HD har ansetts vara behörig att som första instans ta upp en talan mot staten om ersättning för dels ideell skada på grund av långsam handläggning i domstol, dels ren förmögenhetsskada på grund av fel eller försummelse av tingsrätt och hovrätt. Även frågor dels om skadeståndsskyldighetens omfattning och skadeståndets storlek, dels om fördelningen av rättegångskostnad, när den skadeståndsgrundande handläggningen förekommit i ett mål som i sin tur gällt skadestånd för långsam handläggning.
Sedan Justitiekanslern avslagit en begäran av B.H. om ersättning av staten med anledning av långsam handläggning av ett skattemål, väckte B.H. den 2 november 1999 talan mot staten vid Stockholms tingsrätt med yrkande om sådan ersättning. Tingsrätten avvisade den 19 september 2000 B.H:s talan. Sedan B.H. överklagat beslutet avslog Svea hovrätt den 5 mars 2002 hans överklagande. HD undanröjde den 6 juni 2003 tingsrättens beslut och visade målet åter till tingsrätten för fortsatt behandling (NJA 2003 s. 217). Tingsrätten förpliktade härefter genom dom den 18 oktober 2005 staten att till B.H. utge 60 000 kr jämte ränta. Sedan B.H. överklagat domen och yrkat fullt bifall till sin talan fastställde hovrätten den 10 oktober 2008 tingsrättens dom. Domen överklagades av B.H. HD meddelade prövningstillstånd beträffande frågan om storleken på ersättning för ideell skada och fastställde därefter i dom den 3 december 2009 hovrättens domslut i denna del (NJA 2009 N 70).
I en stämningsansökan hos HD väckte B.H. talan mot staten och yrkade att staten skulle förpliktas att till honom utge dels 15 500 euro, dels 155 000 kr samt på visst sätt beräknad ränta.
Staten genom Justitiekanslern medgav att utge 20 000 kr jämte på visst sätt beräknad ränta men bestred yrkandena i övrigt.
Sammanfattningsvis gjorde B.H. gällande följande.
Han har lidit skada på grund av uppenbart felaktig rättstillämpning och långsam handläggning i den rättegång där han slutligen tillerkändes skadestånd på grund av långsam handläggning i skattemålet (i det följande benämnd ersättningsprocessen). Den uppenbart oriktiga rättstillämpningen - att avvisa hans talan - utgör fel eller försummelse enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207) och ett brott mot artikel 6 i Europakonventionen. Tingsrättens och hovrättens beslut föranledde dubbla processkedjor och att handläggningstiden i onödan förlängdes med nästan fyra år. Därtill var det långa perioder av uppehåll och inaktivitet i domstolarnas handläggning, såväl före som efter HD:s återförvisningsbeslut, vilket i sig är konventionsstridigt och skadeståndsgrundande. - Beloppet 155 000 kr avser ersättning för förmögenhetsskada, bestående av hans rättegångskostnader i den första processkedjan, och beloppet 15 500 euro ersättning för ideell skada.
Justitiekanslern vidgick att tingsrättens och hovrättens utdragna handläggning, särskilt under den första processkedjan, innebar att det förekommit en kränkning av B.H:s rättigheter enligt artikel 13 i Europakonventionen.
Målet föredrogs.
Föredraganden, rev.sekr. Blair, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande dom.
Inledningsvis lämnades en redogörelse i överensstämmelse med vad som redovisats tidigare i referatet. Härefter hade betänkandet följande lydelse.
B.H:s talan avser bl.a. ersättning för förmögenhetsskada enligt 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen med anledning av uppenbart felaktig rättstillämpning av hovrätt. HD är enligt 3 kap. 10 § samma lag behörig att pröva målet i denna del. De omständigheter som B.H. härvid åberopat är desamma eller har direkt anknytning till de omständigheter som han åberopat till stöd för sina yrkanden om ersättning för förmögenhetsskada med anledning av uppenbart felaktig rättstillämpning av tingsrätt och om ersättning för ideell skada med anledning av utdragen handläggning i båda instanser. Övervägande skäl talar därmed för att HD är behörig att som första instans pröva hans ta-lan även i dessa delar (jfr HD:s beslut den 17 december 2009 i mål T 2430-09 , samt rättsfallen NJA 2003 s. 263 och 2007 s. 475).
