Utmätning. Att konkursmedel, som inte har varit sammanblandade med förvaltarbyråns medel, har satts in på ett konto i förvaltarbyråns namn har inte hindrat att medlen har ansetts utgöra konkursboets egendom i den mening som avses i 4 kap. 17 § utsökningsbalken.
Peab AB ansökte hos Kronofogdemyndigheten om verkställighet av en skiljedom mot Independent Finans AB:s konkursbo meddelad den 25 maj 2012. Genom skiljedomen hade konkursboet förpliktats att utge 12 240 672 kr jämte ränta och ersättning för kostnader till Peab.
Kronofogdemyndigheten beslöt den 1 augusti 2012 att utmäta fordringar hos Svenska Handelsbanken AB avseende medel innestående på två inlåningskonton, nr 244 984 212 och 255 834 292. I beslutet angavs att egendomen tillhörde gäldenären och att utmätningen verkställdes med stöd aav 4 kap. 17 § UB. Med anledning av beslutet betalade banken in 6 335 696 kr till Kronofogdemyndigheten, som den 20 augusti 2012 överförde beloppet till Peab.
Den 2 augusti 2012 utmätte Kronofogdemyndigheten en fordran hos Nordea Bank AB avseende innestående medel på ett plusgirokonto. Nordea betalade in 49 464 kr till myndigheten, vilket belopp också överfördes till Peab den 20 augusti 2012.
Konkursboet överklagade utmätningsbesluten i Nacka tingsrätt och yrkade i första hand att tingsrätten skulle upphäva dessa. I andra hand yrkade konkursboet att beslutet avseende fordringarna mot Handelsbanken skulle ändras till att avse utmätning med förbehåll för Hökerberg & Söderqvist Advokatbyrå KB:s respektive annan borgenärs rätt.
Peab bestred konkursboets talan.
I protokoll antecknade tingsrätten under rubriken Grunder m.m. följande om parternas talan:
Bolaget har inte styrkt att de utmätta fordringarna mot Handelsbanken tillkommer konkursboet. Det är Hökerberg & Söderqvist Advokatbyrå som är registrerad kontohavare av kontona i Handelsbanken. Kontona är s.k. klientmedelskonton som advokatbyrån öppnat för konkursboets räkning. Konkursboet har därmed en redovisningsfordran på advokatbyrån uppgående till ett belopp motsvarande de på kontona befintliga medlen och inte en inlåningsfordran mot den bank där advokatbyrån valt att placera mottagna medel. Denna fordran ska tas upp i boets redovisning, vilket dock inte ändrar det civilrättsliga förhållandet att fordringarna mot Handelsbanken tillhör advokatbyrån.
Advokatbyrån har vidare kvittningsgilla motfordringar mot konkursboet bestående i bl.a. upparbetat men inte fakturerat arvode om lägst 10 000 000 kr. Motfordringarna överstiger konkursboets redovisningsfordran mot advokatbyrån. Advokatbyrån måste anses ha framställt kvittningsförklaring senast i samband med överklagandet till tingsrätten. Utmätning av fordringarna mot Handelsbanken kan därför, under alla förhållanden, endast ske med förbehåll för advokatbyråns kvittningsrätt.
Fordran redovisad på konto nr 255 834 292 avser vidare redovisningsmedel som tillkommer ett bankkonsortium företrätt av Handelsbanken. Bankkonsortiet innehade vid konkurstidpunkten panträtt i ett stort antal avtal där konkursbolaget eller bolag i koncerngemenskap med konkursbolaget var part. Efter att konkursbolaget hade försatts i konkurs uppdrog bankkonsortiet åt konkursförvaltaren att hantera avtalen och att hålla intäkter härrörande från avtalen avskilda från konkursboets egna tillgångar såsom redovisningsmedel. Konkursboet har således ett sysslomannauppdrag att hantera egendom pantsatt till bankkonsortiet. Så har också skett genom att advokatbyrån öppnat ett särskilt klientmedelskonto för konkursboet. Kontots särskilda karaktär av redovisningskonto för handpanthavarna i bankkonsortiet har tydliggjorts genom benämningen ”par 4”, med vilket åsyftas 4 § förmånsrättslagen. På det aktuella kontot har endast medel härrörande från pantsatt egendom placerats. - - -. Även om konkursboet vid något tillfälle skulle ha placerat egna medel på redovisningskontot har detta inte förtagit panthavarnas rätt till medlen. Konkursboet är nämligen inte - och har inte heller varit - på obestånd. Konkursboets betalningsoförmåga är endast tillfällig. - - -. Panthavarnas medel har således inte behövt vara kontinuerligt avskilda för att separationsrätten ska vara upprätthållen. Vid alla förhållanden kan fordran endast utmätas med förbehåll för bankkonsortiets separationsrätt.
