Prövningstillstånd i hovrätt. Det har ansetts vara av vikt för ledning av rättstillämpningen att högre rätt prövar om en säkerhet är betryggande och därigenom utgör konkurshinder.
Skandinaviska Enskilda Banken AB ansökte vid Örebro tingsrätt om att KLM Fastigheter Aktiebolag och M.S. med firma M.S. Fastigheter skulle försättas i konkurs. I ansökan åberopade banken kapitalfordringar mot KLM Fastigheter Aktiebolag om 13 933 165 kr jämte upplupen ränta om 24 877 kr och mot M.S. med firma M.S. Fastigheter om 21 308 681 kr jämte upplupen ränta om 37 113 kr.
KLM Fastigheter Aktiebolag och M.S. med firma M.S. Fastigheter bestred yrkandet.
Tingsrätten (rådmannen Emöke Bodoni Aldenmark) anförde i beslut den 29 april 2011 bl.a. följande.
Banken har styrkt sin behörighet att i egenskap av borgenär ansöka om att KLM Fastigheter Aktiebolag respektive M.S. med firma M.S. Fastigheter skall försättas i konkurs.
Sökanden har som grund för sina yrkanden åberopat förfallna skulder - - - och har gjort gällande att gäldenärerna är på obestånd eftersom de inte har reglerat skulderna sedan de erhållit åberopad betalningsanmaning jämlikt 2 kap. 9 § konkurslagen.
Båda gäldenärerna har invänt att krediterna inte har sagts upp, eller att banken i vart fall inte hade rätt att säga upp dessa, varför fordran gentemot dem inte är förfallen och därmed inte heller klar.
- - -.
Gäldenärerna har varken konkretiserat eller preciserat sina invändningar i övrigt i sådan utsträckning att de skall anses ha rimligt fog för invändningen att bankens fordran på respektive gäldenär inte är klar och förfallen. Då gäldenärerna inte förmått att inom den i 2 kap. 9 § konkurslagen stadgade tiden reglera fordringarna skall de, om motsatsen inte visas, anses vara på obestånd.
KLM Fastigheter Aktiebolag samt M.S. med firma M.S. Fastigheter har invänt att de inte är kvalificerat insolventa, bland annat med hänsyn till att det finns ett flertal potentiella köpare till deras fastighetsbestånd. Företrädaren för en av dessa intressenter, Brown, har även hörts som vittne vid konkursförhandlingen. Med hänsyn till att obeståndspresumtionen enligt 2 kap. 9 § konkurslagen gäller skall gäldenärerna visa att de inte är på obestånd. För att vinna framgång med detta förutsätts i regel en fullständig genomgång av tillgångar och skulder hos respektive gäldenär; en sådan genomgång har dock inte skett i förevarande fall. Tingsrätten finner att ingen av gäldenärerna har visat att de inte är på obestånd.
I sista hand har båda gäldenärerna invänt att konkurshinder föreligger eftersom banken har betryggande pant för sina fordringar. Till stöd för denna invändning har pantförskrivningar samt värderingsintyg ingetts och vittnesförhör med värderingsmannen A.J. åberopats. Banken har gjort gällande att det föreligger osäkerhet i bedömningen av fastigheternas marknadsvärde, att drift- och underhållskostnad är angivna med för låga belopp och att panterna vid en exekutiv försäljning inte skulle täcka bankens fordringar på respektive gäldenär.
Tingsrätten noterar att tidigare värderingar gjorda av A.J. har legat till grund för bankens kreditgivning till fastighetsbolagen och att banken i samband härmed också har godtagit att värderingarna gjordes utifrån uppgifter som gäldenärerna lämnat beträffande hyresintäkter och ytor.
A.J. har i förhör uppgett bland annat att marknadsvärdena är beräknade utifrån hypotesen att individuella försäljningar sker av respektive fastighet inom en tre- till sexmånadersperiod, att värdena vid en exekutiv försäljning skulle vara 10-20 % lägre än hans uppskattningar, att det är vanligt förekommande att värderingar sker utifrån uppgifter om hyror och ytor som lämnas av uppdragsgivaren, att olika värderingsmän kan göra olika uppskattningar och att han har sett exempel på att det kan skilja 20 % mellan värderingar samt att marknadsvärdet kan variera med 10-20 % mellan en värdering enligt jordabalkens bestämmelser och en sådan uppskattning som görs vid aktuella värdeutlåtanden.