B.H. har anfört att underrätternas rättstillämpning i den första processkedjan (tingsrättens beslut den 19 september 2000 och hovrättens beslut den 5 mars 2002) uppenbart strider mot lag samt utgör såväl skadeståndsgrundande fel enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen som brott mot artikel 6.1 i Europakonventionen. Han har härvid hänvisat till ett stort antal avgöranden av Europadomstolen, bl.a. domen den 6 september 1978 i målet Klass and Others v. Germany (no. 5029/71), samt anfört att det vid tidpunkten för domstolarnas beslut stått helt klart att nationell domstol är behörig att döma ut skadestånd vid överträdelse av Europakonventionen och att hans talan därför inte skulle ha avvisats. Den förmögenhetsskada han yrkar ersättning för utgörs av rättegångskostnader under den första processkedjan.
Justitiekanslern har bestritt att underrätternas beslut i fråga om avvisning varit uppenbart felaktiga och därmed skadeståndsgrundande. Justitiekanslern har vidare anfört att B.H. i vart fall inte drabbats av någon förmögenhetsskada till följd av domstolarnas beslut.
När det gäller rätts- och bevisfrågor räcker det inte för skadeståndsansvar för staten att en domstol gjort en bedömning som kan ifrågasättas, utan endast uppenbart oriktiga bedömningar kan grunda skadeståndsansvar (se t.ex. prop. 1972:5 s. 518 och rättsfallet NJA 1994 s. 654). HD uttalade i rättsfallet NJA 2003 s. 527 att det för närvarande får anses vara en öppen fråga om och i så fall i vilken utsträckning det enligt svensk rätt föreligger en rätt till skadestånd från staten vid kränkningar av Europakonventionen oberoende av fel eller försummelse, och frågan var under följande år föremål för en omfattande diskussion i den juridiska litteraturen. Vid tidpunkten för underrätternas beslut i den första processkedjan kan rättsläget således inte anses ha varit klart. Härtill kommer att B.H:s stämningsansökan, som HD anmärkte i beslutet om återförvisning, inte präglades av den tydlighet som skulle ha varit önskvärd. Någon uppenbart oriktig rättstillämpning som kan grunda skadeståndsansvar för staten enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen har således inte förekommit (jfr även rättsfallet NJA 1994 s. 194).
Inget har framkommit som talar för att tingsrättens och hovrättens beslut i frågan om avvisning i sig inneburit en kränkning av B.H:s rätt till rättvis rättegång enligt artikel 6.1 i Europakonventionen. Frågorna om den utdragna handläggningstiden inneburit en kränkning av artikel 6.1 i Europakonventionen och om B.H. i denna del av processen kan anses ha haft tillgång till ett effektivt rättsmedel enligt artikel 13 kommer att diskuteras i det följande.
B.H:s yrkande om skadestånd på grund av påstådd uppenbart oriktig rättstillämpning av tingsrätten och hovrätten ska alltså ogillas.
B.H. har anfört att hans rätt till rättvis rättegång enligt artikel 6.1 i Europakonventionen har kränkts genom att handläggningen av hans talan dragit ut på tiden. Han har härvid hänvisat till i huvudsak att HD:s beslut att återförvisa målet gav upphov till dubbla processkedjor samt att det förekommit uppehåll och inaktivitet i handläggningen.
Justitiekanslern har anfört att målets totala handläggningstid i förening med de perioder av inaktivitet som förekommit innebär att en överträdelse av Europakonventionen har förekommit, men att fråga har varit om en överträdelse av artikel 13 och inte artikel 6.1. Justitiekanslern har härvid anfört att övervägande skäl talar för möjligheten att på det nationella planet utverka ersättning av staten för en kränkning av en rättighet som följer av någon av Europakonventionens bestämmelser inte är att anse som en i nationell rätt grundad materiell rättighet i den mening som avses i artikel 6.1 i konventionen.
