Bevisvärdering i mål om försök till mord (fall från balkong).
Allmän åklagare väckte vid Södertälje tingsrätt åtal mot B.B. för försök till mord enligt följande gärningsbeskrivning: B.B. har, på natten mellan den 9 och 10 februari 2013 på Granövägen 46 i Södertälje, försökt att döda L.I., genom att kasta eller släppa henne från balkongen till deras gemensamma bostad på sjätte våningen. L.I. fick livshotande skador. Fara för brottets fullbordan har förelegat. B.B. begick gärningen med uppsåt.
L.I. biträdde åtalet och yrkade skadestånd av B.B. med sammanlagt 411 602 kr jämte ränta.
B.B. förnekade gärningen på den grunden att han varken hade kastat eller släppt L.I. från balkongen. Han bestred skadeståndsyrkandena.
Som skriftlig bevisning åberopade åklagaren bl.a. utskrift av sms-konversation, rättsintyg och fotografier samt protokoll över brottsplatsundersökning och blodbildsanalys. Som muntlig bevisning åberopade åklagaren - utöver förhör med L.I. och B.B. - bl.a. vittnesförhör med A.S., S.S., Y.S., M.A.A. och J.A.A. (grannar till L.I. och B.B.), Ma.I., Me.I., A.I., Lu.I. och Mo.I. (föräldrar och syskon till L.I.), R.D. och P.D. (släktingar till L.I.), M.H. (väninna till L.I.), poliserna I.S.K., E.S. och D.J., polisinspektören M.N.F., kriminalteknikern U.Ö. (specialist i blodbildsanalys), läkarna J.A., P.R.A. och J.B. samt psykologerna A.B. och G.H.
Tingsrätten (ordförande f.d. rådmannen Bautista) meddelade dom den 22 april 2014.
Under denna rubrik anförde tingsrätten inledningsvis följande.
Åklagaren har vid utveckling av talan anfört bl.a. följande. L.I. och B.B. gifte sig i maj 2009 i Syrisk-ortodoxa kyrkan i Södertälje. B.B:s far är präst i kyrkan. L.I. och B.B. gifte sig borgerligt år 2012. De har en son, G., som är tre år gammal. De bodde på sjätte våningen i en trerumslägenhet på Granövägen 46 i Södertälje. B.B. arbetar vid MTG och L.I. studerar sedan år 2006 till receptarie vid Uppsala universitet. På natten mellan den 9 och 10 februari 2013 befann sig i lägenheten, förutom G., endast L.I. och B.B. L.I. påträffades vid ett staket på grannens uteplats på bottenvåningen efter att hon fallit från balkongen. B.B. sprang först ner till L.I. och sedan upp igen till lägenheten för att ta hand om G. Det blev en mycket upprörd stämning på platsen. L.I. fördes med livshotande skador till Karolinska sjukhuset. L.I. var nedsövd i fem veckor. Det var länge osäkert om hon skulle överleva fallet. I september 2013 flyttade L.I. hem till sina föräldrar. Efter händelsen har L.I. ansökt om äktenskapsskillnad och ensam vårdnad om G.
I domen redovisades härefter följande av L.I. och B.B. lämnade uppgifter.
L.I. Hon var tidigare gift med B.B. Tillsammans har de en son, G., som nyligen fyllt tre år. Hon studerar till receptarie vid Uppsala universitet, studier som hon påbörjade år 2006. Utbildningen har dragit ut på tiden i och med att hon tagit uppehåll i samband med att hon bildade familj. Hon har bara sitt examensarbete och några kvarsläpande tentor kvar och räknade med att avsluta sina studier senast hösten år 2013.
L.I. och B.B. träffades första gången på ett bröllop år 2002. De fattade tycke för varandra och förlovade sig år 2008. De gifte sig enligt syriansk tradition år 2009 och sedermera även borgerligt år 2012. Veckan efter bröllopet köpte de en bostadsrätt på Granövägen 46 i Södertälje. De tog inga lån på lägenheten utan betalade denna till fullo med sparade medel. Hon och B.B. älskade varandra och var lyckliga tillsammans. De planerade att åldras ihop. Dagen då G. föddes var den lyckligaste dagen i hennes liv. Hon och B.B. var väldigt stolta över sin son och deras glädje över honom förde dem ännu närmare varandra. Hon upplevde moderskapet som något magiskt och växte i rollen som mamma och blev mer självsäker. G. betydde allt för henne och hon prioriterade honom framför allt annat.
