Vid prövning huruvida likvidator skall utses i ett enkelt bolag invänds att det saknas likvidationsgrund för bolaget och att hinder för prövning av denna tvistefråga föreligger på grund av skiljeklausul i bolagsavtalet. Tvistefrågan har ansetts skiljedomsmässig varför den inte skall prövas av domstolen, något som emellertid i sig inte föranlett att ansökningen om utseende av likvidator har avvisats.
I en såsom samägandeavtal betecknad handling mellan syskonen G.W., Kim och S.W. av den 1 december 1994 rörande två av dem ägda fastigheter i Stockholm lämnades föreskrifter om ”att frågor, som rör förvaltning och försäljning eller annan överlåtelse av delägarnas andel skall ske i den ordning som anges nedan”.
I avtalet angavs inledningsvis att lagen (1904:48) om samäganderätt ej skulle vara tillämplig i vad gällde delägarnas eller deras rättsinnehavares rätt att överlåta fastigheterna eller del därav. Enligt avtalet skulle G.W. för samtliga delägares räkning förvalta fastigheterna. Ändring eller tillägg till avtalet angavs endast kunna ske genom en av delägarna gemensamt träffad överenskommelse. Slutligen angavs i avtalet: ”Patel som uppkommit i anledning av detta avtal, skall hänskjutas till avgörande av en eller flera skiljemän enligt lagen (1929:145) om skiljemän.”
S.W. ansökte i skrift som inkom till Stockholms tingsrätt den 15 oktober 2002 om förordnande av likvidator för avvecklande av det enkla bolag som föreligger mellan henne, G.W. och Kim
Från tingsrättens handläggning av ärendet i parternas utevaro den 11 april 2003 antecknades i protokollet såsom saken: Ansökan om förordnande av likvidator; nu fråga om avvisning
Rörande parternas inställning och utveckling av talan antecknades i protokollet bl.a.:
S.W.: Parterna är överens om att ett enkelt bolag föreligger mellan parterna. Likvidationsgrund föreligger i första hand enligt 2 kap. 25 § lagen om handelsbolag och enkla bolag (”HBL”) G.W., som är den som enligt parternas bolagsavtal ombesörjer förvaltningen, åsidosätter sina skyldigheter enligt avtalet. G.W. har inte fullgjort sin redovisningsskyldighet gentemot S.W. Redovisningsskyldigheten följer av parternas avtal och omfattar löpande redovisning av bolagets medel enligt bokföringsmässiga principer och utbetalning av den i bolaget årligen uppkomna vinsten till bolagsmännen. Resultatet skall, i brist på annan reglering därom, fördelas när årsbokslut upprättas enligt 4 kap. 2 § och 2 kap. 8-9 §§ HBL. G.W. förvägrar S.W. insyn i bolagets verksamhet och någon ordnad utbetalning av de medel som tillkommer S.W. sker inte. Eftersom S.W. inte på erforderligt sätt kan deklarera de uppgifter som hon undanhålls så skönstaxeras hon varje år med stora belopp. Varken årsredovisning enligt årsredovisningslagen eller avstämning av bolagets kapitalkonto sker. S.W:s rätt äventyras genom att G.W. åsidosätter redovisningsskyldigheten. I andra hand görs gällande att de ovan nämnda omständigheterna utgör annan viktig grund för bolagets upplösning. Redovisningsskyldigheten framgår ytterst av lagen om sysslomän och ett enkelt bolag där en av tre bolagsmän är förvägrad insyn och utbetalning av vinstmedel kan inte fortsätta drivas med enkel majoritet. I tredje hand gör S.W. gällande att likvidationsgrund föreligger eftersom bolaget sagts upp och mer än sex månader förflutit från uppsägningen. Bolagsavtalet är träffat för obestämd tid och kan därför sägas upp och bolaget skall träda i likvidation sex månader efter det att uppsägning skett. Avtalet har skriftligen sagts upp den 25 juni 1996. Uppsägningen har delgivits motparterna. Domstolarna har tidigare förvägrat S.W. att god man enligt samäganderättslagen utses. Mot bakgrund av den osämja som föreligger mellan parterna kan likvidation inte ske om inte särskild likvidator förordnas. Likvidatorn skall vara väl förtrogen med fastighetsrätt med särskild inriktning på förvaltning och försäljning av hyresfastigheter.
