Samäganderätt. Ägarna till samägd egendom presumeras svara, var och en i förhållande till sin andel, för kostnader för åtgärder som någon av dem med övrigas samtycke vidtar för förvaltning eller förbättring av egendomen. I målet hade en av två makar ådragit sig en skuld för förbättringsarbeten på en samägd fastighet. Vid bodelning med anledning av den andra makens död ansågs ansvaret för skulden delat.
Davies avled år 2011 och efterlämnade som dödsbodelägare maken G.J. och dottern L.D.R.T. En av tingsrätten förordnad skiftesman förrättade bodelning och arvskifte den 31 mars 2014.
Bland makarnas tillgångar ingick fastigheten Laxå Mosshult 1:16, som åsattes ett bodelningsvärde om 1 472 500 kr. Pantbrev i fastigheten hade lämnats till säkerhet för banklån som G.J. hade tagit upp. Dessa skulder uppgick per brytdagen till 1 301 270 kr. Skiftesmannen bedömde att de skulle belasta båda makarna till lika delar och tog därför i bodelningen upp en skuld för dödsboet efter A.D.R. till G.J. på 650 635 kr.
Vid bodelningen fick G.J. behålla sitt giftorättsgods. Till skifte återstod sedan, efter avdrag för skiftesmannens arvode, 43 032 kr. Detta belopp skulle enligt skiftesmannen, som hänvisade till ett testamente, fördelas med hälften var till G.J. och L.D.R.T. Vid lottläggningen ålades därför G.J. att utge en skifteslikvid om 21 516 kr till L.D.R.T.
L.D.R.T. klandrade bodelningen och arvskiftet vid Örebro tingsrätt. Hon gjorde bl.a. gällande att det åberopade testamentet saknade verkan, vilket innebar att hon hade rätt till sin arvslott och inte bara sin laglott. Hon invände vidare mot skiftesmannens beslut som innebar att det förelåg s.k. dold samgäld mellan makarna avseende bankskulden och anförde bl.a. Detta är felaktigt, eftersom det var G.J. ensam som under perioden 2007-2010 tog upp tre lån om sammanlagt 1 300 000 kr med säkerhet i hans och A.D.R:s gemensamma fastighet Laxå Mosshult 1:16. Lånen togs för att användas i G.J:s verksamhet och användes också till största delen till detta. Huvudregeln är att varje make svarar för sina skulder vid en bodelning och någon s.k. dold samgäld har inte uppstått mellan G.J. och A.D.R. Det är vidare osäkert om dold samgäld över huvud taget kan uppstå enligt svensk rätt och i så fall krävs det att gemensam partsvilja förelegat om att stå för lånet och betalningen av detta. Så har inte varit fallet.
G.J. anförde bl.a. följande. Det är riktigt att L.D.R.T. ska erhålla sin arvslott och inte sin laglott som skiftesmannen bestämt. Arvslotten ska rätteligen uppgå till 43 032 kr. I övrigt har skiftesmannen gjort ett korrekt skifte. De lån som upptagits ska belasta såväl dödsboet som honom själv och skiftesmannen har således gjort en riktig bedömning avseende frågan om dold samgäld. Han och A.D.R. var överens om att belåna fastigheten och att pengarna skulle användas till att renovera denna. Det stod helt klart att de båda var betalningsansvariga för lånet.
Tingsrätten (lagmannen White, rådmannen Duran och f.d. lagmannen Olsen) anförde i dom den 2 mars 2015 bl.a. följande.
På G.J:s begäran har hållits förhör under sanningsförsäkran med honom själv och vittnesförhör med banktjänstemannen FordEnligt 1 kap. 3 § ÄktB svarar varje make för sina skulder. Makarna kan även ha gemensamma skulder (samgäld) för vilka de är solidariskt betalningsansvariga om någon annan ansvarsfördelning inte avtalats. I målet är fråga om s.k. dold samgäld kan uppstå. Frågan om dold samgäld är möjlig enligt svensk rätt är inte klar, men i doktrinen har både Hammond och May ansett att dold samäganderätt kan föreligga. Enligt Hammond kan det vid samäganderätt - öppen eller dold - uppkomma fråga om ansvar för gäld, som har tagits för egendomen ifråga men av någon anledning endast skrivits i ena partens namn. Möjligen finns visst utrymme för dold samgäld så att ansvaret för skulden, makarna emellan, anses åvila båda parterna, vanligen i förhållande till deras andelar av egendomen. Skulle detta vara uteslutet kan det i många fall bli så, att gäldenärsmaken ej har egendom till täckning för sin ifrågavarande skuld (Hammond, Bodelning under äktenskap och vid skilsmässa, 5 uppl., s. 38 ff.) May menar att samgälden ska grundas på en gemensam partsvilja, dvs. om en dold samägare varit beredd att, gentemot maken eller sambon, bära ett ansvar för kostnaderna (May, Äganderätten till fastighet för makar och samboende, 1985, s. 32 ff.) Tingsrätten delar uppfattningen att det, i vart fall då parterna varit överens om detta, kan uppstå dold samgäld.
De aktuella lånen tecknades av G.J. ensam vilket talar för att de enbart ska hänföras till honom och inte belasta dödsboet efter Malone har dock under sanningsförsäkran uppgivit bl.a. att han och A.D.R. gemensamt bestämde sig för att belåna fastigheten för att renovera denna, att anledningen till att A.D.R. inte kom att stå som låntagare var att hon inte ansågs kreditvärdig, att de var helt överens om att de båda var betalningsansvariga för lånen och att hela lånebeloppen använts för renovering av den gemensamma fastigheten. Hans uppgifter vinner stöd av vittnesmålet från A.W., som berättat bl.a. att Davies och G.J. gemensamt ansökte om upptagande av det första lånet, att anledningen till att A.D.R. inte står som låntagare var att hon inte ansågs kreditvärdig och att lånen togs upp för att kunna finansiera renovering av fastigheten. De åberopade fakturorna är också utställda under den tid som lånen upptogs, flera av dem har leveransadress till den aktuella fastigheten och på flera av dem framgår att fakturan avser husarbete på Lilla Mosshult 1:16. Sammantaget finner tingsrätten utrett att A.D.R:s och G.J:s avsikt varit att de båda skulle vara betalningsansvariga för lånen och att dessa använts för att renovera den gemensamma fastigheten. Dold samgäld har således förelegat, varför skulden ska belasta både G.J. och dödsboet efter WoodsTingsrätten ändrar bodelningen och arvskiftet av den 31 mars 2014 efter Davies endast på så sätt att tingsrätten fastställer att den skifteslikvid som G.J. ska utge till L.D.R.T. ska uppgå till 43 032 kr.