Europadomstolen har i bl.a. domen den 21 februari 1986 i målet Nixon (no. 8793/79) uttalat att artikel 6.1 omfattar endast rättigheter som på rimliga grunder erkänns i den inhemska rätten (jfr Thomas, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 3 uppl., s. 138). Här avses inhemsk rätt i bred bemärkelse (se Kjølbro, Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, 2005, s. 254 f., med hänvisning till bl.a. Beaumartin v. France [no. 15287/89, judgment of 24 November 1994]). Det förhållandet att en rättighet inte omedelbart härrör från den inhemske lagstiftaren utan från Europakonventionen innebär således inte att den faller utanför artikel 6.1. Mot denna bakgrund, och då ett anspråk på skadestånd av staten på grund av fel eller försummelser av myndigheter eller domstolar typiskt sett omfattas av artikel 6.1 (se t.ex. X. v. France, no. 18020/91, judgment of 31 March 1992 och Thomas, a.a., s. 145), får B.H:s talan anses avse en sådan rättighet som omfattas av artikel 6.1.
Europadomstolen har i flera rättsfall angett vissa kriterier vilka bör beaktas vid bedömningen av om utdragen handläggning av domstolar eller myndigheter har inneburit en kränkning av artikel 6.1. Härvid har Europadomstolen beaktat främst den sammanlagda handläggningstiden, i hur många instanser målet har handlagts, målets komplexitet, myndigheternas eller domstolarnas agerande, den enskildes eventuella medverkan till tidsutdräkten och huruvida den enskilde haft tillgång till nationella rättsmedel (se t.ex. Howard v. France, no. 30979/96, judgment of 27 June 2000, p. 43).
Den i artikel 6.1 åsyftade tidsperioden inleddes genom att B.H. den 2 november 1999 väckte talan mot staten och avslutades genom HD:s dom den 3 december 2009 i mål T 4625-08. Fråga har alltså varit om en handläggningstid på strax över tio år, med prövning i sex instanser. HD konstaterar att det förhållandet att domstolarna gjort olika bedömningar i frågan om rättegångshinder och därtill hörande konventionsrättsliga frågor, vilket gett upphov till dubbla processkedjor, inte i sig medför att B.H:s rätt till rättegång inom skälig tid har kränkts. Det förhållandet att ett mål återförvisas efter att ha pågått i flera år innebär dock att det åligger domstolen att handlägga målet med särskild skyndsamhet, så att ytterligare tidsutdräkt undviks (jfr t.ex. Doran v. Ireland, no. 50389/99, judgment of 31 July 2003, p. 47).
HD:s beslut om återförvisning meddelades den 6 juni 2003. Tingsrättens dom meddelades den 18 oktober 2005 och hovrättens den 10 oktober 2008. Handläggningstiden var således två år och fyra månader vid tingsrätten samt tre år i hovrätten. Dessa tider framstår i sig som anmärkningsvärt långa, särskilt som fråga varit om ett mål som återförvisats och som rör ersättning på grund av utdragen handläggning av ett tidigare mål. Härtill kommer att det förekommit långa perioder av inaktivitet. Enbart i hovrätten har målet legat utan åtgärd i över sammanlagt två och ett halvt år. Även vid tingsrätten har långa perioder av inaktivitet förekommit. Målet kan dock inte, som B.H. anfört, anses ha varit av enkel beskaffenhet.
Sammantaget anser HD att B.H:s rätt till rättvis rättegång enligt artikel 6.1 i Europakonventionen har kränkts och att kränkningen är sådan att han är berättigad till ersättning för ideell skada.
Som nyss nämnts var det när B.H. först begärde ersättning hos Justitiekanslern i svensk rätt oklart om och i så fall i vilken utsträckning enskild var berättigad till ersättning av staten på grund av överträdelse av Europakonventionen oavsett fel eller försummelse av domstolar eller myndigheter. B.H. kan således vid denna tidpunkt inte anses ha haft tillgång till ett effektivt rättsmedel och detta har påverkat hans möjlighet att utverka ersättning för den utdragna handläggningen av skattemålet. Hans rättigheter enligt artikel 13 har alltså i detta skede av processen kränkts och kränkningen är sådan att han är berättigad till ersättning för ideell skada (jfr Kudla v. Poland, no. 30210/96, judgment of 26 October 2006, p. 152).
