En person som köpt en bil på avbetalning med återtagande-och äganderättsförbehåll sålde bilen vidare innan skulden på bilen var betald. Den nye köparen tecknade vagnskadeförsäkring för bilen. Eftersom avbetalningsköparens skuld inte betalades sade avbetalningssäljaren upp krediten och krävde tillbaka bilen från den nye köparen, som förutsatts vid förvärvet inte ha varit i god tro. Bilen förstördes genom brand när den nye köparen fortfarande hade bilen i sin besittning. Han har inte ansetts som verklig ägare av bilen i försäkringsvillkorens mening.
E.K. förde vid Stockholms tingsrätt den talan mot If Skadeförsäkring AB som framgår av tingsrättens mellandom.
Tingsrätten (tf. rådmannen Hall) anförde i mellandom den 22 februari 2007:
E.K. förvärvade den 4 mars 2003 av M.P. en personbil av märket BMW med registreringsnummer RYJ 204. E.K. blev samtidigt antecknad som ägare av bilen i Vägverkets bilregister. Den 15 augusti 2005 utsattes bilen för en brand. Vid tidpunkten för skadan hade E.K. försäkrat bilen hos If Skadeförsäkring AB (publ.) (”If”). Försäkringen omfattade vagnskada. E.K. polisanmälde händelsen och rapporterade skadan till If såsom ett försäkringsfall. Den 28 november 2005 avböjde Jacobson att utge försäkringsersättning till E.K.
Den 26 januari 2005 fastställde Stockholms tingsrätt i dom att BMW Financial Services Scandinavia AB (”BMW”) skulle anses ha bättre rätt till bilen än E.K. på grund av ett uppställt återtagandeförbehåll i ett köpeavtal mellan BMW och M.P. Sedan Svea hovrätt den 29 juni 2005 fastställt tingsrättens dom beslöt HD den 29 november 2005 att inte meddela prövningstillstånd.
E.K. var vid skadetillfället registrerad som ägare av bilen i bilregistret och han var tillika den huvudsaklige brukaren av bilen.
Brewer råder mellan parterna bland annat om E.K. var bilens verklige ägare i försäkringsavtalets mening och om någon anlagt branden i bilen med E.K:s samtycke.
Yrkanden m.m.
E.K. har yrkat att tingsrätten skall förplikta If att till honom betala 171 000 kr jämte ränta enligt 6 § räntelagen från den 1 mars 2007 till dess betalning sker.
If har bestritt käromålet men vitsordat ett belopp om 150 000 kr som skäligt i och för sig. Vidare har If vitsordat ränteyrkandet.
E.K. har som grund för sin talan åberopat följande. Han förvärvade bilen den 4 mars 2003 av M.P. Bilen var försäkrad hos If och försäkringen omfattade vagnskada. Bilen utsattes för skadegörelse genom brand den 15 augusti 2005. Försäkringsfall har inträffat varför If är skyldigt att utge försäkringsersättning med anledning av att bilen skadats genom brand.
If har som grund för bestridandet av käromålet åberopat att E.K. inte var bilens verklige ägare i försäkringsvillkorets mening och att försäkringen därför inte gäller och, i andra hand, att någon anlagt branden med E.K:s samtycke.
If har hemställt att tingsrätten genom mellandom skall fastställa att E.K. vid skadetillfället inte var den verklige ägaren, i försäkringsvillkorets mening, av en personbil med registreringsnummer RYJ 204 och att det aktuella momentet i försäkringen avseende vagnskada därför inte gäller.
E.K. har förklarat sig ha intet att erinra mot att angivna frågor prövas i en mellandom.
E.K.
Den 15 augusti 2005, då bilen utsattes för brand, var han bilens verklige ägare. Han förvärvade bilen den 4 mars 2003 och han var då i god tro vad gäller M.P:s rätt att disponera över bilen. Även om han hade gjort en kontroll i bilregistret, hade han fått beskedet att M.P. var rätt ägare av bilen och att det inte fanns något återtagandeförbehåll registrerat. Det var först den 29 november 2005, då HD vägrade prövningstillstånd, som BMW med stöd av ett återtagandeförbehåll i ett köpeavtal mellan BMW och M.P. blev ”ägare” av bilen. E.K. var dessförinnan ägare av bilen.
