Två personer har i stor omfattning bedrivit olaglig förmedling av bostadslägenheter. Frågor om straffvärde och brottslighetens art vid brott mot 12 kap. 65 a § jordabalken. Även fråga om bestämmande av gemensam påföljd för flera brott när det finns ett påtagligt samband mellan brotten.
Allmän åklagare väckte vid Göteborgs tingsrätt åtal mot Ward och Z.Z. för brott mot 12 kap. 65 och 65 a §§ JB, grova brott. Åtalet avsåg att de tillsammans och i samråd i åtta fall hade uppställt villkor om särskild ersättning och tagit emot ersättning för förmedling av bostadslägenheter samt att Ward dessutom i ett fall hade uppställt villkor om särskild ersättning och tagit emot sådan ersättning och att Z.Z. dessutom i två fall hade ställt upp villkor om särskild ersättning och tagit emot sådan ersättning. Z.Z. åtalades även för grovt bokföringsbrott, i andra hand försvårande av skattekontroll.
Tingsrätten (ordförande rådmannen Gates) meddelade dom den 24 maj 2013.
Ward dömdes för brott mot 12 kap. 65 a § JB, grovt brott, för att i sju fall ha tagit emot sammanlagt 1 310 000 kr, varav 1 170 000 kr tillsammans och i samråd med Z.Z., för förmedling av bostadslägenheter. Åtalet avseende två lägenhetsaffärer ogillades. Påföljden för Ward bestämdes till fängelse i 1 år och 6 månader.
Z.Z. dömdes för brott mot 12 kap. 65 a § JB, grovt brott, för att i nio fall ha tagit emot sammanlagt 1 920 000 kr, varav 1 170 000 kr tillsammans och i samråd med Ward, för förmedling av bostadslägenheter. Åtalet avseende en lägenhetsaffär ogillades. Z.Z. dömdes även för bokföringsbrott enligt 11 kap. 5 § BrB. Del av åtalet för bokföringsbrott ogillades. Påföljden bestämdes till fängelse i 1 år och 8 månader. Z.Z. meddelades näringsförbud för en tid av tre år.
Ward och Z.Z. förpliktades att återbetala viss ersättning som uppburits otillåtet.
Ward och Smith överklagade i Hovrätten för Västra Sverige och yrkade, var och en för sig, att åtalet skulle ogillas, i andra hand att påföljden skulle mildras.
Åklagaren överklagade och yrkade att åtalet skulle bifallas helt och att fängelsestraffen skulle skärpas.
Part motsatte sig motparts ändringsyrkanden.
Sedan åklagaren i hovrätten hade justerat gärningsbeskrivningen avseende brott mot 12 kap. JB hade denna följande lydelse i de delar som är av intresse här.
Z.Z. och Ward har i Göteborg under åren 2008-2010 tillsammans och i samråd/samförstånd, eller i vart fall var för sig, uppsåtligen och olovligen begärt, träffat avtal om samt mottagit ersättning från personer, eller närstående till personer, som sökt bostadslägenheter i Göteborg, för förmedling av bostadslägenhet för annat ändamål än fritidsändamål eller i andra hand uppställt villkor om särskild ersättning för upplåtelse av bostadslägenhet eller för överlåtelse av hyresrätt vid 8 tillfällen, enligt bilaga till stämningsansökan -  -  -. Smith och Ward har därvid mottagit sammanlagt 1 770 000 kr.
Z.Z. har - år 2009 och 2011 - uppsåtligen och olovligen begärt, träffat avtal om samt mottagit ersättning från personer, eller närstående till personer, som sökt bostadslägenheter i Göteborg, för förmedling av bostadslägenhet för annat ändamål än fritidsändamål eller i andra hand uppställt villkor om särskild ersättning avseende upplåtelse av bostadslägenhet eller för överlåtelse av hyresrätt -  -  -, enligt bilaga till stämningsansökan -  -  -. Z.Z har därvid mottagit sammanlagt 300 000 kr.
Ward har - år 2009 - uppsåtligen och olovligen begärt, träffat avtal om samt mottagit ersättning från personer, eller närstående till personer, som sökt bostadslägenheter i Göteborg, för förmedling av bostadslägenhet för annat ändamål än fritidsändamål eller i andra hand uppställt villkor om särskild ersättning avseende upplåtelse av bostadslägenhet eller för överlåtelse av hyresrätt vid ett tillfälle, enligt bilaga till stämningsansökan -  -  -.
-  -  -.
Z.Z. har genom ovan nämnda agerande mottagit sammanlagt ca 1 950 000 kr under ovan nämnda period från personer, eller närstående till personer, som sökt lägenhet, varav en del av pengarna som Z.Z. mottagit utgått som ersättning till honom, en del av pengarna överlåtits till Ward som ersättning till honom för dennes delaktighet och en del av pengarna har vidareöverlåtits till den befintliga hyresgästen eller annan som ersättning för tillträdet till lägenheten.