Det var först efter att hon och B.B. gift sig som hon lade märke till B.B:s svartsjuka och kontrollbehov. Svartsjukan manifesterade sig tydligt när hon var tvungen att åka till Uppsala för sina studier. Efter att ha varit i Uppsala blev hon alltid noga förhörd om vilka hon träffat. Hon tror att svartsjukan härrörde från den uppmärksamhet hon fick även som gift. När personer hon mötte gav henne uppskattande blickar brukade B.B. alltid bli arg. B.B. var impulsiv och efterklok, något han själv ofta medgav. Hon har övervägt att lämna B.B., men B.B. har alltid lyckats få henne på andra tankar. B.B. har sagt att han aldrig skulle lämna henne och att han inte skulle acceptera en skilsmässa. Vid ett tillfälle, när de var gifta enligt syriansk tradition men inte borgerligt, letade hon upp en ansökan på internet om hur man annullerar ett äktenskap. Hon fullföljde dock inte detta. Hennes familj skulle acceptera en skilsmässa, men för B.B:s familj skulle detta vara mycket svårt att godta då B.B:s pappa är präst i den syrianska ortodoxa kyrkan och en skilsmässa skulle reflektera negativt på pappans trovärdighet och anseende. Trots hennes tidigare funderingar kring separation var hennes och B.B:s äktenskap mycket bra under den närmaste tiden före händelsen och någon skilsmässa var inte aktuell.
Hennes närmaste familj består av hennes mamma Ma.I., hennes pappa Me.I., hennes två bröder Stokes och Mo.I. samt hennes syster Lu.I. Hennes föräldrar bodde mycket nära henne och B.B. och det gick att ta sig mellan deras lägenheter utan att gå utomhus. Hon har en mycket god relation med sin familj och de sågs nästan varje dag. B.B. blev direkt en del av hennes familj och togs emot med öppna armar. Hennes bror Stokes och B.B. blev mycket goda vänner och brukade ofta träna tillsammans. Stokes hjälpte B.B. med att hitta arbete. Hon har aldrig känt sig välkommen i B.B:s familj. Efter att hon och B.B. hälsat på hans familj brukade de alltid bråka då B.B. ogillade att hon framförde synpunkter beträffande hans familj. B.B. brukade bli mycket arg om någon sa något ont om hans familj.
Det förekom inget våld i hennes och B.B:s relation så när som på en händelse med ett askfat som skedde år 2009. Hon och B.B. pratade om vad deras framtida barn skulle heta. Diskussionen urartade och slutade med att B.B. slängde ett tungt askfat av glas mot henne. Askfatet träffade henne strax ovanför ena ögonbrynet och en kraftigt blödande skada uppstod. Hon var tvungen att åka till sjukhuset och sy flera stygn. B.B. erbjöd sig inte att skjutsa henne till sjukhuset utan blev bara tyst. Hon vågade inte be B.B. om skjuts då hon kände sig rädd för honom efter det inträffade. Hennes morbrors Meza var den som körde henne till sjukhuset. Efter händelsen avrådde hennes familj henne från att fullfölja förlovningen. B.B:s familj ville däremot att de skulle återförenas och gifta sig då de redan skickat ut inbjudningarna till bröllopet och att bryta förlovningen i detta sena skede skulle se illa ut. B.B. försökte vinna tillbaka henne och insisterade på att det inträffade var en olycka. Han visade henne hur han menade att olyckan skett och lovade att han skulle gå på terapi för att bearbeta sina svårigheter med att kontrollera sin ilska. Under förutsättningen att B.B. skulle gå i terapi förlät hon honom och de gifte sig två månader efter händelsen.
Hon är en väldigt positiv och glad person, något alla i hennes närhet kan intyga. Hon har aldrig mått dåligt eller sökt hjälp för psykisk ohälsa och hon har endast vid enstaka tillfällen varit ledsen eller nedstämd. Hon har aldrig funderat på att ta sitt liv och har aldrig agerat dramatiskt för att fånga B.B:s uppmärksamhet.
Hon har endast blött näsblod ett fåtal gånger och då efter att hon fått en kraftig smäll på näsan. Hon har aldrig blött näsblod i lägenheten på Granövägen och har inte blött näsblod på ca sju år. Om hon skulle ha blött näsblod i lägenheten är det inte säkert att hon hade gått till badrummet för att få stopp på blodflödet.
Till följd av ett missfall gjorde hon en abort den 24 december 2012. Missfallet föranleddes av att hon hade tagit ett ”dagen-efter-piller” en dag för sent. I samband med ett läkarbesök framkom det att hon var gravid och vid en ultraljudsundersökning visade det sig att fostret inte levde. Hon önskade inte ett till barn vid detta tillfälle och kände sig lättad över att fostret inte levde. Hon ville avsluta sina studier och bidra till familjens försörjning innan hon och B.B. utökade deras familj med ytterligare barn. Efter aborten åkte hon hem och firade jul precis som vanligt med sin familj. Hon var öppen med att berätta om missfallet och aborten för sin familj. B.B. blev ledsen över det inträffade, men hon gick snabbt vidare och fortsatte att njuta av livet.