Även om tingsrätten skulle finna att E.K. inte skall anses vara ägare av bilen den 15 augusti 2005, skall E.K., med tillämpning av den s.k. oklarhetsregeln, i egenskap av registrerad ägare anses som ägare av bilen i försäkringsvillkorets mening. Av trafikskadelagen framgår att försäkringsplikten skall fullgöras av fordonets ägare. If har underlåtit att informera E.K. om att han inte omfattades av försäkringen.
I sista hand skall försäkringsvillkoret, vad gäller begreppet ”verklig ägare”, jämkas med stöd av 36 § avtalslagen till att avse den registrerade ägaren av bilen. E.K:s bristande språkkunskaper, vilka är ostridiga i målet, skall beaktas vid prövningen liksom de sociala hänsyn som här gör sig påminda. Vidare råder ett missförhållande mellan parternas förmåner, om Ifs tolkning av villkoret skulle vara korrekt, och ”påföljden” är oskäligt sträng.
Det framgår av åberopade domar i målet att BMW var ägare av bilen och att E.K. inte var i god tro vid förvärvet av bilen. E.K. kontrollerade inte i bilregistret några uppgifter om bilen. E.K. har inte heller kontrollerat M.P:s åtkomst av bilen. Det förhållandet att M.P. - och därefter E.K. - var registrerade i bilregister som ägare av bilen saknar betydelse vid tilllämpning av försäkringsvillkoret. BMW har varit den verklige ägaren av bilen alltsedan E.K. förvärvade den och inte först från den dag en lagakraftvunnen dom förelåg i frågan. Försäkringsvillkoret är inte oklart utan tvärtom mycket tydligt vad gäller äganderätten. Det är ett standardvillkor inom försäkringsbranschen och något skäl att jämka villkoret finns inte.
Tvisten rör innebörden av uttrycket ”verklig ägare” i det försäkringsvillkor som, såvitt nu är av intresse, lyder: ”Försäkringen avser försäkringstagarens intresse. Försäkringen gäller endast om försäkringstagaren är bilens verklige ägare och huvudsaklige brukare.”
Det är ostridigt i målet att E.K. förvärvade bilen av M.P., att E.K. före köpet av bilen inte kontrollerade några uppgifter i bilregistret och att E.K. inte heller på annat sätt kontrollerade M.P:s åtkomst av bilen. Det är vidare ostridigt att bilen vid tiden för E.K:s förvärv inte var slutbetald och att bilen vid tidpunkten för skadan var behäftad med ett återtagandeförbehåll för BMW. Det är slutligen ostridigt att E.K. var bilens huvudsaklige brukare.
Fråga är inledningsvis huruvida E.K. kan anses ha varit i god tro beträffande M.P:s rätt att förfoga över bilen. Enligt 3 § lagen (1985:796) om godtrosförvärv av lösöre i dess lydelse från den 1 januari 1999 skall en förvärvare anses vara i god tro endast om det är sannolikt att egendomens beskaffenhet, de förhållanden under vilka den utbjöds och omständigheterna i övrigt var sådana att han inte borde ha misstänkt att överlåtaren saknade rätt att förfoga över egendomen. Av förarbetena till lagen framgår att den som köper motorfordon av en privatperson anses ha en långtgående plikt att undersöka om överlåtaren har rätt att förfoga över fordonet. Vidare anges att det i regel krävs att köparen har tagit reda på om säljaren är upptagen i bilregistret som ägare till fordonet och att köparen genom granskning av säljarens förvärvshandlingar eller genom kontakt med den som överlåtit fordonet till säljaren förvissat sig om att fordonet inte är behäftat med förbehåll om återtaganderätt. (Prop. 1985/86:123 s. 21.)
Det förhållandet att E.K. inte ens försökt att ta reda på om M.P. var upptagen i bilregistret som ägare till bilen - även om E.K. vid en sådan kontroll skulle ha fått beskedet att M.P. var registrerad som ägare till bilen - samt det förhållandet att E.K. inte heller kontrollerat M.P:s förvärvshandlingar eller på annat sätt förvissat sig om bilen inte var behäftad med förbehåll om återtaganderätt, medför att E.K. inte kan anses ha varit i god tro vid förvärvet. E.K. skall därmed anses ha känt till att bilen var behäftad med ett förbehåll om återtaganderätt för BMW.