Ward har genom ovan nämnda agerande mottagit i vart fall sammanlagt ca 260 000 kr under ovan nämnda period från personer, eller närstående till personer, som sökt lägenhet, varav en del av pengarna har utgått som ersättning till honom, en del vidareöverlåtits till Z.Z. som ersättning till honom för dennes delaktighet och en del av pengarna har vidareöverlåtits till den befintliga hyresgästen eller annan som ersättning för tillträdet till lägenheten. Ward har dessutom mottagit i vart fall minst 150 000 kr från Z.Z. som ersättning för sin delaktighet i den olovliga handeln med lägenhetskontrakt.
Gärningarna är att rubricera som grova på grund av att Ward och Z.Z. bedrivit verksamheten yrkesmässigt och i större omfattning.
Hovrätten (hovrättslagmannen Small, hovrättsrådet Reed, f.d. chefsrådmannen Arroyo, referent, samt nämndemännen Rivas och Bowman, skiljaktig beträffande bokföringsbrott) meddelade dom den 16 juni 2014.
Hovrätten fann att Ward och Z.Z. gjort sig skyldiga till brott mot 12 kap. 65 a § JB, grova brott, för att ha begärt, träffat avtal om och mottagit ersättning för förmedling av bostadslägenheter i de fall tingsrätten hade funnit dem skyldiga. Beträffande åtalet mot Z.Z. för grovt bokföringsbrott, i andra hand försvårande av skattekontroll, gjorde hovrätten bedömningen att Z.Z. inte varit bokföringsskyldig för den dagliga verksamheten, varför åtalet skulle ogillas.
I påföljdsfrågan anförde hovrätten följande.
Straff ska, med beaktande av intresset av en enhetlig rättstillämpning, bestämmas inom ramen för den tillämpliga straffskalan efter brottets eller den samlade brottslighetens straffvärde. Vid bedömningen av straffvärdet ska beaktas den skada, kränkning eller fara som gärningen inneburit, vad den tilltalade insett eller borde ha insett om detta samt de avsikter eller motiv som han haft. Det ska särskilt beaktas om gärningen innebar ett allvarligt angrepp på någons liv eller hälsa eller trygghet till person. Allt detta framgår av 29 kap. 1 § BrB.
Straffskalan för de brott Z.Z. och Ward döms för spänner mellan fängelse i fjorton dagar och två år. Det är fullt möjligt att bestämma också annan påföljd än fängelse, t.ex. villkorlig dom.
Efter att ha slagit fast hur straffskalan ser ut ligger det på hovrätten att beakta intresset av en enhetlig rättstillämpning. En sådan säkras i första hand genom prejudikat från HD. Sådana prejudikat anses nämligen som huvudregel binda domstolarna. Emellertid saknas prejudikat från HD.
Däremot har hovrätterna i ett par fall tagit ställning till påföljden vid grova brott mot 12 kap. 65 och 65 a §§ JB (se RH 1995:54 och Svea hovrätts dom den 23 april 2007 i mål B 2043-06). Hovrätterna har i dessa båda fall bestämt påföljderna till tämligen långa fängelsestraff.
Frågan är närmast om hovrätten nu är bunden av tidigare avgöranden av andra hovrätter. Avgörande för denna fråga är att hovrätternas roll som prejudikatinstans är mindre framträdande än vad som gäller för HD; en hovrättsdom får beaktas vid juridisk argumentation men är bindande som prejudikat endast i kraft av den rättsliga argumentation som ligger till grund för domen, låt vara att alla domstolar ska beakta intresset av en enhetlig rättstillämpning (jfr t.ex. Aleksander Peczenik, Juridisk argumentation, 1990, s. 155 f., Boone m.fl., Rättegångbalken (juni 2014), kommentaren till 49 kap. 14 § och Davis, Att bestämma påföljd för brott, 2 uppl. 2012, s. 124). Det sagda innebär att hovrätten inte anser sig vara bunden av påföljdsbedömningarna i de nyss nämnda hovrättsdomarna.
Hovrätten övergår nu till att bedöma den skada brotten orsakat. Uttrycket skada lär vara avsett att uppfattas i vid mening och ska omfatta de omständigheter som är relevanta vid den ifrågavarande brottstypen. Rätten ska helt enkelt bedöma i vilken utsträckning det straffskyddade intresset har blivit kränkt genom brottet (Davis, a.a. s. 124).
Frågan är därmed vilket eller vilka intressen som skyddas av straffbestämmelsen i 12 kap. 65 a § JB. Där uppställs ett principiellt förbud mot att utan tillstånd begära, träffa avtal om eller ta emot ersättning av en hyressökande för förmedling av en lägenhet. Grundtanken bakom detta vederlagsförbud är att det inte ska gå att tjäna pengar på andras behov av bostad, utöver det som utgår i form av fastställd hyra (se prop. 1973:23 s. 143 f. och Key, Sellers och annan upplåtelse av hyresrätt, 2 uppl. 1998, s. 144 f.). Särskilt straffvärt är det att utnyttja en enskild bostadssökandes trångmål på ett sådant sätt att det kan betecknas som bostadsocker.