Justitiekanslern, som har medgett att utge 20 000 kr för ideell skada, har anfört att den i HD:s mål T 4625-08 utdömda ersättningen får anses ha innefattat även viss ersättning för den omständliga och utdragna handläggningen av det nu aktuella målet, men att B.H. inte kan anses vara fullt ut gottgjord för den kränkning som handläggningen av detta mål inneburit.
HD uttalade i rättsfallet NJA 2005 s. 462 att det måste betraktas som en naturlig utgångspunkt att vid prövningen av anspråk om ersättning för ideell skada på grund av konventionsbrott ta hänsyn till Europadomstolens praxis, låt vara att det inte finns någon på konventionen grundad skyldighet att exakt följa denna.
B.H. har hänfört sig till Europadomstolens dom den 10 november 2004 i målet Zullo v. Italy (no. 64897/01), enligt vilken ersättning vid utdragen handläggning som utgångspunkt bör utgå med vissa belopp per år som handläggningen varat men att beloppen under vissa angivna förhållanden kan reduceras. Målet hänsköts dock till avgörande i stor sammansättning, varefter Europadomstolen tillerkände sökanden viss ersättning utan hänvisning till de i det första målet angivna schablonbeloppen (judgment of 29 March 2006). Av Europadomstolens senare praxis framgår att ersättning för ideell skada på grund av utdragen handläggning av domstolar eller myndigheter inte uttryckligen har beräknats med utgångspunkt i vissa schablonbelopp utan genom en helhetsbedömning av omständigheterna i det enskilda fallet (se t.ex. Wassdahl v. Sweden [judgment of 6 February 2007, no. 36619/03], Estate of Nitschke v. Sweden [judgment of 27 September 2007, no 6301/05] och Iselsten v. Sweden [judgment of 4 November 2008, no 11320/05]).
Europadomstolen anförde i det senare avgörandet i Zullo v. Italy (p. 82) att stor vikt bör fästas vid om den nationella lagstiftaren eller de nationella domstolarna introducerat ett inhemskt rättsmedel för att komma till rätta med kränkningar av konventionen, vilket i så fall bör medföra att staten har ett stort utrymme att utforma detta rättsmedel så att det står i överensstämmelse med den nationella rätten. I NJA 2007 s. 584 uttalade HD att ersättningsnivåerna i fall av överträdelser av konventionen inte bör fjärmas alltför mycket från de ersättningsnivåer som gäller när skadestånd döms ut enligt skadeståndslagen i jämförbara fall. I samma rättsfall uttalade HD att principerna för kränkningsersättning enligt svensk rätt i stor utsträckning bör kunna tillämpas vid överträdelser av Europakonventionen. Det innebär att utgångspunkten för bestämmande av ersättningen bör vara en skönsmässig bedömning grundad på förhärskande etiska och sociala värderingar, varvid man bör se till vilken kränkning som typiskt sett har uppkommit genom åtgärden och hur allvarlig denna är. Ersättningen bör avse att kompensera obehagliga känslor som den kränkande åtgärden har framkallat hos den skadelidande, såsom oro och ovisshet (se t.ex. prop. 2000/01:68 s. 48 och 51 f., jfr även Ramadhi and 5 Others v. Albania, judgment of 13 November 2007, no. 38222/02, p. 99). Det förhållandet att B.H. tillerkänts ersättning i det tidigare tvistemålet påverkar inte hans rätt till ersättning i detta mål.
Mot denna bakgrund, och i beaktande av att även en kränkning av artikel 13 har förekommit, anser HD att B.H. har rätt till ersättning för ideell skada med 30 000 kr jämte ränta.
B.H. har förlorat målet helt såvitt gäller frågan om ersättning för förmögenhetsskada och endast till liten del fått bifall för sin talan avseende ersättning för ideell skada. Målet har emellertid i stor utsträckning handlat om frågan om en kränkning av Europakonventionen förekommit, vilket Justitiekanslern i och för sig inte heller bestritt. Under angivna förhållanden bör B.H. förpliktas att ersätta staten med hälften av dess rättegångskostnader. Det belopp som yrkas är skäligt.