Fordringarna på Handelsbanken och Nordea kan inte heller utmätas då belopp motsvarande dels upplupna obetalda konkurskostnader, dels prognostiserade konkurskostnader ska undantas från utmätning med stöd av 14 kap. 2 § konkurslagen. Enligt bestämmelsen ska konkurskostnader ha företräde framför massagäld när en begränsad förmögenhetsmassa i ett konkursbo ska fördelas. Utgångspunkten måste vara att regeln är tillämplig vid både konkurs och utmätning i ett konkursbo. Det föreligger således hinder mot utmätning enligt särskild föreskrift. I vart fall utgör konkurskostnaderna en rättighet som ska beaktas vid fördelningen av utmätta medel enligt 13 kap. UB. Utmätningsbesluten kan därmed inte förväntas ge ett överskott som gör åtgärden försvarlig.
De upplupna obetalda konkurskostnaderna i konkursen uppgår till minst 10 000 000 kr och avser huvudsakligen förvaltararvode enligt 14 kap. 1 § första punkten konkurslagen. Redan detta belopp överstiger värdet av de utmätta fordringarna. De framtida konkurskostnaderna är hänförliga till rättsprocesser mot Handelsbanken och staten vilka till stor del måste drivas för att konkursboet ska kunna reglera sin skuld till bolaget. Betydande arbete kommer också att behöva läggas ned på avslutande åtgärder, såsom upprättande av arvodesräkning och övriga slutredovisningshandlingar. Det innebär att konkursboet saknar utmätningsbara medel utöver belopp som ska ersätta upparbetade konkurskostnader eller reserveras för framtida konkurskostnader.
Fordringarna mot Handelsbanken tillhör konkursboet. Under alla omständigheter tillhör medlen på respektive bankkonto konkursboet. Detta framgår av de uppgifter som konkursförvaltaren lämnat i halvårsberättelsen för perioden 1 januari-30 juni 2012 jämte därtill bilagda huvudbok och kontoutdrag. Det är därför konkursboet, och inte advokatbyrån, som är rätt innehavare av de utmätta fordringarna mot Handelsbanken.
Bolaget bestrider att någon kvittningsrätt för advokatbyrån föreligger. Då arvodet till förvaltaren inte har fastställts kan advokatbyrån ännu inte anses ha förvärvat påstådd fordran gentemot konkursboet. Vid alla förhållanden är fordran inte förfallen till betalning, varför den inte kan användas till kvittning. Eftersom advokatbyråns påstådda fordran förfaller efter utmätningsbeslutet och senare än konkursboets påstådda redovisningsfordran gentemot advokatbyrån är kvittningsrätt även utesluten på denna grund. Någon kvittningsförklaring har vidare inte framställts. En förutsättning för att advokatbyrån ska få göra gällande kvittningsrätt mot konkursboet är dessutom att kvittningsförklaringen är så definitiv att advokatbyrån inte i själva verket skyddar konkursboet mot utmätning. Då arvodet ännu inte fastställts är advokatbyråns kvittningsinvändning inte definitiv.
Konkursboet har inte visat att medlen på konto nr 255 834 292 utgör redovisningsmedel till förmån för tredje man. Bolaget bestrider därför att denna fordran endast kan utmätas med förbehåll för annan borgenärs separationsrätt. Separationsrätt är dessutom utesluten då medlen på kontot inte hållits avskilda. - - -. Det är vidare uppenbart att konkursboet är på obestånd. Att konkursboet allt sedan den 15 maj 2012 inte kan betala sina skulder i den takt de förfaller till betalning torde stå utom allt tvivel. Konkursboets oförmåga att reglera sina skulder kan inte anses vara tillfällig - - -. Eftersom sammanblandning skett vid tidpunkt då konkursboet varit på obestånd föreligger inte separationsrätt till medlen till förmån för tredje man enligt lagen om redovisningsmedel.
Det bestrids att belopp motsvarande dels upplupna obetalda konkurskostnader, dels prognostiserade konkurskostnader ska undantas från utmätningen med hänvisning till 14 kap. 2 § konkurslagen. Denna bestämmelse reglerar företrädesordningen först när en konkurs avslutas och utgör inte en bestämmelse om betalningsordning under konkurs. Frågan har tidigare prövats av Svea hovrätt (se ärendena ÖÄ 4360-09 och ÖÄ 4365-09) som konstaterat att 14 kap. 2 § konkurslagen inte kan anses utgöra en sådan annan särskild föreskrift som föreskrivs i utsökningsbalken och att undantag från utmätning inte ska göras för upplupna och framtida konkurskostnader. Eftersom konkurskostnaderna ännu inte har fastställts eller är förfallna är advokatbyrån inte berättigad till betalning för dessa kostnader. Dessa kostnader ska därför inte beaktas vid fördelningen av utmätt belopp enligt 13 kap. UB. Advokatbyrån utgör under alla omständigheter inte en sådan sakägare som ska beaktas vid fördelning av utmätta medel. Inte heller bestämmelsen i 4 kap. 3 § UB är tillämplig i detta fall.