Ursprungligen riktade sig straffbestämmelsen endast till fastighetsägare och lägenhetsinnehavare, dvs. de fall som i dag anges i 12 kap. 65 § JB. I prop. 1977/78:175 om hyresförhandlingslag föreslogs att den då gällande bestämmelsen skulle skärpas genom införande av ett grovt brott med straffmaximum på fängelse i två år. Straffskärpningen var främst inriktad på brott som begåtts yrkesmässigt eller i större omfattning eller av någon som i avsevärd mån utnyttjade sin ställning som fastighetsägare eller förvaltare. Men eftersom brott av förmedlare inte heller kunde tolereras föreslogs att en bestämmelse som tidigare funnits i den numera upphävda så kallade bristortslagen (1973:189) skulle införas i hyreslagen som 65 a §. Man ville därmed förhindra att förmedlare skulle samarbeta med värdar eller förvaltare. Vid valet mellan böter och en strängare påföljd för överträdelse av förbudet skulle främst beaktas om gärningsmannen utnyttjade annans särskilda trångmål.
Målsägandena i detta mål har i varierande grad haft behov av en lägenhet. Det har dock inte i något fall rört sig om trångmål på så sätt att de inte har haft tak över huvudet. Snarare har det - möjligen med undantag för O.K. - handlat om att de velat skaffa sig attraktivt boende i centrala Göteborg. Några har erbjudits lägenheter som de tackat nej till innan de accepterat den lägenhet som nu är aktuell. I ett fall har en målsägande själv skapat behovet genom att sälja den bostadsrätt han hade. Som en utgångspunkt vid skadebedömningen gäller alltså att målsägandena inte kan sägas ha befunnit sig i något betydande trångmål.
Inte heller har det varit fråga om den situationen att en lägenhetssökande gått till en hyresvärd men nekats bostad om han inte betalat. I stället har målsägandena, väl medvetna om den svarta hyresmarknaden i Göteborg, själva sökt upp en förmedlare och redan innan de fått ett pris insett att de måste betala. Ingen av målsägandena har sagt sig vara missnöjd med affären. Flera har varit nöjda och t.o.m. uttryckt tacksamhet. Såsom målsägandena själva uppfattat händelseförloppet kan de knappast sägas ha lidit skada; de har tvärtom gjort affärer som de varit nöjda med.
Den tillämpliga straffbestämmelsen saknar vinningsrekvisit; straffbarhet förutsätter således inte att någon gjort en vinst och inte heller att någon lidit skada. Det är därför vanskligt att vid bedömningen av skadan jämföra med brott som stöld, bedrägeri eller förskingring. Kännetecknande för de brotten är dessutom att brottslingen gör något mot målsägandens vilja och olovligen berövar denne hans egendom. Men i de fall hovrätten nu har att bedöma har affärerna som sagt skett med målsägandenas vilja. Hovrättens slutsats är att man vid skadebedömningen inte kan analogisera från de nu nämnda brottstyperna genom att jämföra belopp, vilket annars brukar vara en vanlig utgångspunkt för att bedöma skada (jfr NJA 2013 s. 654).
När det gäller vinningen av brotten bör vidare framhållas att en stor del av pengarna tycks ha gått slutligt till annan än Z.Z. och Ward själva, i första hand till avträdande hyresgästers hyror eller renoveringskostnader. Vinningen av verksamheten har alltså varit mindre än vad man först kan tro.
I alla händelser står det alldeles klart att det intresse som straffbestämmelsen avser att skydda kränkts, nämligen genom att Z.Z. och Ward tjänat pengar på målsägandenas behov av bostad.
Straffskalan börjar alltså på fängelse i fjorton dagar. De försvårande omständigheter som ligger till grund för bedömningen att rubricera brottet som grovt bör beaktas på nytt när brottets straffvärde bestäms endast i den utsträckning det försvårande inslaget inte så att säga konsumerats redan vid rubriceringen av brottet; de försvårande omständigheterna riskerar annars att dubbelräknas.
Även med beaktande av den måttliga skada som brotten orsakat rör det sig enligt hovrättens mening om brott som ligger klart över straffminimum. Tingsrätten har dömt ut straff som närmar sig straffmaximum. Straffskalans övre del bör dock normalt inte användas för annat än exceptionella fall som sällan inträffar i praktiken (se t.ex. prop. 1987/88:120 s. 77 f., NJA 2000 s. 612 och Davis, a.a. s. 137 f.). Även med beaktande av att det här rör sig om flerfaldig brottslighet kommer man inte upp på de straffvärden som tingsrätten kommit fram till.
Z.Z. och Ward har gjort sig skyldiga till sex brott tillsammans. Z.Z. har dessutom begått tre brott ensam och Ward ett brott ensam. Enligt hovrättens mening ligger det samlade straffvärdet för Z.Z. på motsvarande fängelse i tio månader och för Ward på åtta månader.