L.D.R.T. överklagade i Göta hovrätt och yrkade att hovrätten skulle fastställa att den skifteslikvid som G.J. skulle betala till henne skulle uppgå till 672 151 kr. (Vid bestämningen av detta belopp hade hon avräknat 21 516 kr som G.J. redan hade betalat till henne.)
G.J. motsatte sig L.D.R.T:s ändringsyrkande.
Hovrätten (hovrättslagmannen Robinson, hovrättsråden Harmon och Mckay samt tf. hovrättsassessorn Williams, referent) anförde i dom den 19 november 2015 bl.a. följande.
Det är ostridigt att G.J. under åren 2007-2010 tog tre banklån och att den totala skulden för dessa lån per den s.k. brytdagen uppgick till 1 301 270 kr. Det är vidare ostridigt att det i makarnas bodelning för A.D.R:s dödsbos del upptogs en skuld till G.J. motsvarande halva låneskulden till banken, dvs. 650 635 kr. Frågan i målet är om G.J:s skuld, trots att han är ensam gäldenär i förhållande till banken, till hälften ska belasta A.D.R:s dödsbo på grund av en överenskommelse mellan makarna.
Av 1 kap. 3 § ÄktB följer att varje make råder över sin egendom och svarar för sina skulder. Detta är en grundläggande princip i den nordiska egendomsordningen för makar och förhållandet har också uttryckts på så sätt att det råder egendomsskillnad mellan makarna så länge äktenskapet består (se prop. 1986/87:1 s. 113).
Att makar svarar för sina respektive skulder innebär att utgångspunkten är att G.J. ensam ska svara för sina skulder till banken. Makar har emellertid - med vissa begränsningar i äktenskapsbalken till skydd för makars borgenärer - möjligheter att fritt träffa avtal med varandra och disponera över egendomsförhållandena inom äktenskapet. Detta gäller såväl avtal av mer familjerättslig karaktär, t.ex. äktenskapsförord och bodelningsavtal, som förmögenhetsrättsliga avtal. Makar kan således träffa avtal om bland annat köp, penninglån och gåva som vilka personer som helst (jfr Agell & Mills, Äktenskap Samboende Partnerskap, 5 uppl., s. 133). Beträffande de mer familjerättsliga avtalen återspeglas makars avtalsfrihet bland annat i äktenskapsbalkens bodelningsregler. Dessa regler är dispositiva frånsett kravet i 9 kap. 5 § ÄktB om att det över bodelningen ska upprättas en handling som ska skrivas under av parterna. Ingenting hindrar alltså att makar som är överens frångår bodelningsreglerna. Makar kan även efter anmälan till Skatteverket bodela under pågående äktenskap (se 9 kap. 1 § andra stycket ÄktB).
G.J. har gjort gällande att han och Davies varit överens om att de båda två skulle vara betalningsansvariga för de aktuella låneskulderna. Makarna har emellertid inte medan Davies var i livet aktivt vidtagit några åtgärder för att hantera frågan om skuldernas inverkan på egendomsförhållandena i äktenskapet, t.ex. genom att upprätta ett skriftligt avtal. Det framgår dessutom av de uppgifter G.J. själv lämnat att makarna inte uttryckligen berört frågan om hur skulderna skulle fördelas. G.J. har härvid i stället gjort gällande att det, eftersom banklånen avsåg renovering av deras gemensamma fastighet, stått klart för både honom och A.D.R. att de båda två skulle vara betalningsansvariga för skulderna och att ”dold samgäld” därmed förelegat.
I litteraturen har anförts att det, vid ansvar för skuld som avser samägd egendom men som av någon anledning endast skrivits i ena partens namn, möjligen bör finnas visst utrymme för ”dold samgäld”. Ansvaret för skulden - makarna emellan - skulle då anses åvila båda parterna, vanligen i förhållande till deras andelar av egendomen. Om detta skulle vara uteslutet kan det i många fall bli så att gäldenärsmaken inte har egendom till täckning för sin ifrågavarande skuld. Det bör därför vid bodelning vara möjligt att lägga ut såväl de samägda tillgångarna som skulderna knutna till dessa på båda makarna (se Teleman, Bodelning under äktenskap och vid skilsmässa, 5 uppl., s. 38 ff).
Hovrätten konstaterar att ”dold samgäld” inte är vedertaget i svensk rätt och att det framstår som oklart om en rättsregel med sådan innebörd överhuvudtaget finns och hur den i så fall ska tillämpas. Visserligen skulle den omständigheten att en make ensam belastas med skulder hänförliga till samägd egendom kunna leda till otillfredsställande resultat vid en bodelning, men samtidigt har makar, som framgår ovan, möjligheter att under äktenskapet på ett eller annat sätt komma överens i frågor som rör deras ekonomiska mellanhavanden.
För att ett delat gäldansvar makar emellan överhuvudtaget ska kunna uppkomma måste, enligt hovrättens mening, en förutsättning vara att det hos dem underförstått funnits en gemensam partsavsikt. Det är G.J. som har bevisbördan för sitt påstående om att han och Davies gemensamt avsåg att dela på ansvaret för hans låneskuld till banken. Det saknas skäl att i förevarande fall ställa upp ett lägre beviskrav än det som normalt gäller i tvistemål. G.J. har således att styrka att makarna hade en gemensam partsavsikt om delat gäldansvar för att bevisbördan ska anses fullgjord.
G.J. har under sanningsförsäkran berättat att han och Davies avsåg att gemensamt svara för banklånen och att dessa togs för att finansiera en renovering av den gemensamma fastigheten. Att makarna avsåg att renovera fastigheten och därför behövde låna pengar har bekräftats av banktjänstemannen A.W. beträffande upptagandet av det första lånet om 500 000 kr. De fakturor som G.J. har åberopat är, med några få undantag, utställda på honom personligen och de är till sitt innehåll också förenliga med uppgiften om renoveringsarbeten på fastigheten. Fakturorna har vidare ett tidsmässigt och beloppsmässigt samband med banklånen och flera av dem har makarnas bostadsadress som leverans­adress. Sammantaget får G.J. anses ha styrkt att banklånen tagits för att finansiera renoveringen av fastigheten.