Återtagandeförbehållet innebar att BMW, intill dess bilen var slutligt betald, haft separationsrätt till bilen, vilket i sin tur innebar att E.K. inte haft rätt att avyttra bilen. På grund härav kan E.K. inte anses som den verklige ägaren av bilen i försäkringsvillkorets mening.
Vad gäller E.K:s invändning att han vid tidpunkten för skadan var registrerad som ägare till bilen i bilregistret och att han därför, med tilllämpning av den s.k. oklarhetsregeln, bör anses som den verklige ägaren av bilen i försäkringsvillkorets mening, konstaterar tingsrätten först att någon prövning av äganderättsfrågan inte sker i samband med registrering av ett ägarbyte i bilregistret.
Uttrycket ”verklig ägare” medger i och för sig, särskilt med beaktande av innehållet i 2 § trafikskadelagen, att uttrycket tolkas i enlighet med vad såväl E.K. som Jacobson gjort gällande. Vid tolkningen av ett försäkringsvillkor har man emellertid att ta hänsyn till, utöver ordalydelsen, klausulens syfte, försäkringens och kundkretsens art, traditioner i fråga om formulering, anslutning till lagens uttryckssätt, gängse praxis osv. Med beaktande särskilt av villkorets ordalydelse och syfte samt då If obestritt uppgett att villkoret utgör ett standardvillkor i branschen bör den tolkning som If hävdat ges företräde.
Vad slutligen gäller E.K:s invändning att begreppet ”verklig ägare” i försäkringsvillkoret skall jämkas med stöd av 36 § avtalslagen till att avse den registrerade ägaren av bilen har E.K., som skäl för en jämkning av villkoret, åberopat bristande språkkunskaper och sociala hänsyn som gör sig påminda i anslutning därtill. Vidare har E.K. åberopat att det råder ett missförhållande mellan parternas förmåner på så sätt att E.K. inte får det försäkringsskydd han kan göra anspråk på för den försäkringspremie han erlagt. Vad E.K. åberopat till stöd för sin invändning att försäkringsvillkoret skall jämkas medför inte att tingsrätten finner att villkoret kan anses vara oskäligt enligt 36 § avtalslagen.
Ifs yrkande i mellandomsfrågan skall således vinna bifall.
Tingsrätten fastställer att E.K. vid skadetillfället inte var den verklige ägaren, i försäkringsvillkorets mening, av en personbil med registreringsnummer RYJ 204 och att det aktuella momentet i försäkringen avseende vagnskada därför inte gäller.
E.K. överklagade i Svea hovrätt och yrkade att hovrätten skulle, med ändring av tingsrättens dom, avslå Ifs yrkande i mellandomsfrågan.
If bestred ändring.
Hovrätten (hovrättsråden Hamilton, referent, och Alvarado samt hovrättsassessorn Hurley) anförde i dom den 30 maj 2008:
Parterna har åberopat samma omständigheter och utvecklat sin talan på i huvudsak samma sätt som vid tingsrätten, dock med följande tilllägg.
E.K.: Av HD:s uttalanden i rättsfallet NJA 2005 s. 502 framgår att det före den 1 juli 2003 gällde att ett godtrosförvärv förutsatte att förvärvaren hade gjort en kontroll i bilregistret eller på annat sätt vidtagit några åtgärder för att undersöka säljarens rätt att förfoga över bilen. Detta synsätt överensstämmer inte med den bedömning som Jones hovrätt gjorde i den dom som meddelades den 29 juni 2005 och som avsåg frågan om BMW Financial Services Scandinavia AB (i fortsättningen BMW) skulle anses ha bättre rätt till bilen än E.K. på grund av ett återtagandeförbehåll i köpeavtalet mellan BMW och M.P. - Vid tingsrätten åberopade han, förutom vad som antecknats i tingsrättens dom, att han i alla händelser var bilens verklige ägare, eftersom han en andra gång hade erlagt full betalning för bilen. Eftersom tingsrätten inte har prövat denna invändning, har det förekommit ett rättegångsfel vid tingsrättens handläggning. Felet torde emellertid kunna avhjälpas i hovrätten. Invändningen innebär att han, även om han inte gjorde ett godtrosförvärv den 4 mars 2003, har förvärvat äganderätten till bilen genom att till BMW betala bilens värde. Även om denna betalning gjordes år 2006 innebär betalningen att ingen annan än han var bilens ägare den 15 augusti 2005.