Tingsrätten (chefsrådmannen Fleming, rådmannen Villegas, referent, och tingsfiskalen Cervantes) anförde i beslut den 20 mars 2013:
Utmätningsbesluten gäller fordringar mot Handelsbanken och Nordea avseende banktillgodohavanden i respektive bank, dvs. egendom som inte kan vara föremål för besittning. Fordringar av förevarande slag får, enligt 4 kap. 17 § UB, endast utmätas om det framgår att fordran tillhör gäldenären. Bevisbördan för att egendomen tillhör gäldenären åvilar normalt sökanden. I princip krävs skriftlig bevisning eller annan likvärdig utredning som styrker gäldenärens rätt.
Av ingivna kontoutdrag framgår att det är advokatbyrån som innehar kontona i Handelsbanken. Detta förhållande talar för att fordran mot banken tillhör advokatbyrån och inte kan utmätas för konkursboets gäld (jfr Wells, Tredje mans rätt vid utmätning, 1987, s. 227 ff. och 249 ff.). Mot detta står de uppgifter som lämnats i konkursboets halvårsberättelse inkl. huvudbok och kontoutdrag. Enligt tingsrätten ger dessa handlingar emellertid inte tillräckligt stöd för att fordran mot banken tillhör konkursboet.
I ärendet får däremot anses klarlagt att medlen på kontona innehas av advokatbyrån för konkursboets räkning. Medel som innehas av tredje man för gäldenärs räkning kan normalt utmätas. I de fall gäldenärens medel satts in på ett bankkonto tillhörigt tredje man bör dock i första hand gäldenärens fordringsrätt mot tredje man utmätas, i detta fall konkursboets redovisningsfordran mot advokatbyrån. Endast i undantagsfall, t.ex. vid medgivande från tredje man eller om dispositionen gjorts för att undandra medlen från borgenär, bör det komma i fråga att utmäta tredje mans fordran mot en bank för gäldenärs skulder. Tredje man skulle annars kunna betas möjligheten att utöva eventuell kvittningsrätt mot gäldenären. Vidare kan det ifrågasättas om banken i sådant fall kan betala ut medlen med befriande verkan i förhållande till tredje man. Det kan inte anses visat att förutsättningar föreligger i detta fall att utmäta advokatbyråns fordringar mot banken för konkursboets skulder.
Sammanfattningsvis finner tingsrätten att det inte är visat att fordringarna mot Handelsbanken tillhör konkursboet eller på annan grund kan utmätas. Utmätningsbeslutet av den 1 augusti 2012 ska därför upphävas.
I ärendet är ostridigt att fordran tillhör konkursboet och att den i och för sig får utmätas för boets skulder. Frågan är om fordran ska undantas från utmätning på den grunden att konkurskostnader har företräde framför massagäld vid utmätning.
Av 14 kap. 2 § första stycket konkurslagen följer att konkurskostnaderna ska utgå ur konkursboet framför andra skulder som boet ådragit sig. I den mån konkurskostnaderna inte kan tas ur boet ska de normalt betalas av staten. Bestämmelsen aktualiseras således när konkursboets tillgångar inte räcker till betalning av både konkurskostnader och massagäld.
Svea hovrätt har den 15 juni 2009 i ärendena ÖÄ 4360-09 och ÖÄ 4365-09 prövat frågan om 14 kap. 2 § konkurslagen är en särskild betalningsordning som hindrar utmätning från konkursboet. Hovrätten har därvid funnit att det beträffande konkursbon saknas skäl att avvika från vad som annars gäller om utmätning. Som skäl härför har hovrätten anfört följande. Konkurskostnader är inte bestämda till visst belopp förrän konkursen avslutas. Om utmätning inte skulle få ske på grund av sådana kostnader skulle många gånger någon utmätning alls inte kunna ske. Mot en sådan ordning talar framför allt ett starkt intresse av att konkursboet, för att säkra en så effektiv förvaltning av boets egendom som möjligt, bl.a. ska kunna ingå ömsesidigt förpliktande avtal. Om borgenärer i dessa fall helt saknade möjlighet att få till stånd verkställighet mot konkursboet, skulle boets möjligheter att få till stånd avtal på sedvanliga affärsvillkor starkt begränsas. Även reglernas systematiska uppbyggnad talar mot ett utmätningsförbud.
Tingsrätten finner inte skäl att i detta fall göra någon annan bedömning än den som hovrätten gjort i nämnda ärenden. Särskilt som det i den aktuella konkursen, med hänsyn till utestående fordringar om vilka tvist råder, inte är möjligt att nu avgöra om tillräckliga medel kommer att finnas för täckande av både massagäld och konkurskostnaderna när konkursen avslutas.
Eftersom konkurskostnaderna ännu inte är fastställda och förfallna till betalning saknas skäl att beakta dessa kostnader vid fördelning av medlen enligt 13 kap. UB. Dessa kostnader kan därmed inte heller anses utgöra hinder mot utmätning enligt 4 kap. 3 § UB. Överklagandet såvitt gäller utmätningsbeslutet av den 2 augusti 2012 ska därför avslås.
