Fråga om tillämpning av 31 kap. 1 § rättegångsbalken avseende kostnader i lägre rätt.
Allmän åklagare väckte åtal vid Södertörns tingsrätt mot J.P. för misshandel enligt 3 kap. 5 § BrB och för övergrepp i rättssak enligt 17 kap. 10 § första stycket första meningen BrB.
En målsägande biträdde åtalet och yrkade skadestånd.
J.P. förnekade gärningarna och bestred skadeståndsyrkandena.
Tingsrätten (ordförande rådmannen Washington) meddelade dom den 4 september 2014. J.P. dömdes för de åtalade gärningarna till fängelse tre månader. Han förpliktades att betala skadestånd med 24 000 kr. Med hänsyn till utgången i skuldfrågan och hans ekonomiska förhållanden förpliktades J.P. att till staten återbetala kostnaderna för försvarare och målsägandebiträde, sammanlagt 60 592 kr.
J.P. överklagade i Svea hovrätt och yrkade att hovrätten skulle ogilla åtalet och skadeståndsanspråket samt under alla förhållanden lindra straffet.
Även målsäganden överklagade. Hon yrkade att hovrätten skulle bestämma skadeståndet till 43 000 kr. Vidare yrkade hon att hovrätten skulle skärpa J.P:s straff.
J.P. och målsäganden bestred varandras ändringsyrkanden.
Åklagaren motsatte sig att tingsrättens dom ändrades.
Hovrätten (hovrättslagmannen Faulkner, hovrättsrådet Haynes och tf. hovrättsassessorn Atkinson, referent, samt två nämndemän) meddelade dom den 29 december 2015. Hovrätten fastställde tingsrättens dom. Den offentliga försvararen och målsägandebiträdet tillerkändes ersättning av allmänna medel. Av dessa kostnader skulle J.P. - med hänsyn till sina ekonomiska förhållanden - återbetala 4 600 kr till staten.
J.P. överklagade och yrkade att åtalet för övergrepp i rättssak skulle ogillas och att hans skyldighet att återbetala kostnaderna i tingsrätten för försvarare och målsägandebiträde skulle begränsas till 20 procent av kostnaderna.
Justitiekanslern överlämnade målet till HD:s bedömning.
HD meddelade prövningstillstånd beträffande frågan om J.P:s återbetalningsskyldighet till staten. HD meddelade inte prövningstillstånd rörande målet i övrigt. Hovrättens avgörande i dessa delar stod därmed fast.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Sutton, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut.
Punkterna 1-10 överensstämmer i huvudsak med punkterna 1-10 i HD:s skäl.
I 2007 års fall kom HD fram till att hovrätten, som undanröjt påföljdsbestämningarna i två tingsrättsdomar och bestämt en gemensam fängelsepåföljd, hade haft möjlighet att självmant pröva frågan om återbetalningsskyldighet. HD hänvisade i rättsfallet till ovan nämnda förarbetsuttalanden och konstaterade att det finns ett nära samband mellan utgången i påföljdsfrågan och bedömningen av den totala omfattningen av en tilltalads återbetalningsskyldighet. Detta talade enligt domstolen för att en högre rätt bör kunna göra en ändring till den tilltalades förmån av den lägre rättens beslut om återbetalningsskyldighet, oberoende av om yrkande om detta framställts och utan att det föranleds av en ändrad bedömning i skuldfrågan. HD uttalade att den högre rätten inte ska behöva regelmässigt efterforska om det finns skäl att ändra den lägre rättens beslut, men att det är naturligt att frågan tas upp t.ex. i fall då påföljden ändras i ett sådant hänseende som kan ha betydelse för återbetalningsskyldigheten.
Uttalandena i 2007 års rättsfall om det nära sambandet mellan utgången i påföljdsfrågan och bedömningen av den tilltalades återbetalningsskyldighet har bäring även på vissa sådana fall där det framkommit att den tilltalades ekonomiska förhållanden har ändrats. Endast mindre inkomstförändringar bör inte föranleda högre rätt att självmant pröva lägre rätts beslut om återbetalningsskyldighet. Inte heller det faktum att en inkomstförändring skulle kunna motivera ett för den tilltalade mer förmånligt beslut utgör i sig skäl för en sådan prövning. Men om förhållandena har ändrats väsentligt, och förändringen bedöms ha påtaglig betydelse för bedömningen av återbetalningsskyldigheten, bör högre rätt oberoende av yrkande kunna ändra den lägre rättens beslut till den tilltalades förmån.