Det är i målet klarlagt att Davies haft del i att pantsätta den gemensamma fastigheten för samtliga tre banklån. Av A.W:s uppgifter från det första lånetillfället framgår att Davies och G.J. inledningsvis gemensamt ansökte om upptagande av lånet, men att endast G.J. ansågs kreditvärdig och att han därför kom att stå som ensam låntagare. Sammantaget är omständigheterna sådana att mycket talar för att makarnas gemensamma partsavsikt, i vart fall beträffande det inledande lånet, var den att de i förhållande till varandra skulle ha ett gemensamt gäldansvar. Någon direkt bevisning som styrker A.D.R:s avsikter rörande ansvaret för banklånen finns emellertid inte i målet. Det finns dessutom omständigheter som skulle kunna tala emot att A.D.R. avsett att banklånen skulle vara en gemensam skuld. Hon har, såvitt framkommit, inte haft någon del i avbetalningen av banklånen och hon har också, enligt vad G.J. uppgett, redan investerat pengar i fastigheten genom att ensam stå för köpeskillingen vid fastighetsförvärvet. Det framgår vidare av G.J:s uppgifter att han bland annat betalade A.D.R:s studieskulder och gav henne en summa pengar varje månad. Det har därmed förekommit att G.J. agerat på ett för A.D.R. ekonomiskt gynnande sätt. Med beaktande av det anförda är den bevisning som åberopats från G.J:s sida inte tillräcklig för att styrka att det förelegat en gemensam partsavsikt om delat gäldansvar. Skulderna ska därför inte belasta A.D.R:s dödsbo i bodelningen mellan makarna. Med detta ställningstagande ska den skifteslikvid som G.J. ska betala till L.D.R.T. uppgå till 672 151 kr.
Med ändring av tingsrättens domslut fastställer hovrätten att den skifteslikvid som G.J. ska betala till L.D.R.T. ska uppgå till 672 151 kr.
G.J. överklagade hovrättens dom och yrkade att HD skulle fastställa tingsrättens dom.
L.D.R.T. motsatte sig att hovrättens dom ändrades.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Alvarez, föreslog i betänkande följande dom.
1-5. Dessa punkter innehåller en redogörelse som motsvarar punkterna 1-4 i HD:s dom men i vissa delar är mera utförlig.
Frågan i målet är om det, makarna emellan, föreligger ett gemensamt ansvar för skulden och dödsboet därmed ska påföras halva skulden vid bodelningen.
En viktig grundsats beträffande makars ekonomiska förhållanden är att varje make råder över sin egendom och svarar för sina skulder (se 1 kap. 3 § ÄktB). Detta gäller oberoende av om egendomen är giftorättsgods eller enskild. I båda fallen äger var och en av makarna sin egen egendom och svarar för sina egna skulder.
Makar är två självständiga rättssubjekt. De har sinsemellan i princip avtalsfrihet på det förmögenhetsrättsliga området. De kan träffa avtal om exempelvis köp, hyra och penninglån som vilka personer som helst. (Se May och Barrera, Äktenskap Samboende Partnerskap, 5 uppl. 2011 s. 52 och s. 133.)
Om ena maken dör medför dödsfallet att äktenskapet upplöses och att bodelning ska förrättas innan ett arvskifte kan ske. Avgörande för vilken egendom som ingår i bodelningen är makarnas egendomsförhållanden den dag då dödsfallet inträffade. (Se 9 kap. 1 och 2 §§ ÄktB och 23 kap. 1 § ÄB.)
För att komma fram till hur mycket varje sida ska erhålla genom bodelningen måste man först avgöra vilka tillgångar och skulder varje make hade vid dödsfallet.
I ett äktenskap uppstår typiskt sett en ekonomisk sammanflätning som gör att det kan vara svårt att avgöra om egendom som har förvärvats under äktenskapet tillhör ena maken ensam eller båda makarna gemensamt med samäganderätt. Samma sak gäller för sambor. I rättsfallet NJA 1992 s. 163 behandlade HD frågan hur äganderätten till lös egendom som förvärvats under ett samboförhållande skulle bedömas. HD framhöll att frågan om sådan egendom tillhör ena sambon ensam eller båda samborna gemensamt med samäganderätt ska avgöras efter allmänna förmögenhetsrättsliga principer för förvärv av äganderätt, varvid dock den nära personliga och ekonomiska gemenskap som i allmänhet råder mellan sambor måste beaktas. Detta uppgavs innebära att det avgörande för äganderättsfrågan i princip är vem som tillskjutit medel för anskaffande av egendomen. HD underströk samtidigt att frågan om vem som tillskjutit medel för viss egendom inte borde bedömas alltför formellt utan ses mot bakgrund av sambornas ekonomiska förhållanden i övrigt.
Hur äganderättsfrågan bör bedömas när det gäller fast egendom, liksom annan egendom där överlåtelse är förenad med formkrav, utvecklade HD i en serie avgöranden i början av 1980-talet (se NJA 1980 s. 705, NJA 1981 s. 693 och NJA 1982 s. 705). Genom rättsfallen grundlades principen om dold samäganderätt.
Förutsättningarna för dold samäganderätt har angetts vara att egendomen inköpts för gemensamt bruk, att den make eller sambo som inte utåt framträder som ägare har lämnat ett ekonomiskt bidrag till köpet samt att båda makarna eller samborna avsett att äganderätten ska vara gemensam. Den sistnämnda förutsättningen kan dock ersättas av att en tyst överenskommelse om gemensam äganderätt intolkas i omständigheterna i samband med köpet. Avgörande för bedömningen är förhållandena vid tidpunkten för förvärvet. (Se NJA 2002 s. 142.)
I regel föreligger inte några svårigheter att avgöra vem av makarna som ansvarar för en skuld. Låneavtalet med borgenären utvisar entydigt gäldenären. Om båda makarna gemensamt ådragit sig en skuld är båda ansvariga för den. Normalt inträder ett solidariskt ansvar, dvs. vardera maken blir betalningsskyldig för hela skulden, om inte annat avtalats med tredje man, jfr 1 kap. 2 § lagen (1936:81) om skuldebrev.
Även om en make inte har något betalningsansvar mot borgenären för den andre makens skulder kan det i makarnas interna rättsförhållande föreligga en skyldighet för den icke-betalningsansvariga maken att svara för hela eller delar av skulden. Om den betalningsansvariga maken har betalat skulden, kan han eller hon alltså ibland ha regresskrav mot den andra maken. Detta orsakar inga principiella problem om det finns ett klart avtal mellan makarna om den slutliga betalningsskyldigheten. (Jfr May, Nordisk äktenskapsrätt, 2003, s. 137.)
I doktrin har hävdats att det, i samma mån som makarna kan antas vara samägare till egendom som har köpts av den ena maken för gemensamt bruk, också kan vara naturligt att i makarnas inbördes förhållande intolka en överenskommelse om gemensamt ansvar för t.ex. ett lån som en make tagit upp för att kunna köpa en fastighet (se May, a.a. s. 137, jfr även Hammond, Bodelning under äktenskap och vid skilsmässa, 5 uppl. 2011, s. 38 ff. och May, Äganderätten till fastighet för makar och samboende, 1985, s. 32 ff.)