I skrift som inkom till tingsrätten den 16 januari 2003 har G.W. och Kim bestridit samtliga S.W:s yrkanden och hemställt att tingsrätten skall förelägga S.W. att inom viss tid visa att skiljeförfarande har påkallats vid äventyr att hennes ansökan om likvidator annars kan komma att avvisas eller ogillas. G.W. och Kim har uppgett i huvudsak följande. Grunden för yrkandet om avvisning är att samtliga de omständigheter som åberopas av S.W. omfattas av samäganderättsavtalet. Enligt den i samäganderättsavtalet intagna skiljeklausulen skall tvist i anledning av avtalet avgöras av skiljemän. Såväl frågan om huruvida brister föreligger i förvaltningen och redovisningen därav, samt frågan om S.W. varit berättigad att säga upp avtalet, skall således avgöras av skiljemän. Vidare bestrids S.W:s första- och andrahandsgrund för talan eftersom förvaltningen av fastigheterna och redovisningen därav omfattas av parternas samäganderättsavtal och förvaltningen och redovisningen sker i enlighet därmed. S.W:s tredjehandsgrund för ansökan bestrids eftersom hon inte varit berättigad att säga upp bolagsavtalet. Deras invändning om avvisning bör, av processekonomiska skäl, prövas före rätten gör en materiell prövning av S.W:s ansökan.
S.W. har i skrift som inkom till tingsrätten den 29 januari 2003 anfört i huvudsak följande. Frågan om utseende av likvidator omfattas inte av parternas avtal eller skiljeklausulen. Ansökan om att utse likvidator är en rätt samtliga bolagsmän har, oavsett om skiljeavtal träffats för tvister kring samäganderättsavtalet. Även om G.W:s förvaltningsuppdrag delvis framgår av samäganderättsavtalet så åsidosätter han sitt uppdrag enligt sysslomannamässiga principer, varför inte skiljeavtalet kan hindra att en likvidator utses. Invändningen om skiljeavtal har inte heller bärighet eftersom avtalet har sagts upp med iakttagande av skälig uppsägningstid. Även om det inte explicit avtalats skall uppsägning med iakttagande av uppsägningstid alltid kunna ske. S.W. har ingenting att invända mot att frågan om skiljeklausulen utgör hinder för sakprövning prövas innan parterna utvecklat sina ståndpunkter i sak.
G.W. och Kim har i skrift som inkom till tingsrätten den 12 februari 2003 anfört att de vidhåller vad som tidigare anförts med följande tilllägg. Eftersom de bestrider att likvidationsgrund föreligger skall denna fråga, i enlighet med avtalet, avgöras genom skiljemän. Om skiljemännen kommer fram till att grund för likvidation föreligger ankommer det på tingsrätten att pröva frågan om likvidationens genomförande erfordrar att likvidator utses. Det är således inte fråga om att skiljeklausulen i sig skulle förhindra att en lilvidator utses. Ett bolagsavtal som gäller för bestämd tid kan inte sägas upp med skälig uppsägningstid, såvida annan viktig grund för uppsägning inte föreligger. Samäganderättsavtalet gäller i vart fall för syskonen W:s fars, Gu.W:s, livstid. Eftersom tvist råder om de omständigheter som S.W. anfört till stöd för att annan viktig grund för bolagets upplösning föreligger har tvist uppkommit med anledning av samäganderättsavtalet och denna tvist skall hänskjutas för avgörande av skiljemän.
S.W. har i skrift som inkom till tingsrätten den 26 februari 2003 anfört i huvudsak följande. Frågan om utseende av likvidator är en fråga som är separerad från det avtal parterna ingått. Grund för utseende av likvidator föreligger även utanför samäganderättsavtalet varför det således inte är en tvist i anledning av avtalet. Avtalet reglerar inte frågan om utseende av likvidator men detta är en rätt som bolagsman i enkelt bolag har lagstadgad rätt till.
Tingsrätten (rådmannen Mayer) anförde på grundval av vad som antecknats i protokollet och vad handlingarna i övrigt innehåller i slutligt beslut samma dag, den 11 april 2003:
Genom samäganderättsavtalet har parterna bl.a. avtalat att G.W. skall förvalta fastigheterna för samtliga delägares räkning. Samäganderättsavtalet innehåller en skiljeklausul med innebörden att tvist som uppkommit i anledning av avtalet skall hänskjutas till avgörande av en eller flera skiljemän. G.W. och Kim har, i enlighet med 4 § 2 st. lagen (1999:116) om skiljeförfarande, framställt invändning om att skiljeavtal rörande de aktuella frågorna har träffats och yrkat att S.W:s talan skall avvisas. Invändningen om skiljeavtal har framställts i rätt tid (jfr NJA 1997 s. 866). Det är ostridigt att det föreligger ett enkelt bolag mellan parterna.