Tingsrätten upphäver Kronofogdemyndighetens beslut om utmätning den 1 augusti 2012 och de efterföljande beslut om fördelning och utbetalning som fattats med anledning av detta beslut.
Tingsrätten avslår överklagandet i övrigt.
Peab överklagade i Svea hovrätt och yrkade att hovrätten skulle fastställa Kronofogdemyndighetens beslut om utmätning den 1 augusti 2012.
Konkursboet motsatte sig ändring av tingsrättens beslut.
Konkursboet åberopade ett rättsutlåtande av f.d. justitierådet Wells.
Hovrätten (hovrättsråden Curtis och Young, referent, tf. hovrättsassessorn Davis och adjungerade ledamoten hovrättsfiskalen Freeman) anförde i beslut den 5 november 2013:
Lös egendom får enligt 4 kap. 17 § UB utmätas om det framgår att egendomen tillhör gäldenären. Detta gäller oberoende av om det är egendom i tredje mans besittning eller egendom som inte kan vara föremål för någon besittning, såsom inlåningsfordringar eller andra former av banktillgodohavanden (se Chan, Tredje mans rätt vid utmätning, 1987, s. 222 f., och Smith m.fl., Utsökningsbalken, [1 januari 2009, Zeteo], kommentaren till 4 kap. 17 §). Det är inte helt ovanligt att en gäldenär har banktillgodohavanden i någon annans namn. Om det klarläggs att dessa i realiteten tillkommer annan än den som utåt står som kontohavare, kan inlåningsfordringen mot banken utmätas för den verklige innehavarens skulder (se Chan i a.a. s. 227 f.).
Bevisbördan för att viss egendom tillhör gäldenären åvilar normalt borgenären. Som tingsrätten framhållit krävs oftast skriftlig bevisning eller annan likvärdig utredning. Om borgenären presterar sådan bevisning att det framgår att viss egendom tillhör gäldenären, ankommer det på tredje man eller annan motpart att visa stöd för att denne har bättre rätt till aktuell egendom (se Chan i a.a. s. 256 f.).
Peab AB har till stöd för att inlåningsfordringarna tillhör gäldenären, dvs. Independent Finans AB:s konkursbo, åberopat konkursboets halvårsberättelse för perioden den 1 januari-den 30 juni 2012 jämte därtill bilagd huvudbok och kontoutdrag. Av dessa handlingar framgår bl.a. att konkursboets medel finns innestående på bankkonton hos Handelsbanken och att konkursboet finns upptaget som kontohavare till dessa bankkonton.
Av de kontoutdrag som konkursboet åberopat framgår att konkursboet finns upptaget som kontonamn, och att Hökerberg & Söderqvist Advokatbyrå står som kontohavare.
Eftersom konkursboet befinner sig i en pågående konkurs och inte på egen hand kan hantera sina medel, torde det vara ostridigt att konkursförvaltaren - genom advokatbyrån - öppnat aktuella bankkonton. Detta innebär emellertid inte att advokatbyrån innehar fordringarna mot Handelsbanken, eftersom konkursförvaltaren är ställföreträdare för konkursboet under konkursförfarandet och ska sätta in de medel som flyter in under förvaltningen på konkursboets räkning i bank (7 kap. 18 § konkurslagen). Genom den bevisning som bolaget lagt fram får anses framgå att inlåningsfordringarna tillhör konkursboet. Vad konkursboet har invänt föranleder inte någon annan bedömning. Mot denna bakgrund kan utmätning ske med stöd av 4 kap. 17 § UB i enlighet med Kronofogdemyndighetens beslut.
Vad konkursboet har anfört ger inte stöd för att Kronofogdemyndigheten utmätt redovisningsfordringar som konkursboet innehaft gentemot tredje man - advokatbyrån - och konkursboet har därmed inte visat att advokatbyrån har bättre rätt till de utmätta medlen.
Konkursboet har vidare invänt att inlåningsfordringarna ska undantas från utmätning eftersom konkurskostnader bör ha företräde framför massagäld vid utmätning av ett konkursbo under pågående konkurs. I likhet med vad tingsrätten har angett avseende utmätningen av fordringen mot Nordea, ska konkurskostnader inte beaktas vid utmätningen av inlåningsfordringarna mot Handelsbanken och inte heller vid fördelningen av utmätta medel, varför detta inte utgör hinder mot utmätningen.
Sammanfattningsvis finner hovrätten att de två inlåningsfordringarna mot Handelsbanken kan utmätas, då det framgår att de tillhör konkursboet. Tingsrättens beslut under punkten 1 ska därmed ändras, och Kronofogdemyndighetens beslut den 1 augusti 2012 fastställas.
Med ändring av punkten 1 i tingsrättens beslut fastställer hovrätten Kronofogdemyndighetens beslut den 1 augusti 2012.