Dagen före händelsen med fallet gick hon upp och lekte med Allen på morgonen och lät B.B. sova ut. Hon ringde sedan sin mamma och frågade om de kunde komma förbi. När B.B. vaknat gick hela familjen till hennes mamma och pappa och åt frukost tillsammans. G. fick stanna kvar hos morföräldrarna och hon och B.B. begav sig iväg för att leta efter en kökslampa. Efter att ha tittat på lampor begav de sig tillbaka hem och hon hämtade kycklingar hemma hos sig som hon tillagat tidigare i veckan och tog med sig dessa till hennes föräldrar. De åt sedan kycklingarna till middag tillsammans. Hennes morbrors Meza ringde sedan och frågade om hon kunde komma förbi och lämna en försenad födelsedagspresent till Lester hade missat G:s födelsedagskalas som de firat helgen dessförinnan. Efter middagen gick de därför hem till sig. B.B. bakade en kladdkaka och när gästerna kom fikade de tillsammans. R.D. gav G. en skinnjacka i födelsedagspresent. B.B. gav R.D:s dotter Bishop en av sina gamla fotbollströjor som han hade vuxit ur. B.B. har tidigare vid flera tillfällen gett P. sina gamla fotbollskläder och hon hade inte något emot detta eftersom hon tycker att det är bra att de kommer till användning. G. var vaken fram till dess att gästerna gick någon gång runt kl. 20-21. B.B. nattade Allen och hon plockade undan och diskade. Hon städade dock inte i någon större utsträckning än så och varken dammsög eller skurade golvet. Hon städade aldrig sent på kvällen av hänsyn till sina grannar.
B.B. uppskattade att R.D. hade kommit över med presenten till Allen och beklagade sig över att hans egen bror endast hade lämnat G:s födelsedagspresent på köksbänken under G:s kalas och inte överlämnat presenten direkt till G. Hon tyckte inte att överlämnandet av presenten var något att bli upprörd över, men däremot tyckte hon att B.B:s familj agerade tråkigt under G:s kalas då de inte hade bjudit på sig själva och inte ens hade sagt hurra efter att de sjungit för G. Efter att hon framfört dessa synpunkter höjde B.B. rösten och blev arg, vilket ledde till gräl. De avslutade dock bråket och efter det satte hon sig i vardagsrummet och tittade på tv.
Hon var aktiv i bostadsrättsföreningen och var ledamot och sekreterare i denna. Under kvällen skickade hon mail till föreningen angående en lägenhet i föreningen som var belånad och vars ägare inte längre bodde i lägenheten. Att hon mailade föreningen är ett fristående minne som inte hänger ihop med något som hon vet att hon gjorde innan eller efter.
Hon minns att B.B. bar henne över sin vänstra axel. Huvudet och benen låg åt olika håll. Det kändes som att han tog stöd med ena armen för att lyfta hennes ben, men de hängde ändå lite. Han bar henne från badrummet, till hallen, genom köket ut på balkongen. Hon hörde balkongdörren öppnas och kände kylan när de kom ut på balkongen. Hon undrade varför han bar ut henne dit. Hon hade ont men kunde inte lokalisera varifrån smärtan härrörde. Hon hörde och såg vad som hände, men kunde inte prata. Ute på balkongen kände hon hur han roterade henne. Hon vet inte hur han roterade henne, men innan rotationen kunde hon se tv:n och soffan, men inte därefter. Sedan tar hennes minne slut och allt blir svart. Hon minns inte själva fallet från balkongen.
Hon minns att hon hade på sig en svart sidenpyjamas eller svarta tights och att B.B. hade på sig en vit t-shirt.
Hennes minnen från händelsen är starka och tydliga. Hon minns denna händelse såsom hon minns andra händelser. Hon har inte diskuterat det inträffade med sin familj. Hon ville berätta om sina minnesbilder för polis innan hon berättade för några andra. Under den tid hon befann sig på sjukhus pratade hon och hennes familj inte om händelsen utan bara om roliga saker då hennes familj ville liva upp henne. När hon vaknade upp från sitt nedsövda tillstånd på Karolinska sjukhuset märkte hon att hennes kropp var annorlunda, hon hade endast begränsad rörlighet och kunde till en början inte äta. Först trodde hon att fallet måste ha föranletts av en olyckshändelse, men sedan började hon minnas vad som hänt och när minnena vuxit sig starka insåg hon vad som skett och att det inte hade varit en olycka. Hennes första minnesbild från händelsen är hur B.B. bär henne och detta minne talade hon med en neuropsykolog om. Hon har absolut inte försökt att framtvinga några minnen för att nyttja dessa till hennes fördel i den vårdnadstvist som pågår mellan henne och B.B. Hennes minnen har kommit successivt och kontinuerligt vuxit i styrka. Att hon minns att hon kände smärta då B.B. bar henne har inte påverkats av att hon blivit tillfrågad angående detta av en förhörsledare.