Enligt 2 kap. 10 § konkurslagen har en borgenär inte rätt att få gäldenären försatt i konkurs bl.a. om borgenären har betryggande pant eller därmed jämförlig säkerhet i egendom som tillhör gäldenären. Bevisbördan för att panten är betryggande åvilar gäldenären som skall visa att panten/säkerheten bereder full täckning av borgenärens fordran.
Tingsrätten finner, bland annat med beaktande av den värdeminskning på fastigheterna som sker vid en exekutiv försäljning med upp emot 20 % utifrån uppskattningarna av marknadsvärdet och med avdrag för de av värderingsmannen angivna osäkerhetsintervallen samt, vad gäller KLM Fastigheter AB:s bestånd, med beaktande av att marknadsvärdet på Strömsbro 1 vid en normal hyresnivå skulle vara 4 200 000 kr och att marknadsvärdet på Lötenskolan vid en vakans skulle minska med 600 000 kr, att ingen av gäldenärerna har visat att banken har betryggande pant till full täckning av sina fordringar. Något hinder mot att försätta respektive gäldenär i konkurs föreligger således inte.
- - -.
KLM Fastigheter Aktiebolag försätts med stöd av 1 kap. 2 § och 2 kap. 9 §konkurslagen i konkurs.
M.S. med firma M.S. Fastigheter försätts med stöd av 1 kap. 2 § och 2 kap. 9 §konkurslagen i konkurs.
- - -.
KLM Fastigheter Aktiebolag och M.S. med firma M.S. Fastigheter överklagade i Göta hovrätt och yrkade bl.a. att tingsrättens beslut om konkurs skulle upphävas.
Skandinaviska Enskilda Banken AB motsatte sig att tingsrättens beslut ändrades.
Hovrätten (hovrättslagmannen Horton, referent, hovrättsrådet Zimmerman och tf. hovrättsassessorn Green) meddelade den 22 juli 2011 följande beslut.
Hovrätten meddelar inte prövningstillstånd. Detta innebär att tingsrättens beslut står fast.
KLM Fastigheter Aktiebolag och M.S. med firma M.S. Fastigheter överklagade och yrkade att HD skulle meddela tillstånd till målens prövning i hovrätten.
Skandinaviska Enskilda Banken AB motsatte sig att hovrättens beslut ändrades.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Jordan, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut.
Skandinaviska Enskilda Banken AB ansökte om att KLM Fastigheter Aktiebolag (KLM) och M.S. med firma M.S. Fastigheter (M.S. med firma) skulle försättas i konkurs. Till stöd för ansökningen mot KLM åberopades att banken hade en kapitalfordran om 13 933 165 kr 84 öre, jämte upplupen ränta om 24 877 kr, och till stöd för ansökningen mot M.S. med firma åberopades att banken hade en kapitalfordran om 21 308 681 kr 25 öre jämte upplupen ränta om 37 113 kr 44 öre. Banken gjorde vidare gällande att KLM och M.S. med firma var på obestånd eftersom de inte reglerat skulderna sedan de erhållit en betalningsanmaning enligt 2 kap. 9 § konkurslagen (1987:672). KLM och M.S. med firma bestred ansökningarna och gjorde gällande att de endast tillfälligt var på obestånd och att det i vart fall förelåg konkurshinder enligt 2 kap. 10 § konkurslagen eftersom banken hade betryggande pant i ett antal fastigheter som tillhörde dem. Tingsrätten försatte KLM och M.S. med firma i konkurs efter att ha funnit dels att de fick anses vara på obestånd enligt 2 kap. 9 § konkurslagen, dels att ingen av dem visat att banken hade betryggande pant till full täckning av sina fordringar.
KLM och M.S. med firma överklagade tingsrättens beslut och yrkade att konkurserna skulle upphävas. I överklagandena åberopades att de var solventa och att det förelåg konkurshinder. Till stöd för påståendet om konkurshinder gjorde de bl.a. gällande att det efter konkursförhandlingen vid tingsrätten skett en försäljning av deras fastigheter som visade att fastigheterna hade ett sådant värde att banken hade betryggande pant för sina fordringar. De åberopade även ny bevisning i form av bl.a. avtal om fastighetsöverlåtelser.
Hovrätten inhämtade yttrande från banken och från konkursförvaltaren. Banken bestred ändring.
Hovrätten har beslutat att inte meddela prövningstillstånd.