If: Mellan E.K. och M.P. upprättades i mars 2003 ett köpekontrakt. Av detta kontrakt framgår att M.P. i samband med försäljningen fortfarande hade en skuld på bilen. E.K. kände, genom det mellan parterna upprättade kontraktet, till att det fanns en avbetalningsskuld på bilen. Han kan i vart fall inte anses ha varit i god tro rörande M.P:s rätt att sälja bilen vidare. Något tillstånd från kreditgivarens sida att vidareöverlåtelse fick ske har inte lämnats. - Den 29 juni 2005, dvs. en och en halv månad före den i målet aktuella branden, meddelade Svea hovrätt dom i målet mellan E.K. och BMW, varvid det fastställdes att BMW hade bättre rätt än E.K. till bilen. - Det bestrids att HD:s uttalanden i rättsfallet NJA 2005 s. 502 innebär en lindring i köparens undersökningsplikt. Vidare bestrids att det förhållandet att E.K. under år 2006 förvärvat äganderätten till bilen genom att vid denna senare tidpunkt köpa den av BMW skulle läka bristen i äganderätten vid tidpunkten för den nu aktuella skadan. E.K. hade vid tidpunkten för skadan ingen äganderätt till bilen och senare åtgärder kan inte läka denna brist.
E.K. har invänt att den handling som Jacobson menar utgjorde köpekontrakt mellan honom och M.P. var ett kvitto och inte ett avtal och att kvittot upprättades av M.P. efter det att han hade betalat bilen och fått den i sin besittning genom att M.P. i samband med betalningen hade överlämnat nycklarna till honom.
Skriftlig bevisning har åberopats.
På de skäl som tingsrätten har angett anser även hovrätten att E.K. inte kan anses ha varit i god tro vid förvärvet av bilen den 4 mars 2003. I motsats till vad E.K. har hävdat i hovrätten leder alltså de uttalanden som HD har gjort i rättsfallet NJA 2005 s. 502 inte till slutsatsen att en privatperson som förvärvar en bil från en annan privatperson kan anses ha gjort ett godtrosförvärv genom att antingen ha gjort en kontroll i bilregistret eller på annat sätt ha vidtagit åtgärder för att undersöka säljarens rätt att förfoga över bilen. Det innebär att E.K. inte kan anses - i försäkringsvillkorets mening - ha varit bilens verklige ägare den 15 augusti 2005, då bilen utsattes för en brand. Det förhållandet att E.K. därefter, år 2006, har erlagt full betalning för bilen till BMW föranleder inte någon annan bedömning. På grund av återtagandeförbehållet i avtalet mellan M.P. och BMW ägdes bilen vid tidpunkten för branden i stället av BMW.
När det därefter gäller E.K:s invändningar om att han vid tidpunkten för skadan var registrerad som ägare till bilen i bilregistret och att han därför med tillämpning av den s.k. oklarhetsregeln bör anses som bilens verklige ägare i försäkringsvillkorets mening samt att begreppet verklig ägare i försäkringsvillkoret ska jämkas med stöd av 36 § avtalslagen gör hovrätten inte några andra bedömningar än de som tingsrätten har gjort. Tingsrättens domslut ska alltså fastställas.
Hovrätten fastställer tingsrättens domslut.
E.K. överklagade och yrkade att HD skulle, med ändring av hovrättens dom, bifalla hans i hovrätten förda talan.
If bestred ändring.
HD meddelade prövningstillstånd beträffande frågan om E.K., under förutsättning att han inte varit i god tro vid förvärvet, ändock var att anse som ägare av bilen i försäkringsvillkorens mening. Frågan om meddelande av prövningstillstånd rörande målet i övrigt förklarades vilande.
Sveriges Försäkringsförbund avgav yttrande i målet.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, rev.sekr. Campbell, föreslog i betänkande följande dom:
Under denna rubrik lämnas inledningsvis en redogörelse för bakgrunden och parternas ståndpunkter, i huvudsak motsvarande HD:s domskäl punkterna 1-7. Härefter anförs följande.
