Fråga om häktning i HovR efter frikännande dom i TR.
Allmän åklagare väckte vid Sunne TR åtal mot H-G.L., född 1968, och yrkade ansvar å honom för försök till mord enligt följande gärningsbeskrivning: H-G.L. har d 5 febr 1998 omkring kl 18.00 på vårdcentralen i Likenäs, Torsby kommun försökt att beröva polismannen C.A. livet genom att ta tjänstepistolen ifrån honom, rikta pistolen mot hans mage och trycka av ett skott. Detta har träffat och orsakat en ytlig skada på högra sidan av C.A:s mage. H-G.L. har därefter försökt att avlossa ytterligare skott men inte lyckats, enär vapnet hakat upp sig. H-G.L:s handlande har varit livsfarligt och han har visat särskild hänsynslöshet. - Brottet har inte kommit till fullbordan, enär C.A. sökt avvärja att bli träffad, vidare skottlossning tillfälligt inte kunnat ske på grund av att vapnet hakat upp sig och C.A. lyckats avväpna H-G.L..
Gärningen skedde sedan C.A. och en annan polisman efter begäran av läkare om handräckning fört H-G.L. till vårdcentralen för läkarundersökning.
H-G.L., som var häktad i målet, erkände att han skjutit C.A. men bestred ansvar och gjorde gällande att han handlat i nödvärn.
TR:n anförde i dom d 4 mars 1998, efter redovisning för utredningen i målet, i sina domskäl: C.A:s och H-G.L:s berättelser om det yttre händelseförloppet överensstämmer i huvudsak. Det är därigenom klarlagt att H-G.L. avlossat ett skott som träffat och skadat C.A..
H-G.L. har gjort gällande att han handlat i nödvärn.
Det är uppenbart att, objektivt sett, H-G.L. inte har befunnit sig i någon nödvärnssituation. Polismännen har använt våld i tjänsten och ingenting tyder på att de skulle ha gjort sig skyldiga till något brott mot H-G.L..
Rätt till nödvärn finns dock inte bara när gärningsmannen faktiskt är i en nödvärnssituation utan även när han felaktigt tror att han befinner sig i en sådan. Straffbudens brottsbeskrivningar skall nämligen alltid läsas med förbehåll för de allmänna grunderna för brottslighetens uteslutande, exempelvis nödvärn. I fråga om uppsåtliga brott krävs att gärningsmannens uppsåt täcker de objektiva rekvisiten i brottsbeskrivningen. Att brottsbeskrivningen är korrigerad genom förbehåll innebär att uppsåtsrekvisitet inte är uppfyllt om gärningsmannen är övertygad om att förhållandena är sådana att ett förbehåll är tillämpligt. Om den som använder våld tror - oriktigt - att förhållandena är sådana som krävs för att våldet skall vara straffritt på grund av nödvärn, så kan han inte dömas för uppsåtligt brott. Detta brukar kallas för putativt nödvärn. (Jämför NJA 1995 s 661.)
Fråga uppkommer då om H-G.L. varit övertygad om att han befunnit sig i en nödvärnssituation.
H-G.L. har när han berättat inför TR:n gett intryck av att berätta sanningen, så som han uppfattat den, och inte söka undanhålla några för honom besvärande omständigheter.
H-G.L:s inställning synes vara att han inte begått något brott, att han inte är psykiskt sjuk och att han endast vill leva sitt liv ifred. Han har uppgett att han uppfattat händelseförloppet på följande sätt. Efter olaga intrång i hans hem har han berövats friheten och bortförts med våld. Han har utsatts för misshandel och annan kränkande behandling och förts till doktor T som tidigare utan grund skrivit intyg för tvångsvård och orsakat honom fysisk och psykisk plåga i form av så kallad psykiatrisk vård. Han riskerade nu det som för honom var det värsta som kunde hända, nämligen intagning på psykiatrisk klinik med därav följande misshandel genom tvångsmedicinering. Han måste därför bli fri även om andra människor därvid kom till skada. Psykiatrin var hans huvudfiende och polisen dess hantlangare.
Mot bakgrund av läkarnas uttalanden och vad som i målet i övrigt framkommit om H-G.L:s levnadssätt, hans inställning till vård och hjälp i allmänhet och till psykiatrisk vård i synnerhet är hans verklighetsbeskrivning trovärdig, subjektivt sett. I hans sinnesvärld, som präglats av den psykiska störning som han enligt läkare vid tillfället led av, var han utsatt för en serie allvarliga brottsliga angrepp. Som H-G.L. uppfattade situationen, ägde han således rätt till nödvärn.
