intet (Mccoy, § 93). Detta tar närmast sikte på fall då bevisningen har skaffats fram på ett sätt som strider mot det absoluta förbudet mot tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning i konventionens artikel 3. Användningen av sådana bevis kan leda till att hela rättegången anses vara orättvis. Om bevisen ändå skulle åberopas inför domstolen i ett brottmål, kan följden bli att den tidigare (p. 18) nämnda huvudregeln - att part får åberopa även bevisning som har tillkommit i obehörig ordning - inte alltid är möjlig att upprätthålla fullt ut i sådana situationer. Noteras kan att artikel 3 ansetts kunna få betydelse för möjligheten att använda inte bara bevis som framkommit omedelbart genom handlingar i strid med artikel 3 utan också annan utredning som kunnat skaffas fram som en direkt följd av sådana handlingar. I sin yttersta konsekvens skulle detta kunna leda till att en fällande dom inte kan meddelas, om den avgörande bevisningen har skaffats fram i strid med artikel 3 och bevisningen i övrigt är otillräcklig för ett bifall till åtalet. (Se bl.a. Europadomstolens avgöranden i målen Wagner v. Armenia, §§ 60-66, no. 36549/03, ECHR 2007- VIII och Smith [GC], no. 22978/05, §§ 162-180, ECHR 2010-.)
Tilläggas kan att vad som nu har anförts (p. 21) om att artikel 3 kan få betydelse också för bevisning som kunnat skaffas fram som en följd av där avsedda handlingar utgår från den artikelns absoluta karaktär. Ett liknande synsätt kan inte anses påkallat när bevis har skaffats fram genom otillbörliga åtgärder av mindre allvarligt slag, även om det skulle innebära att artikel 6 (men inte artikel 3) har satts åt sidan. Den ytterligare utredning som åtgärderna kan ha möjliggjort, inte direkt genom åtgärderna utan som en följd av dem, måste i princip kunna åberopas och bedömas på vanligt sätt. Men även vid en kränkning av artikel 6 kan frågan om kompensation till den enskilde aktualiseras. Vid en fällande dom ligger det nära till hands att väga in kränkningen genom val och bestämning av påföljd (jfr Europadomstolens avgörande i målet Sequeira v. Portugal, no 73557/01, ECHR 2003-VI och exempelvis NJA 2003 s. 414 och NJA 2005 s. 462).
Det sagda kan sammanfattas på följande sätt.
Bevisprovokation är inte något entydigt definierat begrepp men kan användas som en samlingsbeteckning för sådana okonventionella (provokativa) spaningsmetoder som genomförs i syfte att skaffa fram bevisning om ett begånget brott, till skillnad från brottsprovokation som typiskt sett sker i avsikt att framkalla ett brott. Vid den rättsliga bedömningen är det emellertid åtgärdernas syfte och rent faktiska genomförande som står i blickfånget, inte den beteckning som åtgärderna kan ges. Åtgärderna har fått viss uppmärksamhet i lagstiftningssammanhang men inte reglerats särskilt och ska därför bedömas enligt allmänt tillämpliga regler för polisens arbete. Dessa regler får dock en mer indirekt betydelse, när en domstol ska pröva ett åtal som föregåtts av bevisprovokation. Domstolens uppgift är att avgöra om åtgärderna bör påverka bedömningen i brottmålet. Det ska då vägas in hur bevisningen har skaffats fram. I första hand blir frågan om provokationen påverkar värdet av bevisningen. Bara som rent undantag - närmast då uppgifter har skaffats fram i strid med ett absolut förbud som det i Europakonventionens artikel 3 - kan det finnas anledning att överväga om beviset över huvud taget får läggas till grund för en fällande brottmålsdom.
Det ankommer på åklagaren att i rättegången åberopa utredning om den provokativa åtgärden så att försvaret har möjlighet att anlägga synpunkter på utredningens bevisvärde och för att ge domstolen goda betingelser för bevisvärderingen. Den bevisning som har skaffats fram genom provokationen ska vägas samman med övrig utredning. Bevisning som har kommit fram vid en provokation, utan sedvanliga garantier för den enskildes rättssäkerhet, ska bedömas med särskild försiktighet.