Frågan huruvida makarna svarar gemensamt för en viss skuld aktualiseras i praktiken först i samband med bodelning. I detta sammanhang har anförts att om det skulle vara uteslutet att lägga ut såväl samägda tillgångar som skulder knutna till dessa tillgångar på båda makarna kan det i många fall bli så att den betalningsansvariga maken inte har egendom till täckning för sin skuld. Vidare har getts uttryck för att skulder knutna till sådan egendom normalt torde kunna fördelas med giltighet mellan makarna i proportion till deras andelar av egendomen. Detta gäller dock inte i de fall makarna sinsemellan vid skuldens uppkomst avtalat att endast en av dem, den öppna gäldenären, ska vara ansvarig. (Se Hammond, a.a. s. 38 ff.)
Den dolda samäganderätten är en bevisregel, närmast ett slags presumtionsregel, som innebär att när egendomen har köpts av den ena maken eller sambon för gemensamt bruk med ekonomiskt bidrag från den andra så är det en utgångspunkt, men inte mer, att egendomen ägs gemensamt. Särskilda förhållanden i det enskilda fallet kan påverka bedömningen. (Se NJA 2008 s. 826 och NJA 2013 s. 242.)
Till grund för erkännandet av dold samäganderätt har anförts vissa rättspolitiska överväganden av familjerättslig natur. Konstruktionen ger den make eller sambo som inte är öppen köpare ett ekonomiskt skydd. Med hänsyn till den speciella gemenskap som uppstår i ett äktenskap eller ett samboförhållande kan det ses som en naturlig utgångspunkt att egendom som inköps för gemensamt bruk av den ena maken eller sambon, med bidrag från den andra, ska ägas gemensamt. (Se NJA 2002 s. 142, jfr även NJA 2008 s. 826.)
Samma rättspolitiska överväganden kan anföras när det gäller skulder hänförliga till makarnas samägda egendom. Den av makarna som ensam åtagit sig en sådan skuld - den öppna gäldenären - kan i likhet med en dold samägare behöva ges ett ekonomiskt skydd. Det kan också, på samma sätt som makar under vissa förutsättningar presumeras vara samägare till egendom, ses som en naturlig utgångspunkt att makar - i deras inbördes rättsförhållande - svarar gemensamt för en skuld som tagits upp av den ena maken men som kommer även den andra till godo, t.ex. lån som en make tagit upp för att renovera en gemensam fastighet.
I samband med införandet av 1987 års äktenskapsbalk hade lagstiftaren anledning att ta ställning till om det skulle införas en ny form av presumerad samäganderätt till bostad och bohag liksom om skulder med särskild förmånsrätt i sådan egendom, som endast en av makarna åtagit sig, skulle anses åvila dem båda. Familjelagssakkunniga, vars förslag låg till grund för den nya lagstiftningen, hade föreslagit att det skulle införas en regel om att bostad och bohag som förvärvats för makarnas gemensamma begagnande skulle anses tillhöra dem tillsammans till lika delar. Presumtionen skulle bli tillämplig först vid bodelningen. Samtidigt föreslogs en särskild regel om täckning för skulder med särskild förmånsrätt i den egendom som makarna ansågs äga tillsammans. Hade endast en av makarna åtagit sig en sådan skuld så skulle den enligt förslaget anses åvila båda makarna. (Se SOU 1981:85 s. 328 ff. och s. 369 ff.)
Förslaget tillbakavisades av departementschefen. Som skäl anfördes i första hand bristande samordning med giftorättsreglerna och negativa konsekvenser för kreditväsende och borgenärer. Målet att skapa en ekonomisk utjämning för makar ansågs kunna tillgodoses inom giftorättssystemets ramar liksom genom regler om kvarsittningsrätt till bostad och rådighetsinskränkningar avseende fast egendom. (Se prop. 1986/87:7 s. 56 ff., jfr även Day, Förvärvslagarna - ett hinder för s.k. dold samäganderätt i äktenskap och samboförhållanden, JT 1990-91, s. 202 ff.)
Mot bakgrund av det ställningstagande som lagstiftaren gjort, och med beaktande av de avgränsningssvårigheter som en sådan presumtion skulle medföra, saknas tillräckliga skäl för att införa en särskild bevisregel som innebär att skulder som en av makarna åtagit sig som utgångspunkt ska åvila även den andra maken. Frågan om det föreligger en skyldighet för den icke-betalningsansvariga maken att, makarna emellan, svara för en sådan skuld bör istället bedömas enligt allmänna förmögenhetsrättsliga principer. En annan sak är att den nära personliga och ekonomiska gemenskap som i allmänhet råder mellan makar måste beaktas vid bevisvärderingen.
Bevisbördan för att det förelegat en överenskommelse om delat ansvar för en skuld som upptagits i ena makens namn vilar på gäldenärsmaken. De beviskrav som normalt gäller i tvistemål är tillämpliga.
Det ligger alltså på G.J. att styrka att det finns en överenskommelse mellan honom och A.D.R. om den slutliga betalningsskyldigheten för lånen som innebar att Davies skulle svara för halva skulden.
Som hovrätten kommit fram till är det inte möjligt att utifrån den åberopade bevisningen dra slutsatsen att Davies och G.J. träffat en sådan överenskommelse. Inte heller det som i övrigt kommit fram ger tillräckligt stöd för G.J:s påstående. G.J. har därför inte styrkt att det förelegat en överenskommelse om delat ansvar för skulden. Det innebär att hovrättens domslut ska fastställas.
HD fastställer hovrättens domslut.
HD (justitieråden Sims, Lopez, referent, Williams, Clark och Cuevas) meddelade den 20 december 2016 följande dom.
Makarna A.D.R. och G.J. ägde tillsammans fastigheten Laxå Mosshult 1:16. Under åren 2007-2010 tog G.J. tre banklån om sammanlagt 1 300 000 kr. Det är utrett i målet att medlen användes för att rusta upp byggnaden på fastigheten till en åretruntbostad. Fastigheten pantsattes som säkerhet för lånen. A.D.R. avled den 11 maj 2011. Den totala skulden för de tre lånen uppgick då till 1 301 270 kr.
En av tingsrätten förordnad skiftesman förrättade den 31 mars 2014 bodelning och arvskifte efter A.D.R. Skiftesmannen bedömde att skulden för de tre lånen skulle belasta makarna med hälften var, dvs. i proportion till deras andelar i fastigheten. I bodelningen upptogs därför på dödsboets sida en skuld till G.J. motsvarande halva bankskulden, som per den kritiska dagen uppgick till 650 635 kr. G.J. begärde att som sin andel i bodelningen få behålla sitt giftorättsgods (se 12 kap. 2 § ÄktB). Bodelningen och arvskiftet förrättades i enlighet med detta.
L.D.R.T., som är dotter till Davies, klandrade bodelningen och arvskiftet vid tingsrätten. Hon yrkade att hela bankskulden skulle belasta G.J., vilket innebar att hon skulle tillskiftas ytterligare 650 635 kr.
Tingsrätten fann att skulden var gemensam för Davies och G.J. Bodelningen och arvskiftet ändrades i endast en mindre del. Hovrätten har ansett att skulden inte till någon del ska belasta dödsboet.