Det saknas anledning att inte godta J.P:s uppgift i hovrätten om ändrade ekonomiska förhållanden. De ändrade förhållandena innebär att begränsningsregeln i 31 kap. 1 § tredje stycket RB är tillämplig. Förhållandena har dessutom påtaglig betydelse för bedömningen av återbetalningsskyldigheten för rättegångskostnaderna i tingsrätten. Det finns därmed skäl att pröva tingsrättens förordnande i denna del, trots att frågan om återbetalningsskyldighet inte omfattades av J.P:s överklagande till hovrätten.
Med utgångspunkt i de uppgifter som J.P. lämnat om sina ekonomiska förhållanden ska hans återbetalningsskyldighet för kostnaderna för försvarare och målsägandebiträde - i linje med vad hovrätten funnit beträffande rättegångskostnaderna där - begränsas till 20 procent (31 kap. 1 § tredje stycket RB jämfört med 23 och 38 §§ rättshjälpslagen). Begränsningen av återbetalningsskyldigheten gäller i fråga om totalkostnaderna i instanserna (jfr NJA 2006 N 17).
Kostnaderna för försvarare och målsägandebiträde i underrätterna uppgick till totalt 83 938 kr. Av detta belopp är J.P. alltså skyldig att återbetala 20 procent, eller avrundat 16 700 kr. Genom hovrättens beslut om återbetalningsskyldighet för kostnaderna i hovrätten, beträffande vilket J.P. inte fört talan i HD, har han ålagts skyldighet att betala tillbaka ett belopp om 4 600 kr. Återbetalningsskyldigheten för kostnaderna i tingsrätten ska därmed begränsas till 12 100 kr.
HD ändrar hovrättens dom på så sätt att J.P:s återbetalningsskyldighet för kostnaderna för försvarare och målsägandebiträde i tingsrätten bestäms till 12 100 kr.
HD (justitieråden Harris, Rose, referent, Padilla och Todd) meddelade den 17 februari 2017 följande beslut.
J.P. dömdes av tingsrätten för misshandel och övergrepp i rättssak till fängelse i tre månader och förpliktades att betala skadestånd till målsäganden. Vidare förpliktades J.P. att till staten återbetala kostnaderna för försvarare och målsägandebiträde (totalt 60 592 kr). J.P. överklagade tingsrättens dom till hovrätten. Överklagandet omfattade frågorna om ansvar och skadestånd, men inte frågan om återbetalningsskyldighet till staten.
Hovrätten gjorde inte någon annan bedömning än den tingsrätten gjort och fastställde tingsrättens dom. Hovrätten förpliktade J.P. att till staten återbetala ett belopp motsvarande 20 procent av kostnaderna för försvarare och målsägandebiträde i hovrätten. Återbetalningsskyldigheten begränsades utifrån att J.P. vid huvudförhandlingen i hovrätten uppgett att hans årsinkomst hade minskat till 130 000-150 000 kr. Någon ändring av återbetalningsskyldigheten i tingsrätten beslutades inte.
Sedan J.P. överklagat hovrättens dom beträffande ansvar och rättegångskostnader, har HD meddelat prövningstillstånd i frågan om J.P:s skyldighet att till staten återbetala kostnaderna för försvarare och målsägandebiträde i tingsrätten. I övriga delar står hovrättens avgörande fast.
Frågan i målet är om återbetalningsskyldigheten för rättegångskostnaderna i tingsrätten ska begränsas trots att frågan om återbetalningsskyldighet inte omfattades av överklagandet till hovrätten.
Enligt 31 kap. 1 § första stycket RB ska den tilltalade, om han eller hon döms för brottet, ersätta staten för det som har betalats av allmänna medel i ersättning till försvarare. Av 8 § lagen (1988:609) om målsägandebiträde följer att bestämmelserna i 31 kap. RB gäller även i fråga om skyldighet för den tilltalade att till staten betala kostnaden för målsägandebiträde.