När det så slutligen gäller valet av påföljd konstaterar hovrätten att varken Z.Z. eller Ward förekommer i belastningsregistret i något avseende som har betydelse för påföljdsbestämningen. Brottslighetens straffvärde är inte så högt att det ensamt talar för att fängelse bör väljas som påföljd. Till skillnad från vad som var fallet i de ovan berörda hovrättsdomarna anser hovrätten att det saknas stöd för att utgå från att brottsligheten är av sådan art att det finns skäl att döma till fängelse. Tvärtom framstår brottsligheten som ett tydligt exempel på brottslighet som inte är av allvarlig art. Det finns därför förutsättningar att välja annan påföljd än fängelse. Varken Z.Z. eller Ward har behov av övervakning. Påföljden ska därför bestämmas till villkorlig dom.
Z.Z. och Ward har varit berövade friheten som anhållna och häktade. Detta påverkar på intet sätt valet av påföljd. Däremot bör det enligt hovrättens mening leda till att den villkorliga domen inte förenas med dagsböter (jfr NJA 2012 s. 968 och 2013 s. 321). I annat fall skulle de ju inte - till skillnad från vad som hade gällt om de hade dömts till fängelse och obligatorisk avräkning av frihetsberövandet hade skett - tillgodoräkna sig det betydande intrång som anhållningen och häktningen medförde. Med denna bedömning i påföljdsfrågan saknas det anledning att överväga om det i mildrande riktning också bör beaktas att Z.Z. och Ward åläggs att återbetala pengar till vissa målsägande.
-  -  -.
Beträffande Ward ändrade hovrätten tingsrättens dom på så sätt att hovrätten bestämde påföljden till villkorlig dom.
Beträffande Z.Z. ändrade hovrätten tingsrättens dom på så sätt att hovrätten ogillade åtalet för grovt bokföringsbrott, upphävde förordnandet om näringsförbud och bestämde påföljden till villkorlig dom.
Nämndemannen Bowman var skiljaktig och ansåg att Smith skulle dömas även för bokföringsbrott.
Riksåklagaren överklagade och yrkade att påföljden för Ward skulle bestämmas till fängelse i minst ett år.
Riksåklagaren yrkade vidare att Z.Z. skulle dömas även för grovt bokföringsbrott eller i andra hand försvårande av skattekontroll, grovt brott, och meddelas näringsförbud samt att påföljden för honom skulle bestämmas till fängelse i ett år och sex månader.
Ward och Z.Z. motsatte sig att hovrättens dom ändrades.
Med utgångspunkt i vad hovrätten hade funnit utrett meddelade HD prövningstillstånd rörande frågan om Z.Z. hade gjort sig skyldig till bokföringsbrottslighet enligt 11 kap. 5 § BrB alternativt försvårande av skattekontroll.
I dom den 19 november 2015 (se NJA 2015 s. 811) förklarade HD att Z.Z. hade gjort sig skyldig till grovt bokföringsbrott enligt 11 kap. 5 § andra stycket BrB åren 2009, 2010 och 2011. HD meddelade även prövningstillstånd i resterande delar av målet.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Jones, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande dom.
Punkterna 1-11 motsvarar i huvudsak punkterna 1-11 i HD:s dom.
Trots att målsägandena inte har lidit någon större skada, så har det straffskyddade intresset kränkts genom att Ward och Z.Z. har tjänat pengar på målsägandenas behov av bostad. De belopp som har betalats för bostadslägenheterna Z.Z. och Ward har förmedlat är betydande - särskilt vid en jämförelse med den ersättning om högst 3 000 kr som det är tillåtet att ta ut vid förmedling av bostadslägenheter (se 12 kap. 65 a § första stycket JB och förordningen [1978:313] om taxa för yrkesmässig bostadsförmedling).
Straffvärdet för brotten mot 12 kap. 65 a § JB motsvarar därför i J.H:s fall åtta månaders fängelse och i Z.Z:s fall tio.
Z.Z. ska dessutom dömas för grovt bokföringsbrott i tre fall (p. 5). HD har bedömt gärningarna som grova mot bakgrund av beloppens storlek och det förhållandet att verksamheten pågått under flera års tid. Z.Z. har helt underlåtit att redovisa den ersättning som han har tagit emot för förmedlingen av lägenheterna. Transaktionerna som därmed inte har bokförts har uppgått till 415 000 kr, 1 405 000 kr, och 100 000 kr. Beloppen ska ses i förhållande till omsättningen i den enskilda näringsverksamhet som Z.Z. har bedrivit. Omsättningen har år 2009 uppgått till 348 216 kr, år 2010 till 386 712 kr och år 2011 till 387 172 kr. Transaktionerna som inte har bokförts har således utgjort en mycket stor del av den totala omsättningen i Z.Z:s enskilda näringsverksamhet.