Som grund för likvidation av det enkla bolaget har S.W. i första hand åberopat att G.W. väsentligen åsidosatt sina skyldigheter enligt 2 kap. 25 § lagen (1980:1102) om handelsbolag och enkla bolag eftersom han inte fullgjort den redovisningsskyldighet som han i egenskap av förvaltare av bolaget har gentemot S.W. I andra hand har S.W. åberopat att det föreligger annan viktig grund för det enkla bolagets upplösning. S.W. har i tredje hand anfört att bolagsavtalet inte längre gäller mellan parterna eftersom hon sagt upp bolagsavtalet med föreskriven uppsägningstid om sex månader. G.W. och Kim har anfört att avtalet inte rätteligen kan sägas upp med iakttagande av sex månaders uppsägningstid eftersom avtalet är slutet på bestämd tid, i vart fall för Gu.W:s livstid, och att bolagsavtalet därmed alltjämt är gällande mellan parterna.
Beträffande den i målet aktuella skiljeklausulen gör tingsrätten följande bedömning. Skiljeklausulen medför att i princip alla tvister mellan bolagsmännen som rör bolagsavtalet skall avgöras genom skiljedom (se Lindskog, Davis, Lagen om handelsbolag och enkla bolag - En kommentar, 1:uppl. s. 235). Enligt 1 § lagen (1999:116) om skiljeförfarande gäller detta emellertid endast för tvister som rör dispositiv rätt. (Jfr Kerr, Sherman och Crawford, Pace, Lagen om skiljeförfarande. En kommentar, 1 uppl. s. 29 ff.) Bestämmelsen i 2 kap. 25 § lagen (1980:1102) om handelsbolag och enkla bolag är indispositiv, (se Lindskog, Davis, a.a. s. 696 f.). Frågor som rör bestämmelsen i det sistnämnda lagrummet är således inte av den karaktären att parterna i ett avtal med bindande verkan kan förfoga över dessa frågor genom en skiljeklausul. Dessutom konstaterar tingsrätten att det förvaltaruppdrag som G.W. innehar torde vara att anse som ett sysslomannaavtal. Detta innebär att, i vart fall frågan om det föreligger annan viktig grund för bolagets upplösning, inte rör en sådan tvist mellan bolagsmännen som rör bolagsavtalet och därmed medför att skiljeklausulen blir tillämplig. Mot bakgrund av det ovanstående finner tingsrätten att det inte föreligger skäl för att avvisa S.W:s talan eller utfärda föreläggande med den innebörd som G.W. och Kim har yrkat.
Tingsrätten lämnar G.W:s och I.W:s yrkande om avvisning utan bifall.
G.W. och Kim överklagade i Svea hovrätt och yrkade att hovrätten med ändring av tingsrättens beslut skulle bifalla deras yrkande om att S.W. skall föreläggas att inom viss tid visa att skiljeförfarande har påkallats vid äventyr av att hennes ansökan om att likvidator skall förordnas annars kan komma att avvisas eller ogillas.
Hovrätten (hovrättslagmannen Maddox samt hovrättsråden Martinez och Wagner, referent) anförde i slutligt beslut den 18 november 2003:
Hovrätten instämmer i tingsrättens bedömning att frågor som rör tilllämpningen av 2 kap. 25 § lagen (1980:1102) om handelsbolag och enkla bolag, och således även prövningen av om förutsättningarna för likvidation är uppfyllda, inte är av sådan karaktär att parterna med bindande verkan kan förfoga över dem genom en skiljeklausul. Hovrätten avslår därför överklagandet.
G.W. och Kim överklagade och yrkade att HD med undanröjande av domstolarnas beslut skulle förklara att S.W. skall föreläggas att inom viss tid visa att skiljeförfarande påkallats vid äventyr av att hennes ansökan om att likvidator skall förordnas annars kan komma att avvisas eller ogillas. Yrkandet fick enligt HD uppfattas som innefattande ett yrkande om att ansökningen skall avvisas eller ogillas.