Det är viktigt att notera att H-G.L:s oriktiga uppfattning om verkligheten inte på något sätt var självförvållad utan endast berodde på psykisk sjukdom.
Åklagaren har inte framlagt någon bevisning för att styrka att H-G.L:s nödvärnsinvändning är ogrundad.
H-G.L:s gärning utgör, med tillämpning av nödvärnsreglerna i 24 kap 1 § BrB, således brott endast om den är uppenbart oförsvarlig. De pågående brottsliga angrepp som H-G.L. trott sig vara utsatt för var så allvarliga att förhållandevis kraftigt våld i och för sig måste anses proportionerligt. H-G.L:s åtgärd att använda skjutvapen var emellertid livsfarlig och innebar att han använde mer våld än situationen medgav.
Vid sådant förhållande skall prövas om förutsättningarna för en tillämpning av reglerna om s k nödvärnsexcess i 24 kap 6 § BrB föreligger. Även vid denna prövning bör den som inte är angripen, men tror sig vara det, kunna bli fri från ansvar om han överskridit den rätt han skulle ha haft om hans föreställning varit riktig och situationen var sådan att han svårligen kunde besinna sig.
H-G.L. har berättat att skottet föregåtts av ett handgemäng i desperat syfte att bli fri, att han omedelbart grep möjligheten att ta C.A:s pistol och att skottet avlossades direkt efteråt. H-G.L:s uppgifter vinner stöd av C.A:s berättelse. Åklagaren har inte åberopat någon bevisning för att styrka att H-G.L:s invändning varit obefogad. Annat är därför inte visat än att händelseförloppet varit så snabbt och H-G.L. så desperat för att bli fri att han svårligen kunnat besinna sig. H-G.L. skall därför vara fri från ansvar.
Åtalet skall således ogillas.
Domslut. Åtalet ogillas. H-G.L. skall omedelbart försättas på fri fot.
Åklagaren överklagade i HovR:n för Västra Sverige och yrkade att HovR:n skulle döma H-G.L. för försök till mord. Han yrkade vidare att HovR:n, innan huvudförhandlingen, skulle förordna om rättspsykiatrisk undersökning samt besluta om häktning av H-G.L. i hans frånvaro.
Efter föredragning meddelade HovR:n d 17 mars 1998 följande beslut: H-G.L. är på sannolika skäl misstänkt för i vart fall grov misshandel d 5 febr 1998 i Likenäs, Torsby kommun. - Det finns risk för att H-G.L. avviker eller på något annat sätt undandrar sig lagföring eller straff och att han fortsätter sin brottsliga verksamhet. - På grund härav förklarar HovR:n, med ändring av TR:ns beslut, H-G.L. häktad.
HovR:n (hovrättsrådet Gomez, referent, fd lagmannen Wallace och tf hovrättsassessorn Hines) höll häktningsförhandling d 23 mars 1998. Åklagaren vidhöll därvid häktningsyrkandet och yrkandet om rättspsykiatrisk undersökning.
H-G.L. bestred åklagarens yrkanden och yrkade att omedelbart bli försatt på fri fot.
I beslut efter förhandlingen anförde HovR:n: HovR:n finner att det föreligger övertygande bevisning för att H-G.L. i vart fall gjort sig skyldig till grov misshandel. Påföljden kan inte stanna vid böter.
HovR:n finner ej skäl ändra sitt beslut d 17 mars 1998 att förklara H-G.L. häktad.
HovR:n finner att en rättspsykiatrisk undersökning erfordras för att kunna bedöma om det finns medicinska förutsättningar att överlämna H-G.L. till rättspsykiatrisk vård enligt 31 kap 3 § BrB.
HovR:n förordnar med stöd av 2 § lagen (1991:1137) om rättspsykiatrisk undersökning att H-G.L. skall undergå sådan undersökning. Undersökningen skall omfatta förutsättningarna för vård med särskild utskrivningsprövning.
H-G.L. (offentlig försvarare advokaten L.D.) överklagade och yrkade att han skulle försättas på fri fot och att HovR:ns förordnande om rättspsykiatrisk undersökning skulle undanröjas.
HD meddelade prövningstillstånd i häktningsfrågan. Riksåklagaren bestred ändring.
Riksåklagaren anförde i svarsskrift bl a: Den intressanta frågan i detta mål är om högre rätt - sedan åklagaren överklagat en frikännande dom och framställt yrkande om häktning - kan besluta om häktning innan huvudförhandling hållits och utan att någon ny omständighet eller nytt bevis tillkommit.