Independent Finans AB:s konkursbo överklagade hovrättens beslut och yrkade att HD skulle upphäva Kronofogdemyndighetens beslut om utmätning den 1 augusti 2012.
Peab AB motsatte sig att hovrättens beslut ändrades.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Jones, föreslog i betänkande ett beslut i vilket efter en inledande redogörelse för bakgrunden anfördes följande:
Den fråga HD i första hand ska ta ställning till är huruvida konkursboet har en sådan rätt till medlen på kontona hos Handelsbanken att de kan utmätas för boets massaskuld eller om Peab är hänvisad till att utmäta boets redovisningsfordran hos konkursförvaltaren/advokatbyrån.
I 4 kap. 17 § UB stadgas att lös egendom får utmätas, om det framgår att egendomen ”tillhör” gäldenären. Det åvilar sökanden i utmätningsmål att styrka gäldenärens rätt till lös egendom för att utmätning ska få ske (se NJA 1983 s. 436). För utmätning enligt 4 kap. 17 § UB bör därmed i praktiken i allmänhet krävas skriftlig bevisning som styrker gäldenärens äganderätt eller annan likvärdig utredning som innefattar övertygande stöd för gäldenärens rätt. I vissa fall bör det vara tillräckligt med de yttre omständigheter som talar för att egendomen tillhör gäldenären. Här åsyftas fall då det beträffande egendom som inte kan vara föremål för besittning förhåller sig så att gäldenären är registrerad, inskriven eller på annat sätt upptagen som ägare under förhållanden som normalt innebär att den som upptagits på sådant sätt också är ägare. Mera konkret avses t.ex. banktillgodohavande som innestår på konto i gäldenärens namn. Nämnda omständighet utgör ett starkt stöd för att egendomen verkligen tillhör gäldenären. Att någon annan i realiteten skulle vara ägare förutsätter i allmänhet att något av följande förhållanden föreligger: a) gäldenären har överlåtit egendomen till annan, b) egendomen har övergått till annan genom bodelning eller c) gäldenären har överhuvud inte varit ägare utan endast utåt uppträtt som sådan, dvs. han har handlat för annans räkning. Det måste anses åvila tredje man, som gör anspråk på att äga egendomen på någon av nämnda grunder, att visa fog för sitt påstående. Det bör ofta vara tillräckligt att tredje mannen visar så mycket stöd för anspråket att gäldenärens äganderätt framstår som oklar. (Se Wells, Tredje mans rätt vid utmätning, 1987, s. 253 ff.)
Enligt 7 kap. 18 § konkurslagen ska pengar som flyter in under förvaltningen av ett konkursbo snarast göras räntebärande genom insättning på boets räkning i bank eller kreditmarknadsföretag. I förarbetena till lagen (1944:181) om redovisningsmedel har motsvarigheten till 7 kap. 18 § första stycket konkurslagen ansetts vara en ordningsföreskrift, vilken utgår från den mera omfattande grundsatsen, att alla konkursboets tillgångar ska hållas avskilda från annan egendom (SOU 1943:24 s. 9). En konkursförvaltare bör kunna välja mellan att ha boets medel insatta på bank i boets namn eller i förvaltarens eller förvaltarbyråns namn såsom klientmedel (jfr Kronofogdemyndighetens Handbok för konkurstillsyn, avsnitt 3.6.1.1, och Moore, Konkursrätt, 1961, s. Bush.).
I den halvårsberättelse som åberopats av Peab anges att konkursboets medel finns innestående på konto hos Handelsbanken och i de transaktionsutdrag som bifogats har Independent Finans AB i konkurs angetts som kontohavare. Av de kontoutdrag som åberopats av konkursboet framgår emellertid att kontohavare är advokatbyrån och att det som på transaktionsutdragen angetts som kontohavare i själva verket är kontonamnen. Mot bakgrund av vem som angetts som kontohavare i kontoutdragen och att det för en konkursförvaltare måste vara möjligt att välja mellan att ha boets medel insatta på bank i boets namn eller i förvaltarens eller förvaltarbyråns namn såsom klientmedel, kan annat inte anses visat i målet än att kontohavare till de aktuella kontona är advokatbyrån.
Med redovisningsförhållande brukar förstås ett rättsförhållande varigenom någon har hand om och ansvarar för ett värde som tillhör någon annan. Av det följer att den som omhänderhar det värdet, man brukar tala om ett främmande värde, har att vid någon tidpunkt och på ett visst sätt föra över detta till den som det tillkommer. Denne har på motsvarande sätt en rätt att få detta sig tillfört. Kännetecknande för det främmande värdet är att det vid bevarad identifieringsbarhet tillkommer redovisningsborgenären med äganderätt. En penningsumma i främmande persons besittning kan vara skyddad mot dennes borgenärer genom att äganderätten till pengarna blivit bevarad, t.ex. då pengarna oavbrutet hållits avskilda från innehavarens egna medel (se NJA II 1944 s. 410).