I 31 kap. 1 § tredje stycket RB anges att den tilltalade inte är skyldig att betala mer än vad han eller hon skulle ha fått betala i avgift vid rättshjälp enligt rättshjälpslagen (1996:1619). Hur rättshjälpsavgiften beräknas framgår av 23 och 38 §§ rättshjälpslagen. Av regleringen följer att ersättningsskyldigheten för kostnaderna för försvarare och målsägandebiträde begränsas till en procentsats av kostnaderna eller, i mindre kostsamma fall, en minimiavgift. Procentsatsen (eller minimiavgiften) bestäms i samband med brottmålets avgörande och på grundval av det s.k. ekonomiska underlaget, som beräknas med hänsyn till bl.a. den tilltalades årsinkomst och försörjningsbörda. Begränsningsregeln i 31 kap. 1 § tredje stycket RB förutsätter att den tilltalade enligt 6 § rättshjälpslagen skulle ha rätt till rättshjälp, dvs. att det ekonomiska underlaget inte överstiger 260 000 kr.
Enligt 31 kap. 1 § fjärde stycket RB gäller att det belopp som den tilltalade ska betala får sättas ned eller efterges, om det finns skäl till det med hänsyn till den tilltalades brottslighet eller hans eller hennes personliga och ekonomiska förhållanden.
Syftet med regleringen är att återbetalningsskyldigheten ska anpassas till den dömdes personliga och ekonomiska förhållanden. För att garantera att detta syfte ska kunna uppnås maximeras återbetalningsskyldigheten till den avgift som följer av en tillämpning av rättshjälpslagens regler och ges tillfälle till jämkning med beaktande av kriminalpolitiska synpunkter och av att betalningsskyldigheten tillsammans med påföljden ska utgöra en från olika synpunkter lämplig reaktion på brottet. (Jfr prop. 1972:4 s. 267 f.)
I 31 kap. 9 § RB föreskrivs att rätten självmant ska pröva huruvida kostnad, som enligt rättens beslut ska utgå av allmänna medel, ska återbetalas av den tilltalade eller av annan eller ska stanna på staten.
Utgångspunkten är att ett beslut i lägre rätt ska prövas av högre rätt endast om beslutet har överklagats och parten i samband med det yrkar att avgörandet i underrätt ska ändras. Beträffande rättegångskostnader i brottmål ska dock i vissa fall lägre rätts beslut prövas av högre rätt oberoende av yrkande. Exempelvis gäller att högre rätt oavsett yrkande ska pröva frågor om skyldighet att återbetala det allmännas kostnader i lägre rätt i den mån de har anknytning till en ändrad bedömning av själva saken, vare sig denna medför att den högre rätten frikänner den tilltalade eller omvänt en frikänd tilltalad fälls till ansvar (se exempelvis NJA 1955 s. 549 och NJA 1982 s. 112; jfr för tvistemål NJA 1991 s. 777). Detsamma gäller t.ex. när påföljden ändras i ett sådant hänseende som kan ha betydelse för återbetalningsskyldigheten (jfr NJA 2007 s. 529).
Regleringen av den tilltalades skyldighet att ersätta staten för det som har betalats av allmänna medel i ersättning till försvarare och målsägandebiträde bygger på att bedömningen ska göras från det ekonomiska underlag som föreligger i samband med att målet avgörs. Har alltså den tilltalade presenterat ett nytt och lägre ekonomiskt underlag i hovrätten ska den tilltalades samlade återbetalningsskyldighet för kostnaderna i tingsrätt och hovrätt bestämmas utifrån det nya underlaget. Som framgår av det föregående ska återbetalningsskyldigheten anpassas till den dömdes personliga och ekonomiska förhållanden vid avgörandet av målet. Hovrätten ska därför, trots att något yrkande därom inte har framställts, pröva om den tilltalades återbetalningsskyldighet enligt tingsrättens förordnande uppgår till eller överstiger vad som med hänsyn till det förändrade ekonomiska underlaget ska återbetalas för kostnaderna för försvar och målsägandebiträde i tingsrätten och hovrätten.
I vissa fall kan det vid en sådan prövning anses tillräckligt att den tilltalade inte åläggs någon återbetalningsskyldighet för sådana kostnader i hovrätten (jfr NJA 2006 N 17). När emellertid den samlade återbetalningsskyldigheten för kostnaderna i tingsrätt och hovrätt till följd av ändringen i det ekonomiska underlaget är lägre än vad som följer av tingsrättens förordnande, får hovrätten anses ha en skyldighet att på eget initiativ ändra också tingsrättens beslut så att den samlade återbetalningsskyldigheten uppgår till den procentsats av kostnaderna som ska tillämpas med hänsyn till det nya underlaget.