I detta fall har HovR:n - först på handlingarna och därefter vid en häktningsförhandling - gjort en annan bedömning än TR:n av den tilltalades skuld, utan att något nytt material tillkommit.
Det kan å ena sidan hävdas att utformningen av 24:21 RB visar att det egentligen inte finns något stöd i gällande rätt för att häkta en frikänd person. Det finns t o m ett förbud mot häktning för den instans som frikänner en tilltalad. Å andra sidan har lagstiftaren, enligt förarbetena, utgått ifrån att det skall vara möjligt att häkta frikända personer i högre rätt. Några bestämda anvisningar har dock inte givits i lagtext eller i motivuttalanden hur denna häktningsprövning skall gå till (jfr Rush, Tvångsmedel, 1993 s 251ff).
Hur har den i målet intressanta frågan lösts i rättspraxis? HD har i rättsfallen NJA 1973 s 157 och NJA 1987 s 876, som båda avser frågor om tvångsmedel i högre instans sedan en lägre instans frikänt den tilltalade, gjort vissa uttalanden. Enligt min mening är dessa emellertid inte sådana att de ger någon klar ledning för bedömningen av vad som egentligen krävs i en situation som den förevarande (jfr Bylund a a s 258f samt Gonzalez m fl, Rättegång, tredje häftet 1994, s 53).
I detta fall har HovR:n - innan huvudförhandling hållits - uppenbarligen gjort en annan bedömning än TR:n av de föreliggande omständigheterna i målet. HovR:n har dessutom värderat graden av H-G.L:s skuld olika (från sannolika skäl i beslutet d 17 mars 1998 till övertygande bevisning i beslutet d 23 mars 1998). HovR:n har emellertid inte närmare utvecklat sina skäl.
Det kan ifrågasättas om det finns något som helst utrymme för en HovR att häkta en frikänd person utan att huvudförhandling hållits och utan att något nytt tillkommit. Starka skäl talar emot att så skulle kunna ske i fall där HovR:n endast gör en annan värdering av bevisningen. Jag vill emellertid göra gällande att häktning skulle kunna ske om TR:n gjort en uppenbart felaktig bedömning av omständigheterna i målet. Till detta kommer att HovR:n innan den beslutar om häktning sedan TR:n meddelat en friande dom, bör ha mycket starka skäl att förvänta sig att den tilltalade kommer att fällas till ansvar för den åtalade gärningen (jfr Bylund a a). Jag vill i detta sammanhang framhålla att HovR:n i detta fall genom sitt beslut d 23 mars 1998 funnit att det föreligger "övertygande bevisning" för att H-G.L. i vart fall gjort sig skyldig till grov misshandel.
Enligt min mening finns det anledning att starkt ifrågasätta en del av de resonemang och slutsatser som anförts i TR:ns dom. För egen del anser jag att H-G.L. på grund av de omständigheter som antecknats i TR:ns dom inte kan anses ha befunnit sig i en nödvärnssituation, vare sig i objektiv eller subjektiv mening.
Mot bakgrund av det jag nu anfört och med hänsyn till att TR:n enligt min mening gjort en uppenbart felaktig bedömning av omständigheterna anser jag att HovR:ns beslut att häkta H-G.L. är riktigt.
Målet föredrogs.
Föredraganden, Guzman, föreslog i betänkande att HD skulle meddela beslut som, efter redogörelse för bakgrunden, upptog följande: Skäl. Enligt 24 kap 1 § RB får den häktas som på sannolika skäl är misstänkt för brott, för vilket är föreskrivet fängelse ett år eller därutöver, om det med hänsyn till brottets beskaffenhet, den misstänktes förhållande eller någon annan omständighet finns risk för att han undandrar sig lagföring eller straff, försvårar sakens utredning eller fortsätter sin brottsliga verksamhet. Häktning får enligt paragrafen endast ske om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse.
24 kap 1 § RB gäller även när överrätt prövar häktningsfrågan. Om underrätten ogillat åtalet förutsätter bifall till häktningsyrkandet att det förekommit någon omständighet på grund av vilken den tilltalade trots den frikännande domen får anses på sannolika skäl misstänkt för brottet (jfr NJA 1973 s 157). För att skälen för häktning efter en underrätts frikännande dom skall kunna anses uppväga det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär måste överrätten också finna att det föreligger sannolika skäl för att underrättens dom i ansvarsfrågan skall komma att ändras.