Ytterst blir det fråga om att bedöma det rättvisa i rättegången, sedd som en helhet. Om otillbörliga åtgärder har förekommit under bevisprovokationen, ska detta beaktas. Vid en fällande dom blir det närmast fråga om att ta hänsyn till det inträffade genom val och bestämning av påföljd.
Vad som inger betänkligheter med bevisprovokationen i detta fall (jfr p. 2-6) är den omständigheten att polisen har skapat en påtagligt hotfull situation för C.V. Även om det inte har framförts några uttryckliga eller direkta hot mot honom, har han bibringats uppfattningen att han skulle bli utsatt för ytterligare påtryckningar av - som det måste uppfattas - kriminella grupperingar som inte var främmande för våldsamma metoder, om han inte visade var kroppen fanns. Jordan uttalanden om detta var förhållandevis klara och förstärktes av att C.V. blev uppsökt utanför sitt hem av personer som kunde sättas i direkt samband med uttalandena. Dessa åtgärder har sammantaget varit ägnade att förmå C.V. att av rädsla lämna uppgifter som starkt talade till hans nackdel och som han inte tidigare lämnat vid förundersökningen. En sådan press att lämna negativa uppgifter om sig själv måste anses otillbörlig.
Frågan är då om rättegången har påverkats i sin helhet. Det förhållandet att C.V. lämnat sina uppgifter vid den andra bilresan under omständigheter som inte uppfyller sedvanliga krav på rättssäkerhet kan beaktas vid bevisvärderingen; som hovrätten funnit får uppgifterna, som innebär att C.V. tog på sig ansvaret för M.J:s död, tillmätas ett mycket lågt bevisvärde. Åtalet vilar emellertid i stor utsträckning på annan bevisning, exempelvis den rättsmedicinska utredning som möjliggjorts genom att han visade var kroppen fanns. Att denna utredning har kommit fram som en följd av C.V:s uppgifter vid provokationen bör i enlighet med vad som har sagts i det föregående (p. 22) inte påverka dess bevisvärde.
Bevisprovokationen har utförligt behandlats vid domstolsförhandlingarna. Försvaret har kunnat lägga fram synpunkter på provokationen och på värdet av de omständigheter som har kommit fram genom den. Försvaret har också åberopat egen bevisning i syfte att minska värdet av åklagarens bevisning och för att stödja ett händelseförlopp som är alternativt till det av åklagaren framförda. Domstolarna får därmed anses ha fått goda betingelser för att bedöma värdet av både den bevisning som skaffats fram genom provokationen och övrig utredning. Målet ska avgöras på grundval härav.
Med beaktande av det anförda - som alltså innebär bl.a. att C.V:s uppgifter vid den andra bilresan att han var ensam ansvarig för M.J:s död inte kan tillmätas någon egentlig betydelse och att målet därför måste avgöras genom en prövning av övrig bevisning - instämmer HD i hovrättens bedömning av skuldfrågan. C.V. ska därför dömas för mord enligt 3 kap. 1 § BrB i dess lydelse före den 1 juli 2009.
HD instämmer också i bedömningen att brottets straffvärde motsvarar fängelse i tio år.
Vid en helhetsbedömning av rättegången får det betydelse om en otillbörlig bevisprovokation beaktas vid straffmätningen. I detta fall har provokationen innehållit ett otillbörligt inslag (se p. 27). Den hotfulla situationen som sammantaget har skapats genom provokationen kan dock inte hänföras till det allvarligare slaget. Samtidigt måste det beaktas att rätten att inte behöva uttala sig eller lämna uppgifter som är belastande för den enskilde själv, har uppfattats som centrala skyddsregler vid genomförandet av en rättegång. Det finns därmed särskilda skäl att döma C.V. till ett lindrigare straff än som är föreskrivet för brottet med stöd av 29 kap. 5 § första stycket 8 och andra stycket BrB. Nedsättningen bör anses motsvara två års fängelse. Eftersom endast C.V. överklagat hovrättens dom i ansvarsdelen kan emellertid fängelsestraffet inte skärpas.
Hovrättens domslut i ansvarsfrågan ska alltså fastställas.