Av i målet åberopade handlingar framgår att M.P. i samband med överlåtelsen till E.K. åtagit sig att omgående betala skulden på bilen. Detta får uppfattas som att parterna överenskommit att M.P. i nära anslutning till köpet ska lösa den belastning som fanns på bilen. Så har inte skett och avtalsbrottet från M.P:s sida kan ha medfört möjlighet för E.K. att med stöd av köprättsliga regler göra anspråk på ersättning för bilen från henne. Risken för godset anses återgå till säljaren redan i och med dennes hävningsgrundande avtalsbrott (se Nixon, Köplagen, 1994, s. 632, Lawrence, Den nya köprätten, 5 u., s. 197).
Genom säljaren M.P:s avtalsbrott har E.K. saknat sakrättsligt skydd gentemot dennas borgenär. Så som angivits ovan har bilen vindicerats från E.K.
Det har emellertid inte framkommit annat än att E.K. gjort ett obligationsrättsligt giltigt förvärv av bilen. I det fall avtalet fullföljts av säljaren M.P. hade det inneburit att E.K. burit risken för bilen och att avbetalningssäljaren saknat rätt att vindicera bilen. I den nu beskrivna situationen torde E.K. inte kunnat nekas försäkringsersättning med hänvisning till det i målet aktuella villkoret. I tidigare praxis från HD har fördelningen av risken enligt parternas avtal lagts till grund för bedömningen av om försäkringsbart intresse förelegat och därmed rätten till ersättning (se NJA 1935 s. 53). Det framstår som otillfredsställande med hänsyn till försäkringsavtalets övergripande syfte - att ge försäkringshavaren skydd - att låta avtalsbrott från överlåtarens sida, över vilket försäkringstagaren inte har kontroll, vara styrande för försäkringstagarens rätt till försäkringsersättning. Att avtalsbrottet leder till att en fordran kan göras gällande mot medkontrahenten medför inte i sig att försäkringsbart intresse saknas då värdet av fordran beror av betalningsförmågan i det enskilda fallet. Det försäkringstekniska argument If anfört, dvs. att villkoret att försäkringstagaren ska vara den verklige ägaren behövs för att bestämma premien i förhållande till den av försäkringsgivaren övertagna risken, framstår inte som övertygande. Vem som brukar bilen måste i hög grad vara styrande för den av försäkringsgivaren övertagna risken. E.K. har varit huvudsaklig brukare av bilen. Det har inte framkommit annat än att E.K. betalat rätt premie i förhållande till denna risk.
Vidare är placeringen av risken för godset av betydelse vid tolkning av äganderättsbegreppet i försäkringsvillkor (se NJA 2008 s. 668). E.K. har i den föreliggande situationen burit risken för bilen i förhållande till avbetalningssäljaren. I det fall egendomen vid vindikation inte kunnat framskaffas har han haft att till denne i varje fall utge ersättning motsvarande egendomens värde vid tiden för hans förvärv (se SOU 1965:14 s. 117). E.K. får därmed anses ha haft ett försäkringsbart intresse i bilen. På grund av det sagda ska han anses ha varit bilens verkliga ägare i försäkringsvillkorens mening vid skadetillfället. Frågan i prövningstillståndet ska besvaras i enlighet med detta. Det saknas skäl att meddela prövningstillstånd i de delar där frågan därom förklarats vilande. Vidare innebär det sagda att den av If förda talan i mellandomsfrågan ska ogillas.
HD förklarar att E.K., under förutsättning att han inte varit i god tro vid förvärvet, ändock är att anse som ägare av bilen i försäkringsvillkorens mening.
HD meddelar inte prövningstillstånd i de delar av målet där frågan om prövningstillstånd förklarats vilande. Hovrättens dom ska således stå fast i dessa delar.
Med ändring av hovrättens domslut ogillar HD den av If Skadeförsäkring AB i mellandomsfrågan förda talan.