TR:n har i den frikännande domen funnit det klarlagt att H-G.L. avlossat ett skott som träffat och skadat målsäganden samt att det är uppenbart att, objektivt sett, H-G.L. inte har befunnit sig i en nödvärnssituation. TR:n har dock funnit att H-G.L. skall vara fri från ansvar med tillämpning av reglerna om nödvärn och nödvärnsexcess i 24 kap 1 och 6 §§ BrB, med hänsyn till att han, i sin sinnesvärld som präglats av den psykiska störning som han enligt läkare vid tillfället led av, uppfattat att han var utsatt för en serie allvarliga brottsliga angrepp samt till att händelseförloppet varit så snabbt och H-G.L. så desperat att bli fri att han svårligen kunnat besinna sig. HovR:n har i det överklagade häktningsbeslutet funnit att det föreligger övertygande bevisning för att H-G.L. i vart fall gjort sig skyldig till grov misshandel. Detta innebär att HovR:n gjort en annan bedömning än TR:n om tillämpligheten i målet av reglerna i 24 kap 1 och 6 §§ BrB.
HD finner att varken av TR:ns dom eller av den personalia som förebringats vid TR:ns huvudförhandling framgår något som tyder på att H-G.L. vid avlossandet av skottet mot målsäganden befunnit sig i en nödvärnssituation eller haft den uppfattningen att han befunnit sig i en sådan situation som objektivt sett ger rätt till nödvärn. Om H-G.L. trots detta då felaktigt ansett att han haft rätt till nödvärn är detta en straffrättsvillfarelse som inte kan medföra frihet från ansvar för skottet mot målsäganden med hänvisning till BrB:s regler om nödvärn och nödvärnsexcess. Med beaktande av detta finner HD att H-G.L. trots den frikännande domen får anses på sannolika skäl misstänkt för i vart fall grov misshandel. HD finner också att det föreligger sannolika skäl för att TR:ns frikännande dom skall komma att ändras. HD delar HovR:ns bedömning att det finns risk för att H-G.L. avviker eller på något annat sätt undandrar sig lagföring eller straff och att han fortsätter sin brottsliga verksamhet. Överklagandet av HovR:ns häktningsbeslut bör därför lämnas utan bifall.
H-G.L:s överklagande av HovR:ns beslut att förordna om rättspsykiatrisk undersökning bör avvisas eftersom detta beslut inte får överklagas särskilt.
HD:s avgörande. HD avslår --- se HD:s beslut --- rättspsykiatrisk undersökning.
HD (JustR:n Mahoney, Stark, referent, Leach, King och Simmons) fattade följande slutliga beslut: Skäl. Sedan TR:n ogillat åtalet för försök till mord och försatt H-G.L. på fri fot samt domen överklagats av åklagaren, har HovR:n på yrkande av åklagaren förklarat H-G.L. häktad såsom misstänkt för i vart fall grov misshandel.
HovR:n har inte hållit huvudförhandling i målet och någon ny utredning av större betydelse för häktningsfrågan har inte förekommit. I en sådan situation är det normalt inte möjligt att besluta om häktning (jfr NJA 1973 s 157). I förevarande fall måste emellertid HovR:n ha gjort en annan rättslig bedömning än TR:n beträffande H-G.L:s invändning om nödvärn. Om HovR:n sålunda ansett att det redan på grund av de omständigheter som lagts till grund för TR:ns dom framgår att H-G.L. inte kan gå fri från ansvar med stöd av bestämmelserna om nödvärn, har HovR:n haft möjlighet att besluta om häktning. HD saknar anledning att göra en annan bedömning i nödvärnsfrågan.
På grund av det anförda får H-G.L. trots den frikännande domen anses på sannolika skäl misstänkt för i vart fall grov misshandel. Det finns inte anledning att ifrågasätta HovR:ns bedömning att det finns risk för att H-G.L. avviker eller på något annat sätt undandrar sig lagföring eller straff och att han fortsätter sin brottsliga verksamhet. Överklagandet i häktningsfrågan skall därför lämnas utan bifall.
HovR:ns beslut att förordna om rättspsykiatrisk undersökning får, som HovR:n angett, inte överklagas särskilt. Överklagandet skall avvisas i denna del.
HD:s avgörande. HD avslår överklagandet i häktningsfrågan samt avvisar överklagandet i vad avser HovR:ns förordnande om rättspsykiatrisk undersökning.
HD:s beslut meddelades d 16 april 1998 (mål nr Ö 1396/98).