Vid bestämmande av straffvärdet för den samlade brottsligheten måste hänsyn tas till det samband som kan finnas mellan de aktuella brotten. HD har uttalat att skälen för att vid bedömningen avvika från vad som skulle följa av en ren kumulation av de enskilda brottens straffvärde minskar ju svagare sambandet är mellan de olika brotten. (Se NJA 2008 s. 359 och NJA 2009 s. 485 I-III.)
Gärningarna som Z.Z. har gjort sig skyldig till har ett mycket starkt samband. De modeller för tillämpning av asperationsprincipen som annars gäller bör därför tillämpas med försiktighet, så att inte straffvärdet för den samlade brottsligheten blir oproportionerligt högt. Straffvärdet för den samlade brottslighet som Z.Z. gjort sig skyldig till motsvarar med hänsyn till det nu redovisade ett fängelsestraff om något över ett år.
Några förhållanden som enligt 29 kap. 2 och 3 §§ BrB ska beaktas föreligger varken för Ward eller Z.Z.
Enligt 30 kap. 4 § första stycket BrB ska rätten vid val av påföljd fästa särskilt avseende vid omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse, som enligt 30 kap. 1 § är den strängaste påföljden. Det framgår också att rätten i det hänseendet ska beakta sådana omständigheter som anges i 29 kap. 5 § - s.k. billighetsskäl.
Av 30 kap. 4 § andra stycket BrB följer att rätten som skäl för fängelse, utöver brottslighetens straffvärde och art, får beakta att den tilltalade tidigare gjort sig skyldig till brott.
Några billighetsskäl har i J.H:s fall inte kommit fram. Straffmätningsvärdet motsvarar åtta månaders fängelse för honom.
I Maddox fall bör beaktas att han ska meddelas näringsförbud (p. 30). Straffmätningsvärdet för Z.Z. motsvarar därför ett års fängelse.
Påföljdsbestämningen för Ward
Punkterna 22-25 motsvarar i huvudsak punkterna 23-26 i HD:s dom.
Det angrepp mot enskilda individer och mot samhällets intressen som brott mot 12 kap. 65 a § JB typiskt sett innebär leder till en sämre fungerande hyresmarknad. Vad riksåklagaren har gjort gällande utgör emellertid inte tillräckliga skäl för att brottstypen ska särbehandlas med hänvisning till brottslighetens art.
Av det som nu redovisats följer att det inte är nödvändigt att påföljden för Ward bestäms till fängelse. I stället bör en villkorlig dom väljas. Ward har varit frihetsberövad i målet. Den villkorliga domen bör därför inte förenas med dagsböter (se NJA 2006 s. 145).
Påföljdsbestämningen för Z.Z.
Grovt bokföringsbrott har i praxis bedömts som artbrott, även om presumtionen för fängelse vid bokföringsbrott konstaterats vara endast måttligt stark (se t.ex. NJA 2001 s. 397). Straffmätningsvärdet för den samlade brottsligheten Z.Z. har gjort sig skyldig till motsvarar ett års fängelse och en del av den utgörs av grova bokföringsbrott. Det finns därför inte utrymme för att välja någon annan påföljd än fängelse.
Z.Z. ska alltså dömas till fängelse i ett år.
Z.Z. döms för grova bokföringsbrott. Han ska därför också meddelas näringsförbud. Tiden för näringsförbudet ska bestämmas till tre år.
Hovrättens dom ska ändras på så sätt att Z.Z. döms även för de grova bokföringsbrott som HD har förklarat att han gjort sig skyldig till och påföljden för honom bestäms till fängelse i ett år. Han ska också meddelas näringsförbud för en tid av tre år. Hovrättens domslut i fråga om Ward ska fastställas.
HD fastställer hovrättens domslut beträffande Ward
HD ändrar hovrättens domslut beträffande Z.Z. på följande sätt.
a) Z.Z. döms även för grovt bokföringsbrott enligt 11 kap. 5 § andra stycket BrB åren 2009, 2010 och 2011.
b) Påföljden för den samlade brottsligheten bestäms till fängelse i ett år.
c) Z.Z. meddelas näringsförbud under en tid av tre år från dagen för HD:s dom.
HD (justitieråden Harris, Salinas, Moss, Johnson, referent, och Sullivan) meddelade den 14 juni 2016 följande dom.
Hovrätten har dömt Ward och Z.Z. för brott mot 12 kap. 65 a § JB, grovt brott, i sju respektive nio fall under perioden 2009-2011. Brottsligheten avsåg förmedling av bostadslägenheter, för annat ändamål än fritidsändamål, mot betalning. Hovrättens dom avseende brott mot jordabalken har inte överklagats i skuldfrågan.