HD (justitieråden Warren, Lin, referent, Francis, Diaz och Shelton) meddelade den 20 april 2010 följande dom:
E.K. förvärvade genom köp den 4 mars 2003 en personbil med registreringsnummer RYJ 204 från M.P. Bilen hade tidigare köpts av M.P. på kredit av BMW Financial Services Scandinavia AB med rätt för BMW att vid bristande betalning säga upp krediten och kräva omedelbar betalning av hela restskulden eller i stället återta fordonet. I villkoren förbehöll sig BMW också äganderätten till bilen till dess köparen fullgjort sina förpliktelser enligt avtalet. Bilen var vid försäljningen till E.K. inte fullt betald av M.P. I en handling som dagtecknades samma dag som hon sålde bilen till E.K. intygade M.P. att hon tagit emot köpesumman för bilen och att hon omgående skulle betala den skuld som fanns på bilen. Den 3 december 2003 sade BMW upp krediten eftersom M.P. inte erlagt avtalade betalningar. BMW väckte talan vid domstol mot E.K. angående bättre rätt till bilen. Genom dom av tingsrätten den 26 januari 2005 förpliktigades E.K. att utan lösen till BMW utge bilen eller, om bilen inte fanns i behåll, ett belopp om 171 796 kr jämte ränta. Den 29 juni 2005 fastställde hovrätten tingsrättens dom, och den 29 november samma år vann domen laga kraft genom att HD beslutade att inte meddela prövningstillstånd.
Den 15 augusti 2005 förstördes bilen genom brand. Bilen var vid skadetillfället försäkrad av E.K. hos If Skadeförsäkring AB och försäkringen omfattade bl.a. vagnskada. If har emellertid bestritt att E.K. har rätt till försäkringsersättning, i första hand på den grunden att han inte var bilens verklige ägare i försäkringsvillkorens mening och att försäkringen därför inte gäller.
De aktuella försäkringsvillkoren har följande lydelse: Försäkringen avser försäkringstagarens intresse. Försäkringen gäller endast om försäkringstagaren är bilens verklige ägare och huvudsaklige brukare.
Domstolarna har i målet prövat frågan om E.K. vid skadetillfället var den verklige ägaren, i försäkringsvillkorens mening, av bilen och om det aktuella momentet i försäkringen avseende vagnskada gäller.
Frågan i HD är om E.K., under förutsättning att han såsom hovrätten funnit inte varit i god tro vid förvärvet, ändock är att anse som verklig ägare av bilen i försäkringsvillkorens mening.
If har anfört att begreppet verklig ägare enligt försäkringsvillkoren avser en såväl obligationsrättsligt som sakrättsligt hållbar äganderätt samt att E.K. saknat ett försäkringsbart intresse i bilen. Enligt If har BMW och inte E.K. varit den verklige ägaren av bilen alltsedan han i ond tro förvärvade den från M.P. den 4 mars 2003. Vidare har If anfört att villkorets huvudintresse är att få rätt premiesättning i förhållande till risken samt att If inte vill medverka till att försäkra egendom som t.ex. tidigare varit föremål för tillgrepp. Det aktuella villkoret är enligt If inte oklart.
Enligt E.K. ska försäkringsvillkoren tolkas så att han var att anse som ägare vid skadetillfället och att BMW blev ägare av bilen först den 29 november 2005 då hovrättens dom i målet om bättre rätt till bilen vann laga kraft. E.K. har åberopat oklarhetsregeln samt försäkringsvillkorens syfte och därvid gjort gällande att han betalat rätt premie. Han har i sista hand gjort gällande att begreppet verklig ägare i försäkringsvillkoren ska jämkas med stöd av 36 § avtalslagen.
Vem som ska anses som ägare till en egendom kan många gånger ge upphov till skilda tolkningar. Begreppet ägare är i sig inte entydigt och frågan om vem som är ägare blir ibland rent terminologisk. Olika frågor - såsom när säljaren erhåller skydd mot köparens borgenärer, när risken för skada övergår och när rätten till varans avkastning övergår - behandlas för sig för att få ett mer nyanserat system (jfr bl.a. Håstad, Sakrätt avseende lös egendom, 6 uppl. 2000, s. 184 och NJA 2008 s. 668). Tolkningen av uttrycket verklig ägare i försäkringsavtalet får därför i första hand utgå från villkorens syfte och funktion (jfr t.ex. NJA 2001 s. 750 och NJA 2006 s. 53).