Eftersom Peab inte företett någon utredning i målet om att pengarna hållits oavbrutet avskilda från konkursförvaltarens/advokatbyråns medel utgår HD vid sin fortsatta bedömning från att konkursboets äganderätt till medlen inte har bevarats på ett sådant sätt.
Har en sammanblandning av medel skett kan ett avskiljande enligt lagen om redovisningsmedel bli aktuellt.
I lagen om redovisningsmedel stadgas att vad den som mottagit medel för annan, med skyldighet att redovisa för dem, för sådant ändamål har innestående på räkning i bank eller annorledes håller avskilt ska vara förbehållet huvudmannen, såvitt beloppet avskilts utan dröjsmål. Samma lag vare i fråga om belopp som avskilts senare, om den redovisningsskyldige inte var på obestånd, när beloppet avskildes.
Genom införandet av lagen om redovisningsmedel har alltså det sakrättsliga skyddet för redovisningsmedel under vissa förutsättningar utsträckts till sådana fall, då sammanblandning skett med sysslomannens förmögenhet, men därefter ett motsvarande belopp blivit avskilt (se NJA II 1944 s. 410).
Av förarbetena till lagen om redovisningsmedel framgår att den situationen då t.ex. en konkursförvaltare eller förmyndare satt in medel i konkursboets eller myndlingens namn inte omfattas av lagen. I dessa situationer kan insättaren på grund av sin ställning som ställföreträdare disponera över banktillgodohavandet och när en konkursförvaltare etc. gör insättningar eller uttag på räkningen, sker det i konkursboets eller myndlingens namn. Dessa situationer bör därför bedömas på samma sätt som när en syssloman sätter in medel på huvudmannens räkning utan förbehåll om dispositionsrätt för insättaren, vilket endast innebär en överflyttning av medlen i huvudmannens besittning. (SOU 1943:24 s. 14 f. och NJA II 1944 s. 405 f.)
Är det däremot, som i detta fall, fråga om att medel satts in på klienträkning måste lagen om redovisningsmedel anses tillämplig (jfr Green, Separationsrätt, 1975, s. 138 ff.).
Frågan blir då efter vilka principer redovisningsborgenärens (i det här fallet konkursboets) rätt ska bedömas. Det förefaller finnas huvudsakligen två synsätt.
Det första synsättet innebär att genom avskiljandet ska (i motsvarande mån) den ursprungliga sakrättsliga situationen anses ha återskapats. Redovisningsborgenärens rätt till avskilda medel är således att betrakta som en äganderätt och redovisningsmedlen alltså som ett surrogat. (Singh, Betalning, Om kongruent infriande av penningskulder och andra betalningsrättsliga frågor, 2014, s. 686.) Detta synsätt vinner visst stöd av uttalanden i förarbetena till lagen om redovisningsmedel genom att där anfördes att lagen ska ge syssloman, som tillintetgjort huvudmans äganderätt genom att inte i rätt tid ha avskilt medel, möjlighet att genom senare avskiljande skapa ny äganderätt för huvudmannen. Vidare uttalades att huvudmannen ska svara för casus. Om banken går i konkurs, bör alltså risken drabba huvudmannen. (SOU 1943:24 s. 42 och NJA II 1944 s. 424, se även Green, Separationsrätt, 1975 s. 138 ff.)
En variant som förts fram, också den med visst stöd i förarbetsuttalanden, är att kommissionsrättsliga regler bör tillämpas på redovisningsförhållanden (se Smith, Svaret finns i lagboken, JT 2012-13 s. 972 ff. och Smith, Bis in idem, JT 2013-14 s. 448 ff. samt SOU 1943:24 s. 41 f.).
Mot nämnda synsätt kan emellertid följande anföras. När väl en redovisningsskuld har uppkommit genom att den sakrättsliga identiteten till det omhänderhavda värdet har upphört, måste denna kunna infrias endast genom betalning. Att redovisningsgäldenären avskiljer medel kan då inte vara att betrakta som ett betalningssurrogat. Vidare kan redovisningsgäldenären inte nödvändigtvis göra sig fri mot redovisningsborgenären genom att anvisa redovisningsborgenären avskilda medel, eftersom dessa inte behöver vara tillräckliga eller tillgängliga för borgenären på det sätt som krävs för en befriande betalning. Det står härutöver redovisningsgäldenären fritt att själv tillgodogöra sig avskilda medel, både om han i motsvarande mån betalar till redovisningsborgenären men också utan att betala, om han är solvent och det inte föreligger någon avskiljandeskyldighet. (Jfr Lindskog, a.a., s. 686.)
Ser man till tidigare rättspraxis ansågs i rättsfallet NJA 2009 N 40 en överföring som banken C utförde efter instruktion av redovisningsborgenären A, inte ha skett med befriande verkan mot redovisningsgäldenären B, vilken hade satt in redovisningsmedlen på banken C. Detta rättsfall talar alltså emot att redovisningsborgenärens rätt till avskilda medel ska betraktas som en äganderätt. I stället tyder det på att redovisningsgäldenären ska anses vara ”ägare” till de avskilda medlen, vilket överensstämmer med det andra synsättet.
