Förutsättningar för att förklara ett överklagande i ett brottmål förfallet.
Nyköpings tingsrätt dömde den 19 september 2013 B.J. för sexuellt utnyttjande av underårig, sexuellt övergrepp mot barn och sexuellt ofredande till fängelse 6 månader och ålade honom att utge skadestånd till två målsägande.
B.J. överklagade i Svea hovrätt och yrkade att hovrätten skulle ogilla åtalet och målsägandenas talan.
Hovrätten satte ut målet till huvudförhandling tre dagar, den 25 mars, den 31 mars och den 4 april 2014, och kallade B.J. att närvara personligen. Senare bestämdes att förhandlingen skulle hålla på i två dagar.
När målet påropades den andra förhandlingsdagen, den 31 mars 2014, inställde sig inte B.J. personligen. Hovrätten antecknade följande.
09.04 ringde han sin försvarare och denne uppger att den tilltalade inte vaknade av sin väckarklocka (det var helt mörkt, kan vara ett strömavbrott) och att han missat sin buss och ett tåg. Han ska få låna en bil och beräknar vara här kl. 11.00.
Åklagaren och målsägandebiträdet anser att den tilltalades talan ska förfalla. De anser att man inte kan veta när den tilltalade kan komma till hovrätten. Alternativt ska förhandlingen fortsätta enligt plan.
Försvararen anser inte att talan ska förfalla. Han anser även att den tilltalade ska närvara vid förhöret med målsäganden under åtalspunkten 2. I andra hand så kan förhandlingen fortsätta i den tilltalades utevaro.
Hovrätten (hovrättsråden Fields och Ortiz, tf. hovrättsassessorn Chapman samt nämndemannen Jacobs) meddelade den 31 mars 2014 följande beslut.
B.J. har inte kommit till förhandlingen. Det är inte sannolikt att han har godtagbara skäl (laga förfall) för att inte komma. Hans överklagande har därför förfallit (51 kap. 2 § första stycket RB).
B.J:s överklagande har förfallit och kommer därför inte att prövas.
Nämndemannen Harrington var skiljaktig i frågan om förfall och anförde följande. Det finns inte hinder mot att fortsätta rättegången i B.J:s utevaro. Hovrätten kan höra sakframställningar i hans utevaro och sedan fortsätta rättegången efter lunch då allt talar för att B.J. har inställt sig.
B.J. ansökte i hovrätten om att hans överklagande skulle tas upp.
Hovrätten (hovrättsråden Mayer och Gray, referent, samt tf. hovrättsassessorn Stone) meddelade den 6 maj 2014 följande beslut.
B.J. har inte gjort sannolikt att han hade laga förfall (godtagbara skäl) för sin frånvaro vid huvudförhandlingen den 31 mars 2014 som han inte kunde anmäla i tid. Hovrätten avslår därför B.J:s yrkande om återupptagande.
B.J. överklagade hovrättens beslut och yrkade att HD skulle förordna att hovrätten skulle uppta målet till prövning.
Riksåklagaren förklarade sig inte motsätta sig att HD förordnade om målets återupptagande i hovrätten.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Parrish, föreslog i betänkande följande beslut:
Styckena 1-6 överensstämmer i huvudsak med styckena 1-8 i HD:s beslut.
Stycket 7 överensstämmer i huvudsak med stycket 9 i HD:s beslut.
Enligt 51 kap. 21 § första stycket andra meningen RB gäller att ett överklagande förfaller om en enskild klagande, som förelagts att infinna sig personligen, inställer sig endast genom ombud och hovrätten anser sig ändå inte kunna avgöra målet. I bestämmelsens fjärde stycke andra meningen anges att hovrätten får avgöra målet om en enskild klagande som förelagts att infinna sig personligen inställt sig endast genom ombud. Bestämmelserna fick i denna del sin nuvarande lydelse genom lagändringar som trädde i kraft den 1 juli 1984. Därigenom infördes en möjlighet för hovrätten att förklara överklagandet förfallet även i en situation där den tilltalade inställt sig endast genom ombud. I förarbetena uttalade departementschefen att hovrätten i första hand har att undersöka om det är möjligt att avgöra målet i sak på det tillgängliga materialet och först därefter utnyttja möjligheten att förklara överklagandet förfallet. Ett grundläggande krav är att hovrätten kan få ett tillräckligt underlag för ett materiellt avgörande även utan den tilltalades personliga medverkan (se prop. 1983/84:78 s. 54 och 82).