Frågan i målet är om Davies var ansvarig gentemot G.J. för halva skulden och om hennes dödsbo därför ska belastas i bodelningen med ett belopp motsvarande denna andel.
Bestämmelser om samägd egendom finns i lagen (1904:48 s. 1) om samäganderätt. Där regleras inte vad som gäller delägarna emellan när någon av dem med egna medel förkovrar egendomen. Av betydelse för frågan är dock bestämmelserna i 2 och 15 §§. Enligt 2 § fordras som huvudregel samtliga delägares samtycke för åtgärder för egendomens förvaltning. Och enligt 15 § ska delägarna svara, var och en i förhållande till sin andel, för kostnaderna för vissa i lagen reglerade förvaltningsåtgärder.
Enligt allmänna principer kan en tredje man, som använder sin egendom till att förkovra annans egendom, under vissa förutsättningar bli berättigad till ersättning för detta. Om vid samägd egendom en av två delägare med den andres samtycke med egna medel genomför en förkovringsåtgärd, får - i linje med 15 § samäganderättslagen - utgångspunkten anses vara att kostnaden ska fördelas i proportion till andelarna. Det får alltså presumeras att kostnaden för en åtgärd som någon delägare med övrigas samtycke vidtar för förvaltning eller förbättring av samägd egendom ska delas mellan ägarna i förhållande till deras andelar (se Williams, Brister i lagregleringen av institutet samäganderätt, i Burch 90 år, 2016 s. 166). För att presumtionen ska motbevisas torde en delägare som motsätter sig att svara ha att visa att det är fråga om en gåva eller att det har överenskommits, eller får anses vara underförstått, att ingen kostnadsfördelning ska ske.
En särskild situation är att det rör sig om samägd fast egendom och en delägares förkovringsåtgärd avseende fastigheten har finansierats genom att han eller hon har tagit en kredit för att betala åtgärden. Åtminstone när krediten har säkerställts med pantbrev uttagna i fastigheten bör då, om inte särskilda omständigheter föranleder till annat, ett delat ansvar knytas till krediten på så sätt, att delägare som inte svarar direkt mot långivaren har ett internt ansvar för krediten. Det innebär att han eller hon ska betala sin del av skulden till den som har tagit upp lånet (eller direkt till långivaren) i takt med att låntagarens betalningsskyldighet inträder.
A.D.R. och G.J. ägde fastigheten gemensamt och pantsatte den tillsammans för de aktuella lånen. Som har nämnts inledningsvis framgår det av utredningen att de upplånade pengarna användes för förkovran av fastigheten. Det framgår också att anledningen till att bara G.J. skrev under som gäldenär var att banken bedömde att Davies inte var kreditvärdig. Inget i utredningen talar för att makarna hade överenskommit att G.J. dem emellan skulle svara ensam för lånen, eller att Davies hade den uppfattningen.
På grund av det anförda svarar dödsboet efter A.D.R. i förhållande till G.J. för halva låneskulden. Det var alltså riktigt av skiftesmannen att i bodelningen fördela skulden på det sätt som skedde.
Överklagandet ska därför bifallas.
Med ändring av hovrättens dom förpliktar HD G.J. att betala skifteslikvid till L.D.R.T. med 43 032 kr jämte ränta.
Justitierådet Sims tillade för egen del:
I målet har det argumenterats kring vad som har kallats för dold samgäld, som skulle innebära att under vissa förutsättningar har makar respektive sambor ett internt delat ansvar för en kredit som har tagits av bara den ena av dem. Olika paralleller och kopplingar har gjorts till s.k. dold samäganderätt. Argumenteringen har föranlett mig till en del överväganden, som saknar omedelbar betydelse för bedömningarna i HD:s avgörande. Jag har likväl funnit anledning att något redovisa hur jag har sett på vissa frågor.
Liksom brister i den familjerättsliga regleringen ligger bakom den dolda samäganderätten (i form av en särskild bevisregel, se p. 6) är sådana brister förklaringen till att frågan om dold samgäld har aktualiserats. I de flesta fall leder regelsystemen för makar och sambor till att nettovärdet av den relevanta familjeegendomen vid bodelning delas på ett rättspolitiskt godtagbart sätt, vanligtvis lika. Och när så inte är fallet kan i regel korrigering ske enligt främst 12 kap. 1 § ÄktB respektive 15 § sambolagen (2003:376). Men det finns luckor i regleringen. Dessa borde hanteras av lagstiftaren, men så har inte skett (jfr mitt tillägg i NJA 2008 s. 826). De starka rättspolitiska skäl som gör sig gällande har då, när det gäller tillgångssidan, i vissa fall vunnit beaktande genom att dold samäganderätt i rättspraxis har etablerats som rättslig förklaringsmodell.
Den lucka som aktualiseras i förevarande fall har att göra med bestämmelsen i 12 kap. 2 § ÄktB. Av denna följer att vid bodelning med anledning av en makes död kan den efterlevande maken begära att som sin andel få behålla sitt giftorättsgods. Men om den döda maken står som ägare till en bostad vars värde av rättspolitiska skäl borde tillkomma båda makar med lika andelar och detta inte korrigeras vid bodelningen, så kan det innebära att syftet med regeln inte uppnås fullt ut. Och korrigering kan inte ske enligt 12 kap. 1 §, eftersom vad som där föreskrivs inte gäller vid bodelning med anledning av en makes död. Här kan då i vissa fall den efterlevande maken med framgång göra gällande dold samäganderätt till bostaden, och tillgodoses på det sättet ändamålet med delningsregeln (låt vara tämligen slumpmässigt i betraktande av de krav som har ställts upp för att en dold samäganderätt ska uppkomma, se det följande). Men målet gäller inte frågan om korrigering på tillgångssidan och möjligheten av dold samäganderätt; det gäller frågan om korrigering på skuldsidan och möjligheten av dold samgäld. För att få lite perspektiv på den senare frågan börjar jag med en sammanfattning av rättsläget avseende den dolda samäganderätten, för att på det sättet illustrera rättssystematiken bakom företeelsen. Detta kan sedan ge viss ledning när det gäller hur man ska se på möjligheten av dold samgäld.