S.W. bestred ändring.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, rev.sekr. Salazar, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut:
S.W. har i ansökan om förordnande av likvidator yrkat att tingsrätten förordnar en likvidator för avvecklandet av parternas enkla bolag. Hon har anfört grunder för likvidation av bolaget hänförliga till 2 kap.24 och 25 §§ lagen (1980:1102) om handelsbolag och enkla bolag. G.W. och Kim har bestritt ansökan och att det föreligger grund för likvidation. De har vidare invänt att den i bolagsavtalet intagna skiljeklausulen utgör rättegångshinder för prövning i domstol vad avser frågan om det föreligger grund för likvidation. Tingsrätten har handlagt S.W:s ansökan som ett ärende enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden.
I 2 kap. 24 och 25 §§ handelsbolagslagen regleras vissa situationer då ett enkelt bolag skall träda i likvidation. Tvister rörande dessa bestämmelser prövas som utgångspunkt i den ordning som gäller för tvistefrågor i allmänhet (jfr prop. 1979/80:143 s. 54 och 125). Bestämmelserna är tvingande på så sätt att en bolagsmans rätt att åberopa dem inte kan avtalas bort på förhand. Bolagsmännen är dock oförhindrade att komma överens om att inte åberopa dessa grunder för likvidation sedan de kan ha inträffat (jfr Nial, Om handelsbolag och enkla bolag, 3:e uppl., s. 260 f. och s. 271 samt Lindskog, Lagen om handelsbolag och enkla bolag, s. 696 och densamme i Skiljeförfarande, s. 242 not 45). Den i bolagsavtalet intagna skiljeklausulen får anses omfatta de av parterna anförda grunderna för och invändningarna mot likvidation. Frågan om det föreligger grund för likvidation är således skiljedomsmässig.
Enligt 2 kap. 37 § handelsbolagslagen får domstol på ansökan av bolagsman förordna likvidator att verkställa likvidationen. En sådan ansökan handläggs i tingsrätt som ett ärende. Bestämmelsen är tvingande och av dess lydelse följer uttryckligen att möjligheten att förordna likvidator tillkommer domstol. S.W. kan därför inte genom skiljeklausulen hindras från att få sin ansökan om förordnande av likvidator prövad i domstol (jfr Lindskog, Lagen om handelsbolag och enkla bolag, s. 853).
En inledande förutsättning för att ett förordnande av likvidator skall komma i fråga är att bolaget trätt i likvidation. Om bolagsmännen är oense om huruvida det föreligger grund för likvidation har en bolagsman som önskar ett förordnande att först utverka lagakraftvunnen dom i denna fråga såvida inte bolagsmännen godtar att frågan prövas prejudiciellt i ett ärende om förordnande av likvidator (jfr Lindskog, Lagen om handelsbolag och enkla bolag, s. 774). I förevarande fall utgör dock skiljeklausulen hinder även för en prejudiciell prövning. Detta förhållande medför, särskilt mot bakgrund av att beslut om förordnande gäller utan hinder av att det överklagas, att tingsrätten inte bör avgöra ärendet förrän skiljedom behörigen meddelats eller sådana omständigheter inträffat som föranleder att skiljeklausulen skall anses förfallen.
Skiljeklausulen utgör således hinder för prövning i domstol av frågan om bolaget skall anses ha trätt i likvidation. Sådant hinder finns däremot inte beträffande ansökan om förordnande av likvidator. Tingsrätten hade därför bort förelägga S.W. att inom viss tid visa att skiljeförfarande påkallats, vid äventyr av att hennes ansökan om förordnande av likvidator avvisades. Under förutsättning av att S.W. följt föreläggandet borde tingsrätten ha förklarat ärendet vilande i avvaktan på att skiljedom behörigen meddelats eller att sådana omständigheter inträffat som föranleder att skiljeklausulen skall anses förfallen.
Det ankommer på tingsrätten att vidta de handläggningsåtgärder som föranleds av den bedömning HD nu gjort.
Med ändring av hovrättens beslut förklarar HD att det föreligger hinder för prövning i domstol vad avser frågan om bolaget skall anses ha trätt i likvidation.
HD (justitieråden Gross, Henderson, referent, och Monroe) meddelade den 27 april 2005 följande slutliga beslut:
S.W. har ansökt om att tingsrätten utser en likvidator för avvecklandet av parternas enkla bolag. Hon har därvid åberopat omständigheter till stöd för att bolaget trätt i likvidation enligt 2 kap.24 och 25 §§ lagen (1980:1102) om handelsbolag och enkla bolag. G.W. och Kim har bestritt bifall till ansökan och därvid hävdat att det inte föreligger grund för likvidation. De har vidare invänt att den i bolagsavtalet intagna skiljeklausulen utgör rättegångshinder för prövning i domstol vad avser frågan om det föreligger grund för likvidation.