En av frågorna i HD är om hovrätten borde ha meddelat granskningsdispens enligt 49 kap. 14 § 2 RB. Sådant tillstånd ska meddelas om det inte utan att tillstånd meddelas går att bedöma riktigheten av det slut som tingsrätten har kommit till. Möjligheten att ge prövningstillstånd på denna grund har beskrivits som en form av säkerhetsventil som tillkommit med hänsyn till att det ibland kan vara svårt att bedöma om det finns skäl att ändra tingsrättens avgörande utan att målet tas upp till en fullständig prövning i hovrätten. Så kan vara fallet när skälen för ett avgörande är ofullständiga, kortfattade eller på annat sätt oklara när det gäller de sakförhållanden som har lagts till grund för tingsrättens avgörande (se prop. 2004/ 05:131 s. 186 f. och NJA 2010 s. 405 med hänvisningar).
En fråga som tingsrätten haft att pröva gällde om banken hade betryggande pant i egendom som tillhörde KLM och M.S. med firma och därmed om det förelåg konkurshinder för banken att få gäldenärerna försatta i konkurs. KLM och M.S. med firma åberopade vid tingsrätten tämligen omfattande bevisning i denna del i form av värderingsintyg avseende de aktuella fastigheterna och förhör med den värderingsman som utfärdat intygen. Vad som framkommit genom denna bevisning och på vilket sätt tingsrätten värderat denna framgår inte helt av tingsrättens beslut. Därtill kommer att KLM och M.S. med firma i hovrätten och i HD har åberopat nya omständigheter och bevis till stöd för att fastigheterna haft ett sådant värde att bankens pant varit betryggande. Något hinder för gäldenärerna att i högre instans åberopa det anförda har inte förelegat då talan avser överklagande av beslut (se Smith och Monroe, Processen i hovrätt och Högsta domstolen, Rättegång VI, 4 uppl. 2011, s. 127 f.). Tingsrättens beslut framstår mot denna bakgrund som svårbedömda och under sådana förhållanden går det inte utan att prövningstillstånd meddelas att bedöma riktigheten av de slut som tingsrätten har kommit till.
Vid denna bedömning - och då ingen dispensgrund är överordnad någon annan - har HD inte anledning att gå in på frågan om förutsättningarna för någon annan dispensgrund är uppfyllda.
Av det sagda följer att tillstånd till målens prövning i hovrätten ska meddelas.
Med ändring av hovrättens beslut meddelar HD tillstånd till målens prövning i hovrätten.
HD (justitieråden Pierce, Ayers, Walters, referent, Andrade och Ramos) meddelade den 29 december 2011 följande beslut.
Tingsrätten beslutade att KLM Fastigheter AB och M.S. med firma M.S. Fastigheter skulle försättas i konkurs efter ansökningar av banken. I ansökningarna åberopade banken kapitalfordringar mot dels bolaget på 13 933 165 kr, dels M.S. på 21 308 681 kr, medan de upplupna räntorna angavs till 24 877 kr respektive 37 113 kr. Enligt banken skulle gäldenärerna anses vara på obestånd, eftersom de inte hade följt sådana uppmaningar att betala skulderna som anges i 2 kap. 9 § konkurslagen. Bolaget och M.S. bestred ansökningarna och gjorde gällande bl.a. att oförmågan att betala skulderna var endast tillfällig och att det fanns ett konkurshinder enligt 2 kap. 10 § konkurslagen, eftersom banken hade betryggande säkerhet genom pantbrev med bästa rätt i några av deras fastigheter. Till stöd för sina påståenden om att pantbreven inte bara nominellt utan också reellt gav banken full täckning för sina fordringar åberopade gäldenärerna skriftliga utlåtanden om de pantsatta fastigheternas värde och förhör med den person som hade utfört värderingarna.
Tingsrätten fann att gäldenärerna inte hade kunnat motbevisa presumtionen om obestånd enligt 2 kap. 9 § och att det inte fanns något konkurshinder. I den sist nämnda frågan hänvisade tingsrätten bl.a. till den värdeminskning som en exekutiv försäljning för med sig och till de osäkerhetsintervall som värderingsmannen hade angett. Mot den bakgrunden fann tingsrätten att ingen av gäldenärerna hade visat att banken hade betryggande pant till full täckning av fordringarna.
Efter överklagande av bolaget och M.S. beslutade hovrätten att inte meddela prövningstillstånd. Beslutet hade föregåtts av en skriftväxling som främst gällde det förhållandet att några av de berörda fastigheterna hade sålts och frågan hur detta inverkade på bedömningen av panten.