Det nu sagda förutsätter emellertid att det framgår av den information som finns tillgänglig för hovrätten vid tidpunkten för avgörandet av målet att den tilltalades ekonomiska förhållanden har ändrats i tiden efter tingsrättens beslut på ett sådant sätt att återbetalningsskyldigheten bör sättas ned. Hovrätten ska alltså inte regelmässigt behöva efterforska om inkomstförhållandena har ändrats. Saknas uppgifter som möjliggör bedömning av ett ändrat ekonomiskt underlag kan hovrätten fastställa återbetalningsskyldigheten utifrån de uppgifter som lämnats i tingsrätten.
Det saknas skäl att inte godta J.P:s uppgift i hovrätten om ändrade ekonomiska förhållanden. De ändrade förhållandena innebär att begränsningsregeln i 31 kap. 1 § tredje stycket RB är tillämplig. Med utgångspunkt i de uppgifter som J.P. har lämnat om sina ekonomiska förhållanden ska hans återbetalningsskyldighet för kostnaderna för försvarare och målsägandebiträde - i linje med vad hovrätten funnit beträffande rättegångskostnaderna där - begränsas till 20 procent av kostnaderna. Begränsningen av återbetalningsskyldigheten gäller i fråga om totalkostnaderna i instanserna.
Kostnaderna för försvarare och målsägandebiträde i tingsrätt och hovrätt uppgick till totalt 83 938 kr. Av detta belopp är J.P. alltså skyldig att återbetala 20 procent, eller avrundat 16 700 kr. Målet i HD gäller enbart frågan om J.P:s återbetalningsskyldighet för kostnader i tingsrätten. Genom hovrättens beslut om återbetalningsskyldighet för kostnaderna i hovrätten har han ålagts skyldighet att betala tillbaka ett belopp om 4 600 kr. Återbetalningsskyldigheten för kostnaderna i tingsrätten ska därmed begränsas till 12 100 kr.
HD ändrar hovrättens dom på så sätt att J.P:s återbetalningsskyldighet för kostnaderna för försvarare och målsägandebiträde i tingsrätten bestäms till 12 100 kr.
Justitierådet Smith var skiljaktig och anförde:
Huvudprincipen för hovrättsprocessen är att hovrätten ska pröva endast de frågor som har överklagats dit. Frågan i detta mål är om ett av tingsrätten fattat beslut om återbetalningsskyldighet för kostnader som har utgått av allmänna medel faller utanför denna huvudprincip.
Lagtexten ger inget besked i frågan. Bestämmelserna i 31 kap. 1 § RB behandlar inte de processuella förutsättningarna för åläggande av återbetalningsskyldighet. Detta regleras i stället i 31 kap. 9 §. Där sägs att rätten självmant ska pröva om kostnad som enligt rättens beslut ska utgå av allmänna medel ska återgäldas av den tilltalade eller annan. Den bestämmelsen ger emellertid inte hovrätten vare sig möjlighet eller skyldighet att självmant överpröva en av tingsrätten redan ålagd återbetalningsskyldighet. De bestämmelser som finns i 31 kap. 10 § om skyldigheten att ersätta rättegångskostnader i högre rätt säger inget om den högre rättens möjlighet eller skyldighet att förordna om kostnaderna i underrätt.
Det står trots detta klart att hovrätten är skyldig att självmant överpröva en av tingsrätten ålagd återbetalningsskyldighet om hovrätten gör en ändrad bedömning i skuldfrågan (se bl.a. NJA 1955 s. 549).
Det står också klart att hovrätten har möjlighet att självmant överpröva en ålagd återbetalningsskyldighet även i vissa andra fall. Av rättsfallet NJA 2007 s. 529 kan sålunda utläsas att det finns ett visst utrymme för hovrätten att självmant efterge eller jämka en av tingsrätt ålagd återbetalningsskyldighet, framför allt när en ändrad utgång i hovrätten medför att den samlade reaktionen på brottet - påföljd och återbetalningsskyldighet - blir alltför sträng. Detta torde då ske med stöd av 31 kap. 1 § fjärde stycket RB. Av rättsfallet följer däremot inte att hovrätten självmant och regelmässigt ska ta upp en av tingsrätten ålagd återbetalningsskyldighet och överpröva den mot bestämmelsen i 31 kap. 1 § tredje stycket. Så torde vanligen inte heller ske i nuvarande hovrättspraxis. Det vanliga torde i stället vara - i linje med rättsfallet NJA 2006 N 17 - att nya uppgifter om den tilltalades ekonomiska förhållanden beaktas enbart vid bestämmandet av ytterligare återbetalningsskyldighet, varvid denna aldrig bestäms till högre belopp än skillnaden mellan den tilltalades maximibelopp och det belopp som tingsrätten ålagt honom eller henne att betala.