Hovrätten har samtidigt ogillat ett åtal mot Z.Z. för grovt bokföringsbrott alternativt försvårande av skattekontroll, grovt brott. Enligt åtalet hade Z.Z. under åren 2008-2011 bedrivit bokföringspliktig enskild näringsverksamhet och åsidosatt sin bokföringsskyldighet enligt bokföringslagen genom att helt underlåta att bokföra affärshändelser rörande förmedling av bostadslägenheter under dessa perioder. Hovrätten har också avslagit ett yrkande om näringsförbud.
Hovrätten har bestämt påföljden för Ward och Z.Z. till villkorlig dom.
HD har med utgångspunkt i vad hovrätten funnit utrett meddelat prövningstillstånd rörande frågan om Z.Z. har gjort sig skyldig till bokföringsbrottslighet alternativt försvårande av skattekontroll. Domstolen har därefter förklarat att Z.Z. har gjort sig skyldig till grovt bokföringsbrott enligt 11 kap. 5 § andra stycket BrB åren 2009, 2010 och 2011 (se NJA 2015 s. 811). HD har sedan meddelat prövningstillstånd även i resterande delar av målet.
Hovrättens bedömning innebär att Ward och Z.Z. har gjort sig skyldiga till brott mot 12 kap. 65 a § JB, grovt brott. Z.Z. har dessutom enligt HD gjort sig skyldig till grovt bokföringsbrott. De frågor som nu ska prövas är vilken påföljd som ska bestämmas för Ward och Z.Z. Frågan är också om Z.Z. ska meddelas näringsförbud.
Ward och Z.Z. har båda förmedlat ett relativt stort antal lägenheter - den senare något fler än den förre - och förmedlingsverksamheten har bedrivits på ett yrkesmässigt sätt under flera års tid. Betalningarna för de lägenheter som Ward förmedlade uppgick till mellan 140 000 kr och 265 000 kr per lägenhet och sammantaget till drygt 1,3 miljoner kr. Motsvarande belopp uppgick för Maddox del till mellan 100 000 kr och 450 000 kr per lägenhet och sammantaget till drygt 1,9 miljoner kr. Vilka intäkter de själva har haft av förmedlingarna är inte utrett.
Enligt de uppgifter som målsägandena har lämnat fanns det olika anledningar till deras behov av bostad. Det har förekommit att bostadsbehovet var av mer akut slag, men förhållandena var inte i något fall av det slaget att den bostadssökande befann sig i trångmål eller på annat sätt i en särskilt utsatt situation. Målsägandena var redan från början medvetna om att de skulle få betala pengar för att få ett hyreskontrakt. De tog själva initiativet till affärerna och flera av dem har framhållit att de är nöjda med resultatet av transaktionen.
I 12 kap. 65 a § första stycket JB anges att ingen får ta emot, träffa avtal om eller begära ersättning av en hyressökande för förmedling av en bostadslägenhet för annat ändamål än fritidsändamål. Sådan ersättning får dock enligt bestämmelsen utgå vid yrkesmässig bostadsförmedling enligt grunder som föreskrivs av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Enligt paragrafens tredje stycke döms den som uppsåtligen bryter mot förbudet till böter eller fängelse i högst sex månader. Om brottet är grovt, döms till fängelse i högst två år.
För grovt bokföringsbrott döms enligt 11 kap. 5 § andra stycket BrB till fängelse i lägst sex månader och högst sex år. Vid bedömande av om brottet är grovt ska särskilt beaktas om åsidosättandet av bokföringsskyldigheten har avsett mycket betydande belopp eller om gärningsmannen har använt falsk handling eller om gärningen har ingått som ett led i en brottslighet som utövats systematiskt eller om gärningen annars har varit av särskilt farlig art.
Enligt 29 kap. 1 § första stycket BrB ska straff, med beaktande av intresset av en enhetlig rättstillämpning, bestämmas inom ramen för den tillämpliga straffskalan efter brottets eller den samlade brottslighetens straffvärde. Om det är fråga om ansvar för flera brott, ska den samlade brottslighetens straffvärde bestämmas inom ramen för den enligt 26 kap. 2 § tillämpliga straffskalan.
I 12 kap. 65 a § JB finns inte några särskilda omständigheter angivna som ska beaktas vid bedömningen av straffvärdet. I förarbetena till bestämmelsen i 65 §, som avser fastighetsägare eller fastighetsförvaltare, uttalas att det på en fri hyresmarknad inte ska vara tillåtet att bereda sig vinning av att någon annan behöver eller av annan anledning önskar överta en viss lägenhet (se prop. 1973:23 s. 144 f.). Det får likväl antas att det primära skyddsintresset, även för den nu aktuella straffbestämmelsen som riktar sig mot förmedlare, är att upprätthålla den lagstadgade ordningen för upplåtelse av bostadslägenheter. Av förarbetena till 65 a § framgår också att ett övergripande syfte med regleringen är att motverka s.k. svart handel med bostadslägenheter (se prop. 1977/78:175 s. 139).