Enligt artikel 6.1 i Europakonventionen är var och en vid prövningen av en anklagelse mot honom eller henne för brott, berättigad till en offentlig förhandling. Den anklagade ska kallas till förhandlingen för att kunna utöva den tillförsäkrade rätten att försvara sig personligen eller genom rättegångsbiträde som anges i artikel 6.3 c). Rätten till förhandling och att personligen närvara vid denna är inte begränsad till fall när närvaron är av betydelse för utredningen i målet utan även andra omständigheter i målet kan utgöra hinder mot förhandling i frånvaro av den tilltalade (se t.ex. NJA 2009 s. 836). Att inte låta en tilltalad som varit frånvarande vid huvudförhandling i hovrätt försvara sig genom ett rättegångsbiträde har under vissa omständigheter bedömts utgöra en kränkning av den tilltalades rättigheter enligt artikel 6.1 och artikel 6.3 c) (se Mcmahon mot Finland, no 13566/06, den 22 september 2009).
I 6 kap. 2 § RB anges att skiljaktiga meningar ska framgå av målregistret eller akten. En skiljaktig mening ska inte tas in i den egentliga domen (se Fitger m.fl., Rättegångsbalken, Zeteo, kommentaren till 30 kap. 9 § RB med hänvisning till 17 kap. 9 § RB). Av 30 kap. 7 § femte stycket RB, som enligt 30 kap. 10 § även gäller slutligt beslut, följer att om en skiljaktig mening förekommit, ska den meddelas parterna på samma tid och sätt som domen. I förarbetena till den bestämmelsen betonades att regeln inte syftar till att ändra principerna för vad som ska ingå i domen respektive protokollet (se prop. 1973:30 s. 77 f.).
Av utformningen av den kallelse som hovrätten ställt ut till B.J. får det anses stå klart att den avsåg tre förhandlingsdagar samt även vilken påföljd som kunde komma i fråga vid utevaro eller frånvaro från någon av dessa dagar. Något annat har inte framkommit än att B.J. delgivits kallelsen. Av handlingarna i målet framgår vidare att B.J. närvarade vid första förhandlingsdagen men att han endast inställde sig genom ombud när målet ropades på den andra förhandlingsdagen. B.J. får således anses ha varit frånvarande från huvudförhandlingen när målet ropades på dag två (se p. 7).
B.J. har gjort gällande att hans frånvaro berodde på att väckningsfunktionen på hans mobiltelefon inte fungerade och att han därför inte kunnat inställa sig i tid till förhandlingsdagen. Som hovrätten kommit fram till utgör de omständigheter som B.J. har gjort gällande inte laga förfall och skäl saknades sålunda för hovrätten att tillämpa 32 kap. 6 § RB.
Med hänsyn till det ovan anförda får B.J. anses ha varit frånvarande från huvudförhandlingen i den meningen att hovrätten hade att pröva målets fortsatta handläggning med stöd av 51 kap. 21 § RB. I en sådan situation ankom det på hovrätten att i första hand ta ställning till om överklagandet gick att pröva i sak på det tillgängliga materialet. Först om en sådan prövning inte ansågs möjlig har hovrätten haft att förklara överklagandet förfallet. Av enbart det slutliga beslutet går det inte att utläsa att hovrätten har prövat möjligheten att avgöra målet i B.J:s frånvaro innan rätten förklarade överklagandet förfallet (jfr p. 10).
Det ovan sagda medför att det vid hovrättens slutliga beslut att förklara överklagandet förfallet får anses ha förekommit ett sådant rättegångsfel som medför att hovrätten inte borde ha avslagit B.J:s yrkande om återupptagande. Hovrätten är under sådana förhållanden skyldig att återuppta målet och B.J:s yrkande om detta ska bifallas.
Med ändring av hovrättens beslut förordnar HD att målet åter ska tas upp i hovrätten.
HD (justitieråden Montgomery, Erickson, Wheeler, Potts och Greene, referent) meddelade den 27 maj 2015 följande slutliga beslut:
B.J. dömdes av tingsrätten för sexuellt utnyttjande av underårig, sexuellt övergrepp mot barn och sexuellt ofredande till fängelse i sex månader. Han ålades även att utge skadestånd till de båda målsägandena. B.J. överklagade domen. I den kallelse till huvudförhandling i hovrätten som delgavs B.J. angavs att hans överklagande skulle komma att förfalla om han inte inställde sig personligen eller genom ombud till förhandlingen och hovrätten ansåg att målet då inte kunde avgöras. I kallelsen angavs vidare att förhandlingen skulle pågå under tre dagar.