I de aktuella försäkringsvillkoren har uttrycket verklig ägare en nära koppling till det intresse som försäkringstagaren har i egendomen. Ett av syftena med villkoren är enligt If att försäkringsgivaren inte ska behöva betala ersättning för egendom som tidigare varit föremål för tillgrepp. Andra exempel skulle kunna vara att förhindra att försäkringsersättning betalas ut i bulvanförhållanden eller att utesluta låntagare från rätten till försäkringsersättning, när den i stället tillkommer ägaren (jfr justitierådet Håstads tillägg i rättsfallet NJA 2008 s. 668). Ansvaret för att den som tecknar en försäkring av det nu aktuella slaget också är ägare till fordonet och att försäkringsbolaget erhåller riktiga uppgifter ligger i första hand på försäkringstagaren. Som If framhållit har bolaget inte alltid vetskap om vem som är ett försäkrat fordons verklige ägare.
I målet är ostridigt att E.K. var registrerad som ägare av bilen i bilregistret vid skadetillfället. I egenskap av registrerad ägare ska han i trafikskadelagens (1975:1410) mening presumeras ha varit fordonets verklige ägare och därmed försäkringspliktig (NJA 2009 s. 244). I målet är det också ostridigt att han var bilens huvudsaklige brukare. Det har inte framkommit annat än att E.K. betalat rätt premie i förhållande till den hos If försäkrade risken. Han synes också i förhållande till M.P. ha gjort ett obligationsrättsligt giltigt förvärv av bilen. Skulle M.P. ha erlagt resterande köpeskilling enligt sitt åtagande hade BMW saknat rätt att återta bilen. Dessa omständigheter talar för att E.K. ska anses vara bilens verklige ägare i försäkringsvillkorens mening.
Frågan är emellertid om E.K. som försäkringstagare hade ett sådant intresse i bilen vid tidpunkten för skadan att han ska anses som verklig ägare till bilen i försäkringsvillkorens mening.
Med den i prövningstillståndet givna utgångspunkten att E.K. inte varit i god tro vid sitt förvärv av bilen har han saknat sakrättsligt skydd mot BMW, eftersom han inte förvärvat någon mot BMW gällande rätt till bilen (jfr NJA 1975 s. 222). Han har därmed inte heller förvärvat äganderätten till bilen i den mening som avses i lagen (1986:796) om godtrosförvärv av lösöre. E.K. har köpt bilen av M.P. med vetskap om att det fanns en skuld till BMW och han har inte förvissat sig om att hon betalade skulden. När BMW sedan gjorde gällande bättre rätt till bilen - dels på grund av att M.P. överlåtit den till E.K. utan att ha rätt till det, dels på grund av att hon underlåtit att betala skulden till BMW och att BMW därför hade rätt att återta bilen - synes det intresse som han kan ha haft i bilen enbart ha bestått i att kunna utge bilens värde till BMW.
Vid skadetillfället den 15 augusti 2005 hade BMW gjort anspråk på bilen. Genom den sedermera lagakraftvunna domen klargjordes att BMW:s anspråk varit befogat. Vid tidpunkten för skadan har E.K. därför inte haft ett sådant försäkringsbart intresse i bilen att han i de aktuella försäkringsvillkorens mening ska anses ha varit verklig ägare till bilen.
Det finns inte skäl att med stöd av 36 § avtalslagen jämka försäkringsvillkoren.
På grund av vad som anförts ska den i beslutet om prövningstillstånd ställda frågan, under den där angivna förutsättningen, besvaras så att E.K. inte är att anse som ägare av bilen i försäkringsvillkorens mening.
Vid denna bedömning saknas det skäl att meddela prövningstillstånd i de delar av målet där frågan därom förklarats vilande.
HD förklarar att E.K. vid skadetillfället inte var att anse som verklig ägare av personbilen RYJ 204 i försäkringsvillkorens mening.
HD meddelar inte prövningstillstånd i de delar av målet där frågan därom har förklarats vilande. Hovrättens domslut står därmed fast.
HD:s dom meddelad: den 20 april 2010.
Mål nr: T 2925-08.
Rättsfall: NJA 1975 s. 222, NJA 2001 s. 750, NJA 2006 s. 53, NJA 2008 s. 668 och NJA 2009 s. 244.