Vad som något oegentligt har kommit att kallas för dold samäganderätt till fast egendom uppkommer när någon i eget namn men för också annans räkning köper en fastighet. För den senare hindrar då den rättsliga regleringen en omedelbar äganderättsövergång i enlighet med den kommissionsrättsliga princip som 23 § andra stycket kommissionslagen (2009:865) ger uttryck för (lagen är enligt 1 § första stycket tillämplig på endast lös egendom). Den som har rättshandlat blir därför, trots att köpet delvis var för annans räkning, ägare till hela egendomen. Den för vars räkning han eller hon har rättshandlat blir endast s.k. dold (sam-)ägare (beträffande bostadsrättslägenhet är det enligt min mening inte givet att samäganderätten behöver bli dold, se min uppsats i Festskrift till Williams, 2010, s. 239 f.). Det innebär att den dolde ägaren får ett obligatoriskt anspråk mot den öppne ägaren på att bli ägare till en andel av fastigheten. Rätten att bli ägare, som saknar sakrättsligt skydd (se bl.a. NJA 1993 s. 324) men kan genomdrivas rättsligt, blir fullgången genom en s.k. insättandeförklaring eller genom dom (se t.ex. NJA 1984 s. 772).
Typfallet för dold samäganderätt är att i ett äktenskap eller ett samboförhållande köper den ena maken eller sambon för bådas räkning en villafastighet. Dold samäganderätt kan emellertid uppkomma även utom familjeförhållanden, t.ex. när två eller flera parter samverkar i ett näringsdrivande enkelt bolag och en av dem får övriga parters uppdrag att i eget namn men för samtliga parters räkning köpa en rörelsefastighet. Inte heller behöver det röra sig om ett samägande. Om exempelvis någon får i uppdrag att i eget namn men för endast uppdragsgivarens räkning förvärva fast egendom, så leder ett förvärv enligt uppdraget i princip till att uppdragsgivaren får ett anspråk på att bli ägare till hela den förvärvade egendomen (jfr justitierådet Kim tillägg i NJA 1982 s. 589 med hänvisning till bl.a. NJA 1943 s. 86 och NJA 1946 s. 378; jfr även NJA 1993 s. 324 och NJA 2002 s. 142, där dold äganderätt utanför äktenskap och samboförhållanden förutsätts).
Ett kommissionsuppdrag kommer till stånd i enlighet med allmänna avtalsrättsliga principer. I familjeförhållanden kan naturligtvis samäganderätt - dold eller öppen beroende på vad för slags egendom det rör sig om - hävdas fastän endast den ena maken eller sambon står som köpare, om det visas att makarna eller samborna avsåg att förvärvet skulle vara för bådas räkning (jfr NJA 2002 s. 3). Sedvanliga bevisregler för att det har förelegat ett (partiellt) kommissionsuppdrag gäller då. Men genom rättspraxis har det också utvecklats en särskild bevisregel för när den ena makens eller sambons rättshandlande i eget namn ska anses partiellt vara också för den andra makens eller sambons räkning. När en make eller en sambo i eget namn för familjen köper en bostad är således utgångspunkten att det föreligger ett partiellt kommissionsuppdrag, om den andra maken eller sambon i åtminstone viss utsträckning ekonomiskt bidrar till förvärvet (och det inte rör sig om gåva eller försträckning). Det handlar om en motbevisbar presumtion av inte alltför stor styrka (se NJA 2013 s. 242 p. 7). I presumtionen ligger att makarna eller samborna ska äga bostaden med hälften var även om deras insatser är olika stora (se hänvisningarna i NJA 2012 s. 377 p. 7).
Av det föregående framgår den rättssystematik som den dolda samäganderätten vilar på. Det rör sig om en tillämpning av kommissionsinstitutet. Det utmärkande är att ett partiellt kommissionsuppdrag under vissa förutsättningar presumeras, och det med ett visst innehåll (lika andelar). Att ett kommissionsköp av en fastighet resulterar i ett dolt anspråk för kommittenten mot kommissionären på att bli ägare är inte signifikativt för familjeförhållanden; rättsföljden är densamma som vid andra kommissionsköp av fast egendom (märk dock NJA 2013 s. 632 beträffande preskription). Rättsföljden är också densamma oberoende av om kommissionsuppdraget är endast presumerat eller om det är uttryckligt.
I betraktande av att den dolda samäganderätten sålunda uppkommer genom en tillämpning av kommissionsrättsliga regler, så måste den princip som kommer till uttryck i 14 § första stycket kommissionslagen rimligen också gälla, i allt fall som utgångspunkt. Av bestämmelsen framgår att en kommittent har att ersätta kommissionären för vad denne för hans eller hennes räkning har betalat för det köpta. Överfört på den dolda samäganderätten innebär det att med den rätten bör följa en skyldighet för den dolde ägaren att mot den öppna ägaren svara för halva köpeskillingen.
Som har nämnts (se p. 6) gäller vid dold samäganderätt en presumtion för likadelning även om makarnas eller sambornas insatser är olika stora. I princip borde det föranleda ett anspråk på utjämning, när en makes eller sambos insats är större än den andra makens eller sambons. Det lär emellertid oftast röra sig om ett sådant ekonomiskt bidrag som är naturligt makar respektive sambor emellan, och som inte ska ses som en gåva (med vad det innebär) även om det inte är avsett att merinsatsen ska föranleda någon reglering. Särskilt om längre tid har förflutit och det inte handlar om alltför stora belopp bör det gälla en stark presumtion för att någon reglering inte är avsedd. Men undantagsvis kan den ena maken eller sambon ha bidragit med så mycket mer än den andra, att det skulle röra sig om gåva om inte skillnaden jämnades ut på något sätt. Möjligen bör då en utjämning ske på så sätt, att den dolde ägaren inte har rätt att få till stånd en öppen äganderätt utan att en skillnadsreglering kommer till stånd. Och under alla förhållanden bör nog utjämning ske vid försäljning respektive bodelning, men då kanske inom ramen för vad bostaden ger eller, om den vid bodelning inte säljs, är värd.
Ett förvärv som leder till en dold samäganderätt av en familjebostad finansieras dock sällan fullt ut med egna medel; den öppne ägaren sätter sig som regel i skuld för att kunna genomföra förvärvet. I allmänhet gäller att hur en kommissionär har finansierat ett förvärv som han eller hon gjort för kommittentens räkning - med egna medel eller genom upptagande av en kredit - inte har någon betydelse för kommittentens ersättningsskyldighet. Uppdraget kan emellertid innefatta att kommissionären för kommittentens räkning men i eget namn ska ombesörja en finansiering av förvärvet (typsituationen är att en s.k. objektsfinansiering är kopplad till kommissionsegendomen). När vad som resulterar i dold samäganderätt till en familjebostad grundas på ett presumerat kommissionsuppdrag bestäms uppdragsinnehållet normativt, och det är då naturligt att se det så att uppdraget omfattar en upptagen förvärvsfinansiering, med följd att ansvaret för denna ska internt vara delat. Och skulle det röra sig om ett uttryckligt uppdrag, så är ju under alla förhållanden den make eller sambo som har endast dold äganderätt skyldig att ersätta den andra för förvärvet av hans eller hennes andel. Det är då närliggande att det sker genom ett internt delat ansvar, även om ersättningsskyldighet i den formen här är rättssystematiskt (men inte rättspolitiskt) mer svårmotiverat.