Härtill kommer att en redovisningsgäldenär har möjlighet att kvitta med motfordran hos redovisningsborgenären (se NJA 1971 s. 122). Som en grundläggande förutsättning för kvittning anges regelmässigt ömsesidighet. Ömsesidighetsgrundsatsen rymmer fyra särskilda krav för kvittning, nämligen att huvudfordringen ska tillkomma den påstådde A, att huvudfordringen ska gälla mot den påstådde B, att motfordringen ska tillkomma den påstådde B och att motfordringen ska gälla mot den påstådde A. Redovisningsgäldenärens kvittningsmöjlighet hos redovisningsborgenären talar alltså för att det är redovisningsgäldenären som ”äger” de avskilda medlen och att redovisningsborgenären endast har en fordran på redovisningsgäldenären. Om redovisningsgäldenären avskilt redovisningsmedlen genom deposition i bank och klargjort för banken att depositionen skett för annans räkning kan dock banken, till skillnad från vad som gäller enligt 31 § kommissionslagen, inte kvitta med motfordran hos redovisningsgäldenären (se bl.a. NJA II 1944 s. 411 f.), vilket talar mot att kommissionslagens bestämmelser skulle vara tillämpliga på redovisningsförhållanden. Man kan däremot inte av detta dra den slutsatsen att redovisningsgäldenären inte ska anses vara ”ägare” till redovisningsmedlen, utan kvittningshindret beror endast på att redovisningsgäldenären har klargjort intresset av att undgå kvittning på ett så tydligt sätt att bankens kvittningsönskemål bör vika för detta.
Sammanfattningsvis talar alltså både rättsläget och systematiska skäl för det andra synsättet. Detta innebär att när väl den sakrättsliga identiteten har gått förlorad och därmed ett fordringsförhållande har uppstått mellan redovisningsborgenären och redovisningsgäldenären, så är detta bestämmande för den rättsliga bedömningen. Redovisningsskulden kommer att bestå utan hinder av att medel avskiljs till dess säkerställande och redovisningsborgenärens rätt till de avskilda medlen är att anse som en säkerhetsrätt sui generis. Den som är att anse som ”ägare” till de avskilda medlen är redovisningsgäldenären.
Av det anförda följer att inlåningsfordringarna mot Handelsbanken tillhör advokatbyrån och att Peab är hänvisad till att utmäta konkursboets redovisningsfordran hos konkursförvaltaren/advokatbyrån. Kronofogdemyndighetens beslut om utmätning bör därför upphävas.
Med ändring av hovrättens beslut upphäver HD Kronofogdemyndighetens beslut om utmätning den 1 augusti 2012 och de efterföljande beslut om fördelning och utbetalning som fattats med anledning av detta beslut.
HD (justitieråden Singh, Beasley och Lang) meddelade den 19 december 2014 följande slutliga beslut:
Sedan Peab ansökt om verkställighet av en skiljedom mot Independent Finans konkursbo utmätte Kronofogdemyndigheten två kontofordringar hos Handelsbanken. Kontona hade öppnats av konkursförvaltaren i förvaltarbyråns namn i och för avveckling av konkursen.
Konkursboet har gjort gällande bl.a. dels att boet endast har en redovisningsfordring hos förvaltarbyrån och inte en inlåningsfordring hos banken, varför de utmätta fordringarna inte tillkommer boet utan byrån, dels att utmätning av fordringarna kan ske endast med förbehåll för byråns kvittningsrätt avseende förvaltararvode.
Enligt 7 kap. 18 § konkurslagen ska pengar som flyter in under förvaltningen av ett konkursbo snarast göras räntebärande genom insättning på boets räkning i bank eller kreditmarknadsföretag. En konkursförvaltare kan välja mellan att ha boets medel insatta på bank i boets namn eller i förvaltarens eller förvaltarbyråns namn såsom klientmedel (jfr Kronofogdemyndighetens Handbok för konkurstillsyn, avsnitt 3.6.1.1, och Moore, Konkursrätt, 1961, s. 365 f.).
Om en konkursförvaltare sätter in medel på ett bankkonto i boets namn och för dess räkning så är boet borgenär till kontofordringen. Det gäller även om medlen kommer ur förvaltarbyråns förmögenhetsmassa. En insättning genom ianspråktagande av byråns medel är då rättsligt att se som en betalning till boet, och får boet genom betalningen en (större) fordring hos banken.
Om de aktuella kontona hade öppnats i konkursboets namn, så hade boet varit borgenär till kontofordringen och skulle utmätning av kontofordringarna ha kunnat ske för konkursboets skulder. Byrån skulle då inte ha haft rätt att tillgodogöra sig kontomedel genom kvittning. I ärendet är emellertid på det sätt som är brukligt för redovisningsmedel förvaltarbyrån angiven som kontohavare med en notering om att medlen är förbehållna boet. Frågan är om detta innebär att byrån och inte boet är att anse som kontoborgenär i utmätningsärendet.