Inte heller anges i 12 kap. 65 a § JB några omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om ett brott ska anses som grovt. De omständigheter som särskilt pekas ut i 65 § för att det brottet ska bedömas som grovt - att det utgjort led i en verksamhet som bedrivits yrkesmässigt eller i större omfattning - bör i princip vara vägledande även vid motsvarande bedömning enligt 65 a §. Således bör vid förmedling betydelse tillmätas främst hur organiserad verksamheten har varit, antalet förmedlingar och den vinst som verksamheten har gett.
I förarbetena till 12 kap. 65 a § framhålls det förhållandet att gärningsmannen har utnyttjat någon annans särskilda trångmål som en omständighet som bör leda till en strängare påföljd (se prop. 1977/78:175 s. 180). Det kan emellertid sättas i fråga hur vanligt förekommande en sådan ockerliknande situation är (jfr p. 7). Under alla förhållanden kan det inte till grund för bedömningen läggas att en olaglig förmedling innebär ett klandervärt utnyttjande av annans trångmål om inte åklagaren har styrkt detta.
Det råder ingen tvekan om att den olagliga förmedlingsverksamhet som Ward och Z.Z. bedrivit påtagligt har kränkt det intresse som straffbestämmelsen är avsedd att skydda. Det har varit fråga om en yrkesmässigt bedriven svart handel med lägenheter i stor omfattning och där betydande belopp betalats som ersättning för lägenheterna. Det saknas utredning om vilken vinning Ward och Z.Z. har gjort på förmedlingarna. Det får dock förutsättas att de har uppburit betalningarna för de säljande hyresgästernas räkning och själva behållit endast en viss provision.
Det är inte styrkt att Ward och Z.Z. har utnyttjat någon annans trångmål vid sina förmedlingar (se p. 7).
Som hovrätten har funnit motsvarar straffvärdet för brotten mot 12 kap. 65 a § JB i J.H:s fall fängelse i åtta månader och i Maddox fall fängelse i tio månader.
Z.Z. ska dömas för brott mot 12 kap. 65 a § JB, och har också gjort sig skyldig till grovt bokföringsbrott på det sätt som HD tidigare har förklarat (se p. 4). När det gäller de senare brotten har Z.Z. helt underlåtit att redovisa den ersättning som han har tagit emot för förmedlingen av lägenheterna. HD har bedömt gärningarna som grova mot bakgrund av beloppens storlek och det förhållandet att verksamheten pågått under flera års tid.
Straffvärdet av bokföringsbrotten bör anses något överstiga minimistraffet för grovt brott om fängelse i sex månader.
Vid bestämmandet av straffvärdet för Maddox samlade brottslighet måste hänsyn tas till att det finns ett nära tidsmässigt samband mellan de aktuella brotten. Till detta kommer det starka sakliga samband som föreligger på det sättet att de transaktioner som bokföringsbrotten tar sikte på är desamma som de som innefattas i brottet mot jordabalken. Även om skilda syften bär upp bestämmelsen i 12 kap. 65 a § JB och bestämmelserna om bokföringsbrott är sambandet mellan brotten så påtagligt, att det finns skäl att låta detta få genomslag vid bestämmandet av det samlade straffvärdet. (Jfr NJA 2008 s. 359 och NJA 2009 s. 485 I-III.)
Med hänsyn till det anförda får straffvärdet för den samlade brottslighet som Z.Z. har gjort sig skyldig till anses motsvara fängelse i ett år.
Vid val av påföljd ska rätten enligt 30 kap. 4 § BrB fästa särskilt avseende vid omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse. Därvid ska sådana omständigheter som anges i 29 kap. 5 § beaktas. Som skäl för fängelse får, utöver brottslighetens straffvärde och art, beaktas att den tilltalade tidigare gjort sig skyldig till brott.
Som en riktpunkt gäller att en annan påföljd än fängelse bör väljas om brottsligheten har ett straffvärde som understiger fängelse i ett år. I praktiken torde bedömningen av om fängelse måste väljas med hänsyn till brottslighetens straffvärde mestadels bestämmas utifrån längden av det straff som skulle ha dömts ut, om fängelse hade valts som påföljd (straffmätningsvärdet). (Se t.ex. ”De kinesiska kullagren” NJA 2014 s. 559 p. 14.)
Av betydelse för valet av påföljd i detta fall är om brott mot 12 kap. 65 a § JB ska anses vara av sådan art att presumtionen mot fängelse bryts vid ett lägre straffvärde än ett år.
Uttalanden i lagförarbeten och avgöranden i praxis har utgjort grunden för att vissa brottstyper har särbehandlats med hänvisning till deras art (s.k. artbrott). Några sådana uttalanden har inte gjorts när det gäller brott mot 12 kap. 65 a § JB. Inte heller finns det några avgöranden från HD som innebär att denna brottstyp är av sådan art att det särskilt talar för att fängelse ska väljas som påföljd. Detsamma gäller för brott mot 65 §.