Hon hade aldrig hoppat från balkongen själv. Hon älskar livet och hon älskar G. över allt annat och hade aldrig övergett honom. Hon hade inga psykiska eller fysiska besvär. Hon är varken dramatisk eller impulsiv och hade ingen anledning att försöka skrämma B.B. genom att hota att slänga sig själv från balkongen. Det var dessutom väldigt kallt natten till den 10 februari 2013 och hon hade aldrig gått ut på balkongen självmant. Det är inte möjligt för en person av hennes höjd att ramla från balkongen om denne inte blivit upplyft då balkongräcket är placerat högt upp. Hon är höjdrädd och skulle aldrig få för sig att klättra på balkongräcket. B.B. är kapabel att försöka ta hennes liv genom att kasta henne från balkongen.
Hon minns de sms hon skickade till sin syster Lu.I. och sin kompis B. under kvällen. Hon har inget minne av att B.B. var i samma rum som hon när hon sms:ade med B. Hon minns däremot inte den sms-kommunikation hon haft med B.B. senare under kvällen. Det är inte likt henne att uttrycka sig på det vis hon gjort i sms:en till B.B. Hon hade inte använt så starka ordalag om det inte funnits skäl för det. Hon hade aldrig vågat örfila B.B. Sms-konversationen mellan henne och B.B. säger henne att det hänt något, men hon minns inte vad. Om B.B. hade varit otrogen mot henne hade hon inte sms:at honom utan direkt lämnat honom.
Hon skadades mycket svårt vid fallet och har genomgått många omfattande operationer och kommer att genomgå ytterligare ett flertal operationer. Den 1 april 2013 fick hon en talventil och hennes första ord var ”ont”. På frågan om var hon hade ont svarade hon ”överallt”. Än idag känner hon smärta och läkarna har sagt att hon måste vara beredd på att leva med smärta resten av sitt liv. Hon har ofta ont i huvudet och drabbas av extrem trötthet. Hon har fått diabetes, vilket lett till att hon måste besöka toaletten varje timme dygnet runt, även på natten. Hon kan inte röra sig fritt utan behöver hjälp med att förflytta sig. Hon har fått kristallsjukan, vilket innebär att hon har nästan konstant yrsel. Hennes vänstra arm är förlamad och hon har begränsad rörlighet i höger arm. Hon kan inte böja sina ben och har extremt ont i dem. Hon kämpar varje dag med att återgå till den hon var innan händelsen och hon får hjälp med detta av en sjukgymnast, en arbetsterapeut, en logoped och en kurator. Hon upplever att det värsta med hennes skador är att hon blivit fråntagen sin frihet.
Hon minns inte den första tiden på Karolinska sjukhuset. Hon vet att hon under ett förhör i april sagt att hon hoppade från balkongen, men hon var inte klar och vid fullt medvetande under denna tid. Hon sade en massa konstiga saker vid den här tiden, bland annat att hon och B.B. var inblandade i en prostitutionshärva. Hon hade den högsta tillåtna mängden morfin vid denna tid. Hon har inga minnesbilder efter fallet från balkongen under den tid hon låg på marken.
Idag är hon rädd för B.B. och för att han, eller någon inom hans bekantskapskrets, ska fullfölja det han påbörjat.
B.B. Han arbetar på radio. Har var gift med L.I. och tillsammans har de sonen G. I övrigt består hans närmaste familj av hans pappa, mamma, två systrar samt en bror. Hans pappa är präst i den syrianska ortodoxa kyrkan i Södertälje. Han träffade sin familj någon gång i veckan, i vart fall vid högtider. Han hade mycket god kontakt med sin bror. L.I. stod inte nära någon i hans familj och till stor del berodde detta på hennes temperament. Till följd av hennes häftiga humör kom hon inte bra överens med hans systrar och det blev ofta gräl. Han hade däremot en mycket god relation med L.I:s familj och var nära vän med L.I:s bror A. B.B. hade inte svårt att hantera kritik riktad mot hans familj.