Av handlingarna i målet framgår bl.a. att åklagaren åberopade omförhör med den ena av målsägandena samt att försvararen uppgav att tilläggsförhör med B.J. kunde komma att påkallas beroende på vad som skulle framkomma vid omförhöret. Enligt huvudförhandlingsplanen skulle omförhöret hållas under den andra förhandlingsdagen.
B.J. närvarade personligen under den första förhandlingsdagen. Av hovrättens anteckningar avseende denna dag framgår bl.a. att utredning om B.J:s personliga förhållanden lades fram samt att parterna fick besked om att förhandlingen endast skulle pågå under två dagar.
När den andra förhandlingsdagen inleddes kl. 9.30 inställde sig B.J. endast genom sin offentlige försvarare, som också var hans ombud. Försvararen upplyste rätten om att han hade kontaktats av B.J. tidigare på morgonen och att B.J. då förklarat att han inte hade vaknat av mobiltelefonens väckningsfunktion. Enligt vad B.J. uppgett beräknade han att han kunde inställa sig kl. 11.00. Av hovrättens dagboksanteckningar i målet framgår att B.J. på morgonen även kontaktade hovrätten och meddelade att han hade försovit sig och att han inte skulle hinna i tid till förhandlingen.
Åklagaren och målsägandebiträdet ansåg att överklagandet skulle förfalla eftersom det var oklart när B.J. skulle komma. I andra hand borde förhandlingen enligt deras mening fortsätta som planerat. Försvararen motsatte sig att överklagandet skulle förfalla. Han ansåg att B.J. skulle närvara under omförhöret med målsäganden. Som en inställning i andra hand angav försvararen att förhandlingen kunde fortsätta i B.J:s frånvaro.
Hovrätten förklarade B.J:s överklagande förfallet. I skälen för beslutet angavs att B.J. inte hade kommit till huvudförhandlingen samt att det inte var sannolikt att han hade laga förfall för att inte komma. En nämndeman var av skiljaktig mening och ansåg att det inte förelåg hinder mot att fortsätta förhandlingen i B.J:s frånvaro.
B.J. ansökte om att målet åter skulle tas upp. Hovrätten avslog begäran om återupptagande och angav att B.J. inte hade gjort sannolikt att han hade laga förfall för sin frånvaro vid huvudförhandlingen som han inte hade kunnat anmäla i tid.
Frågan i HD är om det har funnits förutsättningar för hovrätten att förklara B.J:s överklagande förfallet.
Enligt 21 kap. 2 § RB gäller som huvudregel att en tilltalad är skyldig att infinna sig personligen vid huvudförhandling i tingsrätt och hovrätt. I 51 kap. 16 § finns bestämmelser om kallelser till huvudförhandling i brottmål i hovrätt. Där anges att en enskild klagande ska kallas att inställa sig vid påföljd att överklagandet annars förfaller. Om han eller hon ska infinna sig personligen ska hovrätten i kallelsen upplysa om bestämmelsen i 51 kap. 21 § första stycket andra meningen (se p. 10). Om huvudförhandlingen beräknas pågå i flera dagar bör det av kallelsen klart framgå att en enda dags frånvaro betraktas som frånvaro från hela huvudförhandlingen (se Fitger m.fl., Rättegångsbalken, Zeteo, kommentaren till 51 kap. 16 §).
Enligt 51 kap. 21 § första stycket andra meningen RB gäller att ett överklagande förfaller om en enskild klagande, som förelagts att infinna sig personligen, inställer sig endast genom ombud och hovrätten anser sig ändå inte kunna avgöra målet. I fjärde stycket andra meningen anges att hovrätten får avgöra målet om en enskild klagande som förelagts att infinna sig personligen inställt sig endast genom ombud.