HD förpliktar staten att till B.H. utge 30 000 kr, jämte ränta enligt 6 § räntelagen från den 16 november 2007 till dess betalning sker.
B.H. ska utge ersättning till staten för rättegångskostnader i HD med 7 500 kr, jämte ränta enligt 6 § räntelagen från dagen för HD:s dom till dess betalning sker.
HD (justitieråden Andrade, Jackson, Escobar, referent, Harrell och Wood) meddelade den 16 juni 2010 följande dom:
Styckena 1-3 i domskälen innehåller en redogörelse i överensstämmelse med vad som redovisats inledningsvis i referatet.
B.H:s talan avser ersättning för såväl ideell skada för långsam handläggning som ren förmögenhetsskada på grund av fel eller försummelse av såväl tingsrätten som hovrätten.
HD är enligt 3 kap. 10 § skadeståndslagen behörig att pröva en talan om ersättning för ren förmögenhetsskada på grund av fel eller försummelse av hovrättsdomare. En talan om sådan ersättning på grund av fel eller försummelse av tingsrättsdomare handläggs enligt samma bestämmelse av hovrätt. Av regleringen följer att tingsrätt är obehörig att pröva en talan om ersättning för ren förmögenhetsskada på grund av tingsrätts och hovrätts fel eller försummelse. HD kan, beroende på ett käromåls utformning, vara behörig att pröva frågan om skadeståndsskyldighet på grund av fel eller försummelse i samma mål inte bara av hovrätt utan även av tingsrätt (se NJA 2003 s. 263).
En talan om ersättning för ideell skada för långsam handläggning omfattas inte av HD:s behörighet enligt 3 kap. 10 § skadeståndslagen. En sådan talan ska enligt rättsfallet NJA 2009 s. 873 väckas vid tingsrätt. Det bör gälla också en talan mot staten om ersättning för ideell skada för långsam handläggning av ett mål som i sin tur gällde ersättning till följd av långsam handläggning.
Den som begär skadestånd av staten för såväl ideell skada för långsam handläggning som ren förmögenhetsskada på grund av fel eller försummelse skulle alltså vara hänvisad till att väcka talan vid olika domstolar. HD har emellertid i rättsfallet NJA 2009 s. 873, med hänvisning just till förevarande mål, lämnat frågan öppen om vid vilken instans talan ska väckas om det vid sidan av ersättning för ideell skada begärs ersättning för ren förmögenhetsskada.
Till stöd för sitt yrkande om ersättning för ren förmögenhetsskada har B.H. åberopat felaktig rättstillämpning och han har därvid gjort gällande att felaktigheten varit densamma vid tingsrätten och i hovrätten. Prövningen i denna del bör göras av HD. Den åberopade felaktiga rättstillämpningen har direkt anknytning till de omständigheter som han åberopat till stöd för yrkandet om ersättning för ideell skada för långsam handläggning. Det är därmed inte möjligt att dela upp hans talan om ersättning för ren förmögenhetsskada och hans talan om ersättning för ideell skada i två separata rättegångar. Det finns då ingen annan lösning än att HD, trots bestämmelsen i 10 kap. 17 § andra stycket RB, får anses vara behörig att som första instans pröva hela målet.
Ersättningsprocessen gällde skadestånd på grund av långsam handläggning av skattemålet. Europakonventionens artikel 6.1 var tillämplig på det målet. Frågan om handläggningen av ersättningsmålet har inneburit en kränkning av B.H:s rättigheter enligt artikel 6.1 är följaktligen en fråga som HD ska bedöma i förevarande mål.
Enligt rättsfallen NJA 2005 s. 462, 2007 s. 295 och s. 584 kan ersättning för ideell skada dömas ut utan särskilt lagstöd när det krävs för att Sverige ska kunna uppfylla sina förpliktelser enligt Europakonventionen. Denna rätt till ersättning har enligt rättsfallen sin grund i den skyldighet Sverige har enligt artikel 13 att tillhandahålla ett effektivt rättsmedel för att förebygga eller kompensera kränkningar av rättigheter enligt Europakonventionen. Den i målet aktuella ersättningsprocessen gällde just en sådan ersättning (se NJA 2009 N 70).