I HD har målen i stor utsträckning kommit att gälla frågan om det har funnits ett konkurshinder och vilket krav som ska ställas på gäldenärens bevisning för att en säkerhet är ”betryggande”. Enligt bolaget och M.S. har deras utredning nått upp till det krav som ställs, eftersom de har kunnat presentera både skriftlig och muntlig bevisning om det konkreta värdet på varje aktuell fastighet. Med deras synsätt har bevisbördan därmed gått över på banken som med motsvarande grad av konkretion måste visa att fastigheternas värden är lägre. Banken har på sin sida hänvisat till att värderingar kan vara osäkra allt efter vem som har utfört dem, att priset vid en exekutiv försäljning kan bli lägre än det uppskattade marknadsvärdet samt att de nu genomförda värderingarna har utgått från vissa felaktiga förutsättningar och inte är tillräckligt grundliga i en del avseenden. Mot bakgrund av dessa osäkerhetsmoment anser banken att någon ytterligare motbevisning inte krävs.
En borgenär har inte rätt att få gäldenären försatt i konkurs om borgenären har betryggande pant eller därmed jämförlig säkerhet i egendom som tillhör gäldenären (2 kap. 10 § första stycket 1 konkurslagen). Bolaget och M.S. har hänvisat till att banken sedan tidigare har säkerhet i form av panträtt i deras respektive fastigheter. En fråga som aktualiseras i målet är sålunda om fastigheternas värde är sådant att det finns en ”betryggande pant” som hindrar ett bifall till bankens ansökningar om konkurs.
Det är gäldenären som har bevisbördan för de omständigheter som gör att en säkerhet kan anses vara betryggande. Frågan är då vilket beviskrav som kan ställas. Sedan tidigare har det ansetts gälla ett förhållandevis lågt beviskrav. Det antagandet torde gå tillbaka på den ursprungliga lydelsen av 1921 års konkurslag, där det angavs att gäldenären skulle förebringa sådan utredning att den egendom, i vilken borgenären hade panträtt, ”skäligen må antagas” förslå till full betalning av fordringen (6 §), en lydelse som gällde fram till år 1975. Något motsvarande uttryck för beviskravet fanns därefter inte i bestämmelsen (5 §), och inte heller den nu gällande regeln i 2 kap. 10 § återspeglar beviskravet. Även om lagstiftaren inte skulle ha avsett att ändra kravet på gäldenärens bevisning - trots den nya utformningen av lagtexten - kan det behövas vägledning om den närmare innebörden och uttolkningen av beviskravet (jfr prop. 1975:6 s. 163 f. och SOU 1970:75 s. 81 f. samt Mcdonald, Specialprocess, 6 uppl. 2007, s. 184, Roberson, Materiell konkursrätt, 2 uppl. 1987, s. 41 f. och Bryan och Palmer, Konkurslagen del I, suppl. 17, oktober 2011, s. 2:32).
En anknytande fråga är vad som ligger i lagens uttryck att säkerheten ska vara ”betryggande”. Allmänt sett innebär det att säkerheten ska bereda full täckning för borgenärens fordringar och dessutom vara skyddad mot återvinning (se t.ex. a. prop. s. 162 ff. samt NJA 1907 s. 146 och NJA 1995 s. 554). Uttryck av denna eller liknande innebörd - tidigare angavs att den egendom, vari borgenären hade panträtt, skulle ”förslå till fordringens fulla gällande” - har funnits sedan lång tid och gällt under skiftande förhållanden. En fråga som behöver belysas i rättstillämpningen är hur bestämmelsen om säkerhet som konkurshinder ska tolkas och tillämpas då den aktuella egendomens värde på kort tid kan variera relativt kraftigt och ett mer bestämt värde är svårt att fastställa. Inte minst under sådana omständigheter får det särskild betydelse hur borgenärens intresse av att en konkurs kommer till stånd förhåller sig till det beviskrav som läggs på gäldenären om att säkerheten är betryggande (jfr a. prop. s. 120 och s. 164, NJA 1997 s. 591 samt Smith, Konkursrätt, 1961, s. 40).
Med hänvisning till det nu sagda är det av vikt för ledning av rättstillämpningen att överklagandena prövas av högre rätt. Det ska därför meddelas tillstånd till målens prövning i hovrätten med stöd av 49 kap. 14 § 3 RB och 16 kap. 2 § första stycket konkurslagen (prejudikatdispens).
Med ändring av hovrättens beslut meddelar HD tillstånd till målens prövning i hovrätten.
HD:s beslut meddelat: den 29 december 2011.
Mål nr: Ö 3950-11.
Lagrum: 2 kap. 10 § konkurslagen (1987:672).
Rättsfall: NJA 1907 s. 146, NJA 1995 s. 554 och NJA 1997 s. 591.