I förarbetena till bestämmelsen uttalas att hovrätten i första hand ska undersöka om det är möjligt att avgöra målet i sak på det tillgängliga materialet och först därefter utnyttja möjligheten att förklara överklagandet förfallet. Vidare framhålls att det finns anledning att skilja på det fallet att ingen inställer sig på klagandens sida och det fallet att ett ombud är närvarande. I den förra situationen vet domstolen oftast i praktiken ingenting om klagandens inställning, t.ex. om han eller hon över huvud taget vidhåller sina yrkanden i målet. I den senare situationen kan däremot försvararen ibland lämna alla uppgifter som behövs för att hovrätten ska få ett tillräckligt underlag för ett materiellt avgörande (se beträffande denna fråga NJA 1999 s. 362). Det är då, framhålls det vidare, från flera synpunkter bättre om ett sådant avgörande kommer till stånd eftersom bl.a. risken för en ny hovrättsprocess efter en ansökan om återupptagande då elimineras. (Se prop. 1983/84:78 s. 54 och 82.)
Om överklagandet har förfallit kan hovrätten, enligt 51 kap. 22 § RB, efter ansökan av klaganden återuppta målet. Detta förutsätter att klaganden hade laga förfall för sin utevaro eller underlåtenhet att infinna sig personligen som han eller hon inte kunde anmäla i tid.
B.J. har uppgett att mobiltelefonens väckningsfunktion inte hade fungerat och att han därför inte kunde inställa sig i tid till förhandlingen. Som hovrätten funnit har B.J. inte genom dessa uppgifter gjort sannolikt att han haft laga förfall för sin frånvaro som han inte kunde anmäla i tid.
B.J. var således frånvarande när den andra förhandlingsdagen inleddes. Hovrätten hade därmed att i första hand ta ställning till om det gick att avgöra målet i sak på det tillgängliga materialet och, om så inte bedömdes vara fallet, därefter förklara överklagandet förfallet. Det går inte att av det överklagade beslutet utläsa om hovrätten prövade möjligheten att avgöra målet i B.J:s frånvaro. Av det förhållandet att en nämndeman var av skiljaktig mening i denna fråga och att detta redovisades i anteckningarna från förhandlingen får dock den slutsatsen dras att hovrättens beslut innefattade en sådan prövning.
Av utredningen i målet framgår att B.J. var närvarande under den första förhandlingsdagen och att han, när han insett att han inte skulle hinna i tid till den andra förhandlingsdagen, kontaktade hovrätten på morgonen den dagen och meddelade att han skulle bli försenad. Vidare framgår att han på morgonen också kontaktade försvararen, vilket denne underrättade rätten om. Det rådde således inte någon tvekan om att B.J. stod fast vid sitt överklagande och att han var angelägen om att få en prövning av målet i hovrätten.
Av anteckningarna från huvudförhandlingen framgår att B.J:s personliga förhållanden behandlades under den första förhandlingsdagen. Det får antas att de frågor som var av betydelse för påföljdsfrågan då berördes. Vidare framgår att en stor del av den muntliga bevisningen lades fram under den första förhandlingsdagen genom uppläsning ur tingsrättens dom. När den andra förhandlingsdagen skulle påbörjas återstod huvudsakligen omförhör med en av målsägandena, eventuellt tilläggsförhör med B.J. samt slutanföranden. Försvararens inställning kan inte uppfattats på annat sätt än att han, om förhandlingen fortsatte, skulle avstå från att begära tilläggsförhör med B.J.
Med hänsyn till att en betydande del av målet hade behandlats under den första förhandlingsdagen och endast en mindre del återstod får hovrätten, som kände till att B.J. stod fast vid sitt överklagande, anses ha haft ett tillräckligt underlag för att avgöra målet i sak utan att B.J. var personligen närvarande. Vid sin prövning hade hovrätten att beakta att ett beslut att i den aktuella situationen förklara överklagandet förfallet framstod som en omotiverat sträng sanktion för B.J:s frånvaro (jfr Europadomstolens dom Mcmahon v. Finland, no 13566/06, § 34, den 22 september 2009).
Det anförda innebär att det har saknats förutsättningar för hovrätten att förklara överklagandet förfallet. B.J:s yrkande om att målet åter ska tas upp i hovrätten ska därmed bifallas.
Med ändring av hovrättens beslut förordnar HD att målet åter ska tas upp i hovrätten.
HD:s beslut meddelat: den 27 maj 2015
Mål nr: Ö 2861-14.
Lagrum: 21 kap. 2 § samt 51 kap. 16, 21 och 22 §§ RB.
Rättsfall: NJA 1999 s. 362 och Europadomstolens dom Mcmahon v. Finland, no 13566/06, den 22 september 2009.