Avsteg från den ovan angivna huvudprincipen för hovrättsprocessen bör göras enbart när lagen uttryckligen påbjuder det eller det annars finns starka skäl för det. Att hovrätten självmant överprövar en av tingsrätten ålagd återbetalningsskyldighet kan i och för sig synas ligga väl i linje med grunderna för 31 kap. 1 § RB och i ett enskilt fall undanröja oskäliga effekter av omständigheter som har tillstött efter tingsrättens dom. En skyldighet för hovrätten att regelmässigt göra en sådan prövning kan emellertid i praktiken leda till en omotiverad skillnad mellan tilltalade som har respektive inte har överklagat. Det är inte heller givet hur och när en sådan skyldighet bör aktualiseras, exempelvis om den bör vara begränsad till de fall där en omprövning är till fördel för den tilltalade - vilket i och för sig framstår som rimligt - och om den bör gälla även när den tilltalade har återkallat sitt överklagande eller överklagandet har förfallit. Till detta kommer att förutsättningarna för att göra en prövning av den tilltalades ekonomiska förhållanden många gånger torde vara sämre i hovrätten än i tingsrätten.
Hovrättens möjlighet och skyldighet att överpröva en av tingsrätten ålagd återbetalningsskyldighet bör därför vara begränsad till - utöver de fall där beslutet om återbetalningsskyldighet har överklagats eller där hovrätten gör en annan bedömning i skuldfrågan - situationer av det slag som rättsfallet NJA 2007 s. 529 gäller, dvs. fall där det i samband med hovrättens ställningstagande i ansvarsfrågan framkommer starka skäl att jämka eller efterge återbetalningsskyldigheten med hänsyn till den samtidigt ådömda påföljden eller till den tilltalades behov av återanpassning i samhället. I praktiken torde det framför allt handla om situationer där omständigheterna talar för att den tilltalade på grund av den ådömda påföljden eller omständigheter som han eller hon inte kan hållas ansvarig för skulle få mycket svårt att fullgöra den ålagda betalningsskyldigheten.
Detta synsätt leder i detta fall till följande.
Eftersom J.P. inte hade överklagat tingsrättens dom, hade hovrätten inte anledning att ta upp och pröva den återbetalningsskyldighet som tingsrätten hade ålagt honom mot 31 kap. 1 § tredje stycket RB. Hovrätten hade däremot möjlighet att självmant jämka eller efterge återbetalningsskyldigheten, för det fall att denna med hänsyn till omständigheterna framstod som en alltför sträng reaktion på det brott som J.P. dömdes för.
Hovrätten kunde konstatera att den återbetalningsskyldighet som tingsrätten hade ålagt J.P. var betydande. Vid huvudförhandlingen i hovrätten framgick att hans inkomster vid den tidpunkten var, till följd av sjukskrivning, väsentligt lägre än tidigare. Hans nya ekonomiska förhållanden, jämte det fängelsestraff som hovrätten fastställde, skulle uppenbarligen i väsentlig mån försvåra fullgörandet av återbetalningsskyldigheten. Det fanns därför skäl för hovrätten att självmant jämka återbetalningsskyldigheten och sätta ned den till ett belopp som bättre svarade mot hans nya ekonomiska förhållanden.
J.P:s överklagande ska därför bifallas på så sätt att hans återbetalningsskyldighet för kostnaderna vid tingsrätten sätts ned till skäliga 20 000 kr.
Frågan om J.P:s återbetalningsskyldighet för kostnaderna i hovrätten är inte föremål för HD:s prövning.
HD:s beslut meddelat: den 17 februari 2017.
Mål nr: Ö 521-16.
Lagrum: 31 kap. 1 § RB.
Rättsfall: NJA 1955 s. 549, NJA 1982 s.112, NJA 1991 s. 777, NJA 2006 N 17 och NJA 2007 s. 529.