Utrymmet för att genom rättsutveckling i praxis särbehandla ytterligare brottstyper med hänvisning till deras art är begränsat. De förhållanden som kan tilläggas betydelse vid en sådan särbehandling bör åtminstone delvis vara andra än de som inverkar på straffvärdet. Det kan bl.a. röra sig om svårupptäckta brott eller om en brottstyp som innefattar en samhällsfara som inte reflekteras på annat sätt vid påföljdsbestämningen. (Se ”De kinesiska kullagren” NJA 2014 s. 559 p. 31 och 32.)
Riksåklagaren har som skäl för att brott mot 12 kap. 65 a § JB ska ses som ett artbrott framhållit att brottslighet av detta slag är synnerligen svårupptäckt och svårutredd samt att den leder till allvarliga konsekvenser för samhället. Det finns också enligt riksåklagaren indikationer på att den illegala handeln med lägenhetskontrakt är omfattande och ett växande problem.
Brott mot 12 kap. 65 a § JB bidrar till att bostadsförmedlingen inte fungerar på avsett sätt och står i direkt strid mot principen att handel inte ska bedrivas med bostadshyresrätter. Brottsligheten är ofta svårupptäckt. Såsom i detta fall är en målsägande många gånger nöjd med resultatet av den brottsliga handlingen och därför inte villig att medverka till att brottsligheten klaras upp. Även om lagstiftaren ser allvarligt på brottslighet av det aktuella slaget finns det dock i avsaknad av klara förarbetsuttalanden och tidigare praxis inte tillräckliga skäl för att särbehandla brott mot 65 a § med hänsyn till brottets art.
Slutsatser i fråga om påföljd för Ward
Ward har inte tidigare dömts för något brott. Och straffvärdet av den brottslighet som han har gjort sig skyldig till är inte så högt att det i sig motiverar att fängelse väljs som påföljd. Inte heller medför brottslighetens art att det är nödvändigt att påföljden bestäms till fängelse. I stället bör villkorlig dom väljas. Ward har varit frihetsberövad i målet under två veckors tid. Den villkorliga domen bör med hänsyn till detta inte förenas med dagsböter (se NJA 2006 s. 145).
Slutsatser i fråga om påföljd för Z.Z.
Som tidigare har konstaterats motsvarar straffvärdet av Z.Z:s brottslighet fängelse i ett år.
Som ska framgå i det följande (p. 32) ska Z.Z. meddelas näringsförbud. Vid det slutliga bestämmandet av påföljd bör i någon mån de svårigheter som näringsförbudet medför för honom beaktas. Även den omständigheten att det nu har gått förhållandevis lång tid sedan brotten begicks bör ges viss betydelse. (Se 29 kap. 5 § första stycket 3 och 7 i paragrafens lydelse när gärningen begicks.)
För bokföringsbrott som har ett straffvärde om fängelse i sex månader eller mer gäller att det krävs alldeles särskilda skäl för att bestämma påföljden till annat än fängelse (se bl.a. NJA 2000 s. 195 och NJA 2001 s. 397). Mot denna bakgrund och eftersom det påtagliga sambandet mellan brotten får anses utgöra hinder mot att döma till olika påföljder för de två brottstyperna (jfr 30 kap. 3 § andra stycket BrB) saknas det utrymme att välja någon annan påföljd än fängelse, då i tio månader.
Z.Z. har gjort sig skyldig till bl.a. grova bokföringsbrott. Förutsättningar i övrigt för näringsförbud föreligger. Han ska därför också meddelas sådant förbud. Tiden ska bestämmas till tre år.
Sammanfattning m.m.
Påföljden för Ward, som har gjort sig skyldig till brott mot 12 kap. 65 a § JB, ska bestämmas till villkorlig dom.
Som framgått har HD i ett tidigare avgörande förklarat att Z.Z. har gjort sig skyldig till grovt bokföringsbrott enligt 11 kap. 5 § andra stycket BrB för åren 2009, 2010 och 2011. Han ska därför nu dömas för denna brottslighet. Han har dessutom gjort sig skyldig till brott mot 12 kap. 65 a § JB. Påföljden för den samlade brottsligheten ska bestämmas till fängelse i tio månader. Z.Z. ska dessutom meddelas näringsförbud i tre år.
HD fastställer hovrättens domslut beträffande Ward
HD ändrar hovrättens domslut beträffande Z.Z. på följande sätt.
a) Z.Z. döms även för grovt bokföringsbrott enligt 11 kap. 5 § andra stycket BrB för åren 2009, 2010 och 2011.
b) Påföljden för den samlade brottsligheten bestäms till fängelse i tio månader.
c) Z.Z. meddelas näringsförbud under en tid av tre år från dagen för HD:s dom.
HD:s dom meddelad: den 14 juni 2016.
Mål nr: B 3645-14.
Lagrum: 12 kap. 65 a § JB.
Rättsfall: NJA 2000 s. 195, NJA 2001 s. 397, NJA 2006 s. 145, NJA 2008 s. 359, NJA 2009 s. 485 I-III och NJA 2014 s. 559.