Var och en vars rättigheter enligt Europakonventionen har kränkts ska enligt konventionens artikel 13 ha tillgång till ett effektivt rättsmedel. Artikel 13 kräver att staterna i sina nationella rättssystem har ett effektivt rättsmedel mot långsam handläggning. Enligt Europadomstolen kan artikel 13 därigenom sägas förstärka artikel 6. (Kudla v. Poland, no. 30210/96, judgment of 26 oktober 2006, p. 152.) En konsekvens av detta är att en kränkning av rättigheter enligt artikel 13 kan förekomma vid sidan av en kränkning av rättigheter enligt artikel 6 och att frågan om en rättighet enligt artikel 13 blivit kränkt alltid ska prövas som en separat fråga. Huruvida kraven enligt artikel 13 har uppfyllts i det enskilda fallet genom skadestånd för långsam handläggning beror bl.a. av hur lång tid förfarandet tagit och hur höga skadestånd som dömts ut. (Thomas, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, tredje uppl. 2007 s. 432 f.) En förutsättning för att kraven enligt artikel 13 ska anses uppfyllda är således att ersättningsprocessen i sig är effektiv. Det ställs i denna typ av förfaranden särskilda krav på en snabb handläggning. Det innebär att det utgör en fortsatt kränkning av rättighet enligt artikel 6 om ersättningsprocessen inte har uppfyllt kraven enligt artikel 13. (Jfr Anderson v. Italy [GC], no. 64897/01, judgment of 29 March 2006, - i fortsättningen benämnd Zullo II - särskilt p. 73, 74, 88, 108 och 122; domen meddelad av domstolen i stor sammansättning.)
Justitiekanslern har vidgått att det har förekommit en kränkning av rätten till ett effektivt rättsmedel enligt artikel 13 i Europakonventionen. Frågan är hur allvarlig denna kränkning är och i vilken mån B.H. genom ersättningsprocessen har kompenserats för den kränkning av rätten enligt artikel 6.1 till en rättegång inom skälig tid som han utsattes för i skattemålet.
Vad som nu ska prövas är om tingsrättens och hovrättens beslut utgör fel eller försummelse vid myndighetsutövning och om ett skadeståndsansvar kan läggas på staten för detta. För ett sådant ansvar anses det inte räcka att en domstol har gjort en felaktig bedömning av en rätts- eller bevisfråga eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det funnits utrymme för en skönsmässig bedömning. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Dessa begränsningar har emellertid inte ansetts kunna upprätthållas fullt ut i sådana fall då ett fel eller en försummelse innefattar en överträdelse av Europakonventionen. (Se NJA 2007 s. 862, på s. 871 med där anmärkta rättsfall.)
I HD:s beslut varigenom hovrättens beslut ändrades och tingsrättens avvisningsbeslut undanröjdes konstaterade HD att frågan om tilllämpning av artikel 13 i Europakonventionen mot staten inte varit föremål för bedömning i svensk rättspraxis. Först genom rättsfallet NJA 2005 s. 462 blev det klarlagt att det finns en sådan rätt till skadestånd (se vid 10 ovan). Rättsläget var således oklart vid tidpunkten för tingsrättens och hovrättens beslut i den första processkedjan, den 19 september 2000 respektive den 5 mars 2002. Till detta kommer, som HD konstaterade i sitt återförvisningsbeslut, att B.H:s stämningsansökan var otydligt utformad. Med hänsyn till det nu sagda kan den bedömning som låg till grund för tingsrättens och hovrättens avvisningsbeslut inte anses ha varit uppenbart oriktig. Fel eller försummelse som kan grunda skadeståndsansvar för staten enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen har således inte förekommit.
HD undanröjde avvisningsbeslutet och återförvisade målet till tingsrätten inom ramen för ersättningsprocessen. Tingsrättens och hovrättens beslut kan därför inte anses ha inneburit en kränkning av B.H:s rättigheter enligt artikel 6.1 eller artikel 13 i Europakonventionen. Den extra tid som ersättningsprocessen tog till följd av avvisningsbesluten ska däremot beaktas inom ramen för prövningen av frågan om B.H:s rättigheter kränkts på grund av långsam handläggning (se vid 18 nedan).