Av rättsfallet NJA 1971 s. 122 framgår att det förhållandet att den som har en redovisningsskuld (redovisningsgäldenären) har avskilt medel för redovisningsborgenären inte hindrar att, om redovisningsgäldenären också har en fordring hos redovisningsborgenären, sådan ömsesidighet som är en förutsättning för kvittningsrätt föreligger. Rättsfallet bygger således på att redovisningsskulden består också efter avskiljandet. Infrias skulden kvittningsvis mot fordringen får redovisningsgäldenären ta i anspråk redovisningsmedlen. Det talar för att redovisningsgäldenären är att anse som borgenär till den kontofordring som uppkommer när ett avskiljande sker genom en bankinsättning, låt vara att fordringen vid utmätning eller konkurs är förbehållen redovisningsborgenären enligt lagen (1944:181) om redovisningsmedel.
Förhållandena i detta ärende skiljer sig emellertid från omständigheterna i 1971 års fall. Enligt den förebringade utredningen härrör medlen på kontona från boet (dock vid insättningen belastade med panträtt såvitt avser det ena kontot), och har insättningarna skett utan föregående sammanblandning med byråns medel. Det rör sig alltså inte om medel som har avskilts från byråns medel utan om insättningar av boets medel. Frågan här är därför inte hur man ska se på borgenärskapet till en kontofordring som avser redovisningsmedel; frågan är vilken betydelse det har att de två konton på vilka boets medel har satts in är upplagda i förvaltarbyråns namn.
Den som anges som kontohavare behöver inte vara borgenär till kontofordringen. Av rättsfallet NJA 2009 s. 500 följer att om pengar sätts in på ett ”tomt” konto i annans namn än ägarens, så övergår genom surrogation äganderätten till kontofordringen. Eftersom de medel som har satts in på de aktuella kontona vid insättningstillfällena tillhörde konkursboet och således inte kom ur förvaltarbyråns förmögenhetsmassa, så är boet borgenär till kontofordringarna trots att dessa var i byråns namn. Kontofordringarna är alltså konkursboets egendom i den mening som avses i 4 kap. 17 § UB.
I linje med det anförda kan förvaltarbyrån inte anses ha någon mot de insatta medlen svarande redovisningsskuld till boet. Någon sådan ömsesidighet som är en förutsättning för kvittning och som var för handen i 1971 års avgörande föreligger därför inte i detta fall. Redan av det skälet kan byråns arvodesanspråk inte föranleda någon sådan kvittningsrätt som boet påstår.
Vad konkursboet i övrigt har anfört föranleder inte någon annan bedömning än vad hovrätten har gjort. Överklagandet ska därför avslås.
HD avslår överklagandet.
Justitieråden Mendoza och Edwards, referent, var skiljaktiga i fråga om motiveringen och anförde:
En konkursförvaltare är enligt 7 kap. 18 § konkurslagen skyldig att sätta in konkursboets medel för boets räkning i bank. Ifall konkursförvaltaren är advokat följer hans skyldighet att hålla medlen avskilda också av rättegångsbalken och advokatsamfundets stadgar. Bestämmelserna ger uttryck för den allmänna grundsatsen att en syssloman ska hålla huvudmannens tillgångar avskilda från annan egendom. Genom avskiljandet är den anförtrodda egendomen - förutom skyddad mot sysslomannens borgenärer - säkerställd så att den kan redovisas för huvudmannen.
I målet har konkursförvaltaren valt att ha medlen på konton i advokatbyråns namn. Insättning på kontona har dock gjorts uteslutande för konkursboets räkning, en slutsats som får tillräckligt stöd av bl.a. ingivna kontoutdrag. Det finns därmed förutsättningar för utmätning med stöd av 4 kap. 17 § UB.
Enligt vår mening har det inte någon betydelse för konkursboets rätt till klientmedelskontona - i förhållandet till konkursförvaltaren och advokatbyrån - varifrån pengarna på dessa konton kommer. Även i den mån kontona innehåller medel som konkursförvaltaren har satt in sedan de först varit sammanblandade med advokatbyråns medel, är kontona alltså tillgängliga för utmätning för konkursboets skulder.
Vi anser också att det saknar betydelse för den grundläggande frågan om konkursboets rätt till medlen på klientmedelskontona om förvaltaren har rätt att använda medlen på kontona för kvittning mot sin arvodesfordran eller inte.
HD:s beslut meddelat: den 19 december 2014.
Mål nr: Ö 5861-13.
Lagrum: 7 kap. 18 § konkurslagen (1987:672), lagen (1944:181) om redovisningsmedel och 4 kap. 17 § UB.
Rättsfall: NJA 1971 s. 122 och NJA 2009 s. 500.