Om således en make eller sambo i eget namn såväl köper t.ex. en villafastighet som över- eller upptar en sedvanlig fastighetskredit för förvärvet och ett uttryckligt eller presumerat kommissionsuppdrag ska anses föreligga, så bör in dubio uppdraget anses gälla inte bara förvärvet utan också kreditavtalet (jfr May, Nordisk äktenskapsrätt, 2003, s. 137 och Hammond, Bodelning under äktenskap och vid skilsmässa, 5 uppl., 2011, s. 38 ff.). Det innebär att den make eller sambo som är öppen ägare visserligen ensam svarar mot kreditgivaren (jfr beträffande s.k. kommissionskredit NJA 1931 s. 483 och NJA 1938 s. 114; jfr även 24 § första stycket kommissionslagen), men med ett anspråk mot den make eller sambo som är dold ägare på kompensation svarande mot andelsförhållandet (i NJA 1939 s. 301 och NJA 1979 s. 239 ansågs av andra skäl det interna ansvaret avvika från vad som gällde i förhållande till borgenären). Det kan dock tänkas att den dolde ägaren i vissa fall, särskilt om kommissionsuppdraget är endast presumerat, ansvarar för krediten med enbart sin andel i egendomen (med hög belåning kan ju ett internt delat skuldansvar bli en belastning; det förhållandet väcker också frågan hur man ska se på presumtionsregeln om denna åberopas av den make respektive sambo som står som köpare).
Det bör för frågan om ett internt delat ansvar för en förvärvskredit föreligger i princip sakna betydelse att krediten har säkerställts genom panträtt i bostaden (jfr p. 19), även om det i praktiken nästan alltid lär förhålla sig så. Vidare bör parternas interna förhållande inte påverkas av att en ursprunglig kredit har omsatts så att det rättsligt sett är fråga om ett nytt kreditavtal (jfr angående s.k. novation i vissa andra sammanhang där frågan om fordringsidentitet har betydelse min framställning Betalning, 2014, 2.4.3.2).
Målet gäller nu inte en kredit som av en make har tagits för ett sådant bostadsförvärv som leder till dold samäganderätt. Det gäller efterföljande krediter upptagna av endast en make men avsedda för förbättringsarbeten på en öppet samägd fastighet (skillnaden mellan förvärvskredit och förkovringskredit har dock inte rönt mycken uppmärksamhet i målet, och så inte heller den möjliga betydelsen av att det i målet rör sig om öppen och inte dold samäganderätt). Den centrala frågan här är i vad mån en make eller sambo, som har bekostat en förkovringsåtgärd på gemensamt ägd egendom, har rätt till kompensation. Först om så är fallet uppkommer frågan huruvida kompensationen ska ha formen av dold samgäld (dvs. ett internt delat skuldansvar).
När den familjerättsliga regleringen som här inte tillhandahåller någon regel som möjliggör eller får till följd att den make eller sambo, som med sin egendom har förkovrat den andres egendom, blir adekvat kompenserad, så möter frågan om allmänna förmögenhetsrättsliga principer kan tillämpas för att neutralisera den förmögenhetsförskjutning som annars skulle uppstå. Ett behov av att tillämpa sådana principer kan aktualiseras i även andra situationer än den som föreligger i målet. Ett exempel är att en make har med sin enskilda egendom förkovrat den andres enskilda egendom.
Vad som i allmänhet gäller rörande rätten till kompensation vid förkovran av annans egendom är inte i alla delar klart (jfr beträffande accession Gould, Tillbehör och accession, 2012, s. 237 ff. med hänvisningar). Olika fall får antas kunna föranleda skilda bedömningar, och flera rättsliga resonemang är möjliga, bl.a. ersättning på grund av obehörig vinst (se t.ex. Delacruz, Obehörig vinst och värdeersättning, 1982, s. 21 ff.). Men vad som må gälla enligt den allmänna förmögenhetsrätten måste kunna tillämpas också i familjerättsliga förhållanden (att i sådana förhållanden vinstersättning kan utgå enligt rättsordningarna i de nordiska grannländerna, se Barrera i JT 2011-12 s. 328 med hänvisningar).
När det gäller den allmänna förmögenhetsrätten måste så mycket anses vara klart, att om en tredje man använder sin egendom till att förkovra annans egendom sålunda att en äganderättsövergång sker (jfr NJA 1986 s. 513), så kan den tredje mannen under vissa förutsättningar bli berättigad till ersättning av ägaren. Det kan rent av sättas i fråga om det inte föreligger en viss presumtion för att ägaren ska vara ersättningsskyldig, när det skulle röra sig om gåva ifall en sådan skyldighet inte förelåg.
Beträffande ersättningens storlek finns det anledning att skilja mellan att förkovringsåtgärden har skett med ägarens samtycke och att så inte är fallet. När ägaren har samtyckt till förkovringsåtgärden bör situationen ofta, och kanske i allmänhet, bedömas som om denna har vidtagits på ägarens uppdrag. Ersättningen ska då svara mot värdet på den tredje mannens prestation. När samtycke saknas bör ägarens vinst utgöra utgångspunkten. Men i båda fallen kan omständigheterna i det enskilda fallet få stor betydelse, både för om ersättningsskyldighet alls föreligger och, när så är fallet, hur den ska bestämmas respektive betalas. Om t.ex. en förkovringsåtgärd som har skett utan ägarens samtycke leder till endast en framtida fördel för ägaren (såsom när ägaren inte får glädje av en värdestegring förrän vid en senare försäljning), så kan det inte uteslutas att vinstersättning visserligen ska utgå men betalas först när fördelen realiseras (jfr beträffande en liknande situation mitt tillägg i ”Byggnadsställningarna” NJA 2011 s. 576 p. 31).
Det typfall som aktualiseras i målet är att en av två eller flera delägare har förkovrat (öppet) samägd egendom. I samägandeförhållanden gäller som grundläggande princip att delägarna med avseende på egendomen ska i proportion till andelstalen stå lika i skilda hänseenden, bl.a. beträffande intäkter och kostnader. Här framstår det därför som särskilt klart att förkovringsåtgärden, när den har skett med övriga delägares samtycke (sådant behöver ju inte föreligga fastän lagen ställer krav på det), ska föranleda en kompensationsrätt. Om, som i förevarande fall, åtgärden har finansierats genom att ett lån har tagits och panträtt i egendomen upplå­tits för krediten, vilket förutsätter samtycke från övriga delägare, bör detta regelmässigt leda till att kompensation sker i form av ett internt delat skuldansvar. Då ställs delägarna lika på så sätt att samtliga delägare har att betala sin andel av förkovringskostnaden efter hand i takt med att räntor och amorteringar ska betalas på lånet. Huruvida kompensation bör ske genom ett internt delat skuldansvar också när krediten inte har säkerställts i den samägda egendomen är inte lika givet, men det bör nog likväl vara utgångspunkten.