B.H:s yrkande om skadestånd för ren förmögenhetsskada ska alltså ogillas.
Såsom redovisats ovan (vid 9-12) ska det prövas om den tid ersättningsprocessen tog innan slutlig dom meddelades inneburit en kränkning av B.H:s rättigheter enligt såväl artikel 6.1 som artikel 13 i Europakonventionen.
Den aktuella tidsperioden inleddes genom att B.H. den 2 november 1999 väckte talan mot staten och avslutades genom HD:s dom den 3 december 2009. Fråga har alltså varit om en handläggningstid på strax över tio år, med prövning i sex instanser. Den första processkedjan tog cirka tre och ett halvt år och den andra processkedjan cirka sex och ett halvt år.
Europadomstolen har i flera rättsfall angett vissa kriterier som bör beaktas vid bedömningen av om en långsam handläggning av domstolar eller myndigheter har inneburit en kränkning av en rättighet enligt artikel 6.1. Europadomstolen beaktar här omständigheterna i målet med hänsyn bl.a. till i hur många instanser målet har handlagts, målets komplexitet, myndigheternas eller domstolarnas agerande, klagandens eventuella medverkan till tidsutdräkten och vad som står på spel för klaganden. (Frydlender v. France, no. 30979/96, judgment of 27 June 2000, p. 43.) Dessa kriterier får anses tillämpliga även vid prövningen av om handläggningstiden i ersättningsprocessen utgjort en kränkning av en rättighet enligt artikel 13.
När ersättningsmålet efter mer än tre år hade återförvisats till tingsrätten ålåg det domstolarna att handlägga målet med särskild skyndsamhet (jfr t.ex. Doran v. Ireland, no. 50389/99, judgment of 31 July 2003, p. 47). När det dessutom är fråga om ett skadeståndsmål som gäller ersättning för långsam handläggning av en tidigare ersättningsprocess rörande långsam handläggning ställs extra stora krav på skyndsamhet (Zullo II p. 100; se vid 11 ovan).
Mot denna bakgrund tog ersättningsprocessen oacceptabelt lång tid. Härtill kommer att det förekom långa perioder av inaktivitet. Under den andra processkedjan låg t.ex. målet i hovrätten utan åtgärd i sammanlagt två och ett halvt år. Även vid tingsrätten förekom långa perioder av inaktivitet.
Härigenom har B.H:s rätt enligt artikel 6.1 till en rättegång inom skälig tid och till ett effektivt rättsmedel enligt artikel 13 i Europakonventionen kränkts. B.H. är därför berättigad till ersättning för ideell skada.
HD har tidigare uttalat sig i fråga om storleken på ersättning för ideell skada på grund av konventionsbrott. Enligt rättsfallet NJA 2005 s. 462 måste det betraktas som en naturlig utgångspunkt att vid prövningen ta hänsyn till Europadomstolens praxis, låt vara att det inte finns någon på konventionen grundad skyldighet att exakt följa denna. Enligt rättsfallet NJA 2007 s. 584 bör ersättningsnivåerna i fall av överträdelser av konventionen inte fjärmas alltför mycket från de ersättningsnivåer som gäller när skadestånd döms ut enligt skadeståndslagen i jämförbara fall men nivåerna ska generellt sett vara förenliga med Europadomstolens praxis.
Av Europadomstolens praxis framgår att ersättning för ideell skada för långsam handläggning av domstolar eller myndigheter har beräknats genom en helhetsbedömning av omständigheterna i det enskilda fallet. Europadomstolen accepterar att konventionsstaterna för kränkning av rättighet enligt artikel 6.1 tillerkänner klaganden en ersättning som är i överensstämmelse med statens rättsliga traditioner och levnadsstandard och att ersättningen är mindre än Europadomstolen tillerkänner i motsvarande fall, förutsatt att ersättningen inte är oskälig (Zullo II, p. 99; se vid 11 ovan).