G.W:s och I.W:s talan redan i såväl tingsrätten som hovrätten får förstås som innefattande ett yrkande om att S.W:s ansökan om utseende av likvidator skall avvisas eller ogillas. Yrkandet om att hon skall föreläggas att visa att skiljeförfarande påkallats vid äventyr av att ansökan avvisas eller ogillas utgör en meningsyttring avseende tingsrättens handläggning.
I 2 kap. 24 och 25 §§ handelsbolagslagen regleras vissa situationer då ett enkelt bolag skall träda i likvidation. Tvister rörande dessa bestämmelser prövas som utgångspunkt i den ordning som gäller för tvistefrågor i allmänhet (jfr prop. 1979/80:143 s. 54 och 125). Bestämmelserna är tvingande på så sätt att en bolagsmans rätt att åberopa dem inte kan avtalas bort på förhand. Bolagsmännen är dock oförhindrade att komma överens om att inte åberopa dessa grunder för likvidation sedan de kan ha inträffat (jfr Nial, Om handelsbolag och enkla bolag, 3:e uppl., s. 260 f. och 271 samt Lindskog, Lagen om handelsbolag och enkla bolag, s. 696 och densammes Skiljeförfarande, s. 242 not 45). Frågan om det föreligger grund för likvidation är således skiljedomsmässig.
Enligt 2 kap. 37 § handelsbolagslagen får domstol på ansökan av bolagsman utse likvidator att verkställa likvidationen. En sådan ansökan handläggs i tingsrätt som ett ärende. Bestämmelsen är tvingande och av dess lydelse följer uttryckligen att möjligheten att utse likvidator tillkommer domstol. En bolagsman kan därför inte genom en skiljeklausul hindras från att få en ansökan om utseende av likvidator prövad i domstol (jfr Lindskog, Lagen om handelsbolag och enkla bolag, s. 853).
En förutsättning för att en ansökan om utseende av likvidator skall bifallas är att bolaget trätt i likvidation. Samtliga omständigheter som S.W. i sin ansökan åberopat till stöd för att bolaget har trätt i likvidation hänför sig till bolagsavtalet och omfattas således av den åberopade skiljeklausulen. Denna klausul får med hänsyn till vad som anförts ovan anses hindra att den nu aktuella prejudiciella frågan om bolaget trätt i likvidation avgörs i domstol.
Som tidigare anförts utgör skiljeklausulen i sig inte hinder för att ta upp ansökningen om utseende av likvidator. Det ankommer på tingsrätten att ta ställning till frågan om det finns skäl för att S.W:s ansökan skall förbli anhängig vid domstol i avvaktan på att tvisten rörande bolagets likvidationstillstånd avgjorts genom skiljeförfarande eller på annat sätt, eller om ansökningen skall prövas omedelbart.
Med hänsyn till vad nu sagts skall överklagandet lämnas utan bifall.
HD lämnar överklagandet utan bifall.
Justitieråden Pripp och Price var skiljaktiga och anförde:
Vi är ense med majoriteten såvitt avser de första till och med femte styckena under rubriken Skäl men anser att återstoden av skälen bör ha följande lydelse:
Som tidigare anförts utgör skiljeklausulen i sig inte hinder för att ta upp S.W:s ansökan om utseende av likvidator. Så länge S.W. till stöd för sin ansökan åberopar endast att bolaget på grund av nyssnämnda omständigheter trätt i likvidation och parterna är oense om huruvida omständigheterna innebär att likvidationsgrund föreligger - en tvistefråga som på grund av G.W:s och I.W:s inställning kan avgöras bara genom ett skiljeförfarande - får hinder anses föreligga mot att pröva hennes ansökan.
Därför anser vi att hovrättens beslut skall undanröjas och att det bör ankomma på tingsrätten att på nytt pröva G.W:s och I.W:s yrkanden.
HD:s beslut meddelat: den 27 april 2005.
Mål nr: Ö 4803-03.
Lagrum: 1 och 4 §§ lagen (1999:116) om skiljeförfarande, 2 kap.24, 25 och 37 §§ lagen (1980:1102) om handelsbolag och enkla bolag.
Rättsfall: NJA 1982 s. 738.