Det finns anledning att tillägga att det förhållandet att en förkovringskredit har säkerställts genom panträtt i den samägda egendomen enligt min mening i allmänhet inte har någon annan betydelse för frågan om rätt till kompensation för förkovringsåtgärden än att säkerställandet kan ge stöd för att ett förkovringssamtycke föreligger (jfr p. 12). Men när en rätt till kompensation föreligger, så talar belastningen starkt för att kompensationen ska ha formen av ett internt delat ansvar för förkovringskrediten.
En samägd bostad (eller annan egendom) kan i annat syfte än de som har berörts i det föregående belastas med gäld som har upptagits av endast en make eller sambo (dvs. att det rör sig om varken förvärvs- eller förkovringsgäld). Om han eller hon i ett sådant fall vill ha kompensation av den andra maken eller sambon därför att medlen har använts för ett gemensamt ändamål (såsom att en första bostad har köpts till ett gemensamt barn), så bör det för bedömningen av om en kompensationsrätt föreligger i princip sakna betydelse om maken respektive sambon har använt egna eller lånade medel. Den make eller sambo som har använt egna medel bör inte ställas sämre än den som har lånat dem. Skulle det röra sig om lånade medel och har krediten säkerställts i samägd egendom, så kan visserligen ett godkännande av säkerställandet få betydelse som bevis för att en underförstådd delningsöverenskommelse ska anses föreligga (jfr p. 19), men lika lite som finansieringsformen (egna eller lånade medel) bör belastningen som sådan inverka på bedömningen av om en kompensationsrätt föreligger (i form av ett internt delat ansvar för krediten eller på något annat sätt).
Vad som har sagts i punkterna 9-11 angående delat internt ansvar för en förvärvskredit avser dold, inte öppen, samäganderätt (där det avgörande är att det rör sig om ett kommissionsförvärv). Omvänt tar punkterna 18 och 19 rörande internt delat ansvar för en förkovringskredit sikte på öppet, inte dolt, samägd egendom. I det förra fallet talar mycket för att vad som sägs i punkterna 10 och 11 i det väsentliga ska ha motsvarande tillämplighet vid ett gemensamt (öppet) förvärv av en familjebostad (en skillnad är dock att en kommissionspresumtion avseende krediten inte framstår som lika närliggande). Det gäller också vad som sägs i punkt 9 om det fallet att mer betydande insatsskillnader föreligger. Beträffande en makes eller sambos förkovran av samägd egendom är det tänkbart att, utöver vad som sägs i punkterna 18 och 19, vissa särskilda aspekter gör sig gällande när det handlar om dold samäganderätt. Det skulle emellertid föra för långt att i detta sammanhang närmare överväga om så är fallet och vad det i så fall innebär.
För att sammanfatta det hela på den praktiskt viktiga situationen att det rör sig om en familjebostad, så bör enligt min mening följande gälla. Kostnaden för ett förvärv, som leder till dold samäganderätt i lika delar, ska i princip delas lika. Olikstora insatser kan därför, i allt fall om insatsskillnaden är betydande, behöva beaktas, om inte förr så vid en bodelning. (Se p. 9.) Om förvärvet har finansierats med en i bostaden säkerställd, av endast den ena maken eller sambon upptagen kredit, så gäller som utgångspunkt ett internt delat ansvar för krediten. I vissa fall kan dock modifikationer av det interna ansvaret tänkas (närmast att detta får göras gällande i endast bostaden men kanske också att det får göras gällande först vid bodelning). (Se p. 11.) Om en make eller sambo med den andres samtycke har förkovrat en samägd familjebostad, så ska kostnaden för det i princip delas lika. Om förkovringsåtgärden har finansierats med en i bostaden säkerställd, av endast den ena maken eller sambon upptagen kredit, så gäller som utgångspunkt ett internt delat ansvar för krediten. (Se p. 18.)
Jag har här endast ytligt kunnat beröra vissa fall när dold samgäld kan tänkas uppstå (jfr p. 21). Det finns anledning att understryka att rättsläget på området är oklart, och att det inte alls är säkert att rättsutvecklingen kommer att följa de spår som jag för de berörda typfallen har förordat. Det bör också påpekas att ett internt delat ansvar för en kredit, som endast en av makarna respektive samborna svarar för externt, kan föranleda många frågor som här inte alls har berörts. Ett problemområde som helt lämnas därhän är vad som i vissa situationer kan följa av sambandet mellan en externt ansvarig delägares skuld till kreditgivaren och hans eller hennes anspråk mot annan delägare på internt delansvar för skulden (såsom när den direkt ansvarige inte förmår att betala kreditgivaren eller när dennes fordring har preskriberats; beträffande frågan om kreditgivarens direktkravsrätt i händelse av den externt ansvarige makens eller sambons konkurs, se Betalning 4.4.2).
Justitierådet Lopez, tillade för egen del:
Målet kan angripas från olika rättsliga perspektiv. Parterna har argumenterat framför allt från familjerättsliga utgångspunkter, och i tingsrätten och hovrätten har huvudfrågan varit vad som gäller internt mellan makarna när en av dem har tagit ett lån för ändamål som avser en gemensamägd fastighet. Svarar då även den andra maken för skulden, internt mellan makarna? Detta spörsmål har ofta uttryckts som en fråga om huruvida det ibland uppstår en ”dold samgäld” på samma sätt som det ibland finns en ”dold samäganderätt” till en fastighet eller bostadsrätt.
I målet har emellertid åberopats, och även klarlagts, att de upplånade pengarna användes för förkovran av den gemensamma fastigheten. Det innebär att det är naturligt att angripa frågan om intern skulddelning utifrån vad som i allmänhet gäller när en av flera delägare lägger ned kostnader på samägd egendom. I den mån sådana kostnader ska delas mellan samägarna ska de delas även i det fallet att det handlar om en fastighet som ägs gemensamt av makar.
Det sagda hindrar inte att det finns fall där ett lån som tas av en make för ändamål som avser en gemensamägd fastighet eller bostadsrätt ska delas med den andra maken internt, även om pengarna inte har använts för förkovran av egendomen. Det gäller uppenbarligen när parterna uttryckligen har kommit överens om en sådan fördelning, liksom när omständigheterna visar att det har funnits en sådan gemensam avsikt. Frågan i vilken mån en gemensam partsavsikt om skulddelning ibland möjligen ska presumeras föreligga mellan makar blir inte besvarad i detta mål, inte heller frågan om det därutöver kan förekomma att skulder som upptas av den ena maken ska delas internt.
HD:s dom meddelad: den 20 december 2016.
Mål nr: T 6169-15.
Lagrum: 2 och 15 §§ lagen (1904:48 s.1) om samäganderätt.