Av särskilt intresse i förevarande mål är senare praxis från Europadomstolen som gäller Sverige. I målet Boyer mot Sverige hade rättegången pågått i sju år och tre månader. Målet ansågs inte komplicerat och gällde mycket pengar. Klaganden, som själv inte ansågs ha orsakat någon del i den långsamma handläggningen, tillerkändes 1 500 euro (Wassdahl v. Sweden, no. 36619/039, judgment of 6 February 2007, p. 32, 33 och 37). I ett annat mål hade rättegången pågått i nio år. Målet ansågs i någon mån komplicerat. Klaganden, som själv till viss del ansågs ha orsakat den långsamma handläggningen, tillerkändes 3 000 euro (The Estate of Nitschke v. Sweden, no. 6301/05, judgment of 27 September 2007, p. 65, 66 och 70). I målet Iselsten mot Sverige slutligen hade rättegången pågått i sju år och sex månader. Målet ansågs komplicerat och klaganden, som själv till viss del ansågs ha orsakat den långsamma handläggningen, tillerkändes 1 500 euro (Iselsten v. Sweden, no. 11320/05, judgment of 4 November 2008, p. 30, 31 och 43).
Samtliga dessa domar gällde kränkning av en rättighet enligt artikel 6.1 och inte, som i förevarande mål, även en kränkning av en rättighet enligt artikel 13. Om själva ersättningsprocessen i sig varit långsam kan detta enligt Europadomstolen motivera en särskilt hög ersättning (Zullo II p. 100; se vid 11 ovan).
Mot denna bakgrund, och med hänsyn till att B.H. utsatts för en kränkning av sina rättigheter enligt såväl artikel 6.1 som artikel 13 genom långsam handläggning av ett skadeståndsmål som i sin tur gällde ersättning för skada på grund av långsam handläggning av ett tidigare mål, ska B.H. tillerkännas en högre ersättning för ideell skada än den Justitiekanslern medgett. Ersättningen bör bestämmas till 40 000 kr jämte ränta.
B.H. har förlorat målet helt såvitt gäller frågan om ersättning för ren förmögenhetsskada och endast till en mindre del fått bifall till sin talan om ersättning för ideell skada. Han har likväl tillerkänts dubbla det belopp Justitiekanslern har medgett. Förevarande ersättningsprocess har sin grund i kravet enligt artikel 13 i Europakonventionen på att Sverige ska tillhandahålla ett effektivt rättsmedel. Reglerna om rättegångskostnadernas fördelning måste tillämpas med hänsyn till detta krav (jfr Zullo II, p. 94; se vid 11 ovan). B.H. bör på grund av det anförda inte förpliktas att ersätta staten med mer än en tredjedel av dess rättegångskostnader.
HD förpliktar staten att till B.H. utge 40 000 kr, jämte ränta enligt 6 § räntelagen från den 16 november 2007 till dess betalning sker.
B.H. ska utge ersättning till staten för rättegångskostnader i HD med 5 000 kr, jämte ränta enligt 6 § räntelagen från dagen för HD:s dom till dess betalning sker.
HD:s dom meddelad: den 16 juni 2010.
Mål nr: T 333-09.
Lagrum: 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207), artiklarna 6.1 och 13 i Europakonventionen.
Rättsfall: NJA 2003 s. 217, NJA 2003 s. 263, NJA 2003 s. 527, NJA 2005 s. 462, NJA 2007 s. 295, NJA 2007 s. 584, NJA 2007 s. 862, NJA 2009 s. 873 och NJA 2009 N 70 samt Europadomstolens domar Howard v. France [GC], no. 30979/96, ECHR 2000-VII, Kudla v. Poland [GC], no 30210/96, ECHR 2000-XI, Doran v. Ireland, no. 50389/99, ECHR 2003-X, Anderson v. Italy [GC], no 64897/01, judgment of 29 March 2006, Wassdahl v. Sweden, no. 36619/039, judgment of 6 February 2007, The Estate of Nitschke v. Sweden, no. 6301/05, judgment of 27 September 2007 och Iselsten v. Sweden, no. 11320/ 05, judgment of 4 November 2008.