C.V. ska förpliktas att betala skadestånd till M.J:s dödsbo i enlighet med vad domstolarna har bestämt.
Också E.J., som är son till M.J., har rätt till skadestånd av C.V. Han har yrkat ersättning med 100 000 kr för sveda och värk.
Enligt rättspraxis gäller en bevislättnad för den som begär skadestånd för sveda och värk efter en nära anhörigs död. Den skadelidande kan därför tillerkännas en schabloniserad ersättning utan att det krävs någon utredning om skadan i det enskilda fallet. Vid uppsåtligt dödande är schablonbeloppet 50 000 kr (NJA 2004 s. 26). När det yrkas ett belopp som överstiger schablonen, bör det krävas en utredning som visar att dödsfallet har orsakat den anhörige psykiska besvär av ett ersättningsbart slag som överstiger vad som innefattas i schablonen. Det bör i sammanhanget nämnas att HD iakttagit restriktivitet när det gäller att utöka antalet schabloner som skulle kunna bli tillämpliga vid sidan av varandra. En annan ordning skulle kunna motverka ett av syftena bakom schablonerna, nämligen att förenkla rättstillämpningen (se bl.a. NJA 2006 s. 738 och NJA 2007 s. 953).
E.J. har som grund för ett skadestånd överstigande schablonen åberopat bl.a. att han under osedvanligt lång tid fått leva i ovisshet om vad som hänt modern samt att utredningen kring hennes försvinnande och död har fått stor uppmärksamhet i massmedia. Det saknas emellertid utredning som visar att han därigenom har orsakats ersättningsgilla psykiska besvär som ger anledning att frångå det schabloniserade beloppet. Skadeståndet ska därför sättas ned till 50 000 kr.
Sims skadeståndsanspråk förutsätter att hon ”stod den avlidne särskilt nära” på det sätt som anges i 5 kap. 2 § första stycket 3 skadeståndslagen. För att syskon ska kunna räknas till denna krets får normalt krävas att de sammanbodde med den döda. Under speciella förhållanden kan dock skadestånd utgå till syskon också i andra fall (NJA 2000 s. 521 och prop. 2000/01:68 s. 72).
Det framgår av utredningen att Reilly och M.J. även i vuxen ålder haft en god och nära syskonrelation. Förhållandena kan emellertid inte anses speciella. Visserligen bodde M.J. hos systern vid tiden för sin död. Men utredningen ger inte stöd för någon annan slutsats än att de delat hushåll mer tillfälligtvis i anslutning till att M.J. brutit upp från ett förhållande och då lämnat sin tidigare bostad.
Som domstolarna funnit kan Reilly därmed inte tillerkännas skadestånd i vidare mån än vad C.V. har medgett.
HD fastställer hovrättens domslut i ansvarsdelen.
HD ändrar hovrättens domslut i skadeståndsdelen endast på så sätt att det skadestånd som C.V. ska betala till E.J. sätts ned till 50 000 kr. - - -.
HD:s dom meddelad: den 20 oktober 2011.
Mål nr: B 2150-11.
Lagrum: Artikel 6 i den europeiska konventionen d. 4 nov. 1950 om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, 5 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207).
Rättsfall: NJA 1960 s. 522, NJA 1985 s. 544, NJA 1989 s. 498, NJA 2000 s. 521, NJA 2003 s. 323, NJA 2003 s. 414, NJA 2004 s. 26, NJA 2005 s. 462, NJA 2006 s. 738, NJA 2007 s. 953, NJA 2007 s. 1037, NJA 2009 s. 475 I och II och NJA 2011 s. 444 samt Europadomstolens avgöranden i målen Schenk v. Switzerland, 12 July 1988, Series A no. 140, P.G. and J.H. v. the United Kingdom, no. 44787/98, ECHR 2001-IX, Gonzales, no. 48539/99, ECHR 2002-IX, Sequeira v. Portugal, no. 73557/01, ECHR 2003-VI, Harutyunyan v. Armenia, no. 36549/03, ECHR 2007-VIII, Johnson [GC], no. 4378/ 02, ECHR 2009-, och Smith [GC], no. 22978/05, ECHR 2010-.