L.I. och han hade ett bra förhållande och tog hand om varandra. L.I. var en god mor och skötte deras hem väl. Hon var noggrann och de hade det nästintill kliniskt rent hemma. Om han behövde någon att prata med vände han sig alltid till L.I. och likaså vände sig L.I. främst till honom om hon behövde prata med någon. För det allra mesta diskuterade de själva hur de skulle lösa de problem som uppkom. Han planerade att åldras tillsammans med L.I. och att de skulle skaffa fler barn i framtiden när ekonomin tillät det. Tanken var att L.I. först skulle avsluta sina studier och bidra till familjens försörjning. De har pratat om att skilja sig, men i slutänden har de enats om att inte göra det. Han tror inte att det hade varit svårt för hans far att acceptera en skilsmässa mellan honom och L.I. Hans far vet att allt inte går att lösa och att det då kan vara bättre att gå skilda vägar. De har inte diskuterat en eventuell skilsmässa på grund av att han skulle ha varit kontrollerande. Han är absolut inte en kontrollerande person, tvärtom uppmuntrade han L.I. att träffa vänner och fullfölja sin utbildning. Han är mer öppen för relationer med andra människor än vad L.I. är. Det har hänt att han upprepade gånger ringt till L.I. om hon inte har svarat i telefon, men då har det varit under speciella omständigheter, exempelvis att han på vintern har varit orolig för att hon ramlat eller liknande.
Det enda våld som förekom i deras relation var händelsen med askfatet. Händelsen skedde till följd av ett bråk mellan dem som eskalerat. Han hade inte kastat askfatet på L.I., utan han kastade en burk som i sin tur träffade askfatet med sådan kraft att askfatet for iväg och träffade L.I:s ansikte. Han förklarade detta för L.I. genom att visa henne hur det gått till och L.I. förstod då att det var en olyckshändelse. Om L.I. inte hade trott honom hade hon aldrig förlåtit honom och de hade då aldrig fullföljt sina bröllopsplaner.
På lördagarna brukar han försöka ge L.I. sovmorgon. Dagen före den aktuella händelsen gick han upp först med G., de åt frukost och tog en kort promenad. Deras grannar måste ha sett honom ute med G. Omkring kl. 11.00 väckte han L.I., sedan åt de en andra frukost hemma hos hennes föräldrar. De lämnade G. hos svärföräldrarna och nattade honom där, sedan begav sig han och L.I. ut för att handla. Efter detta åt de middag hos svärföräldrarna. Sedan gick de hem till sig och han bakade en kladdkaka. Vid sju-tiden kom L.I:s morbrors Meza och hennes fyra döttrar hem till dem. De fikade tillsammans samtidigt som han höll på med att rensa ur sin garderob och hittade en gammal fotbollströja som han vuxit ur. Han gav tröjan till P.D. Han tyckte inte att det var fel av honom att ge henne tröjan. Han hade inte planerat att ge en tröja till henne. Han höll G. i famnen när gästerna gick. Efter att gästerna gått visade det sig att L.I. var arg på honom. L.I. sade att hon var äcklad av honom.
Han nattade G. De brukade vanligtvis se till att G. lägger sig vid kl. 20.00, men den här kvällen var han uppe till dess att gästerna gått, ca kl. 21.00. När han kom ut från G:s rum var L.I. fortfarande arg på honom. Han hade inte känt av att L.I. varit arg under dagen eller under kvällen. I efterhand har han kommit på att hon kanske var sur då de kollade på kökslampor på Martin möbler.
L.I. frågade honom om han var tänd på P.D. Hon hade fått för sig att han ville ha sex med P.D. och ansåg att gesten med att ge tröjan till henne handlade om att visa uppskattning. Han ville dock bara vara snäll mot P.D. L.I. hade nog anklagat honom för att vara otrogen tidigare. Han hade väldigt god kontakt med sina kvinnliga kollegor, något L.I. inte uppskattade. L.I. var väldigt högljudd under grälet och hon väckte G. B.B. gick och nattade G. När han kom tillbaka fick han en örfil av L.I. Hon brukar inte ta till våld mot honom och att slåss är främmande för honom. Han kände att grälet blev för mycket för honom, så han bestämde sig för att gå ut och tog på sig sina kläder och skor. Han hade svarta byxor och en vit t-shirt på sig.
När han skulle ta nycklarna tappade han dem på golvet. Han böjde sig ner för att plocka upp dem och när han reste sig fick han en käftsmäll av L.I. Han gick ut ur lägenheten till bilen. Han ville inte att folk skulle se honom sitta själv i bilen och undra vad han höll på med, så han åkte till centrum och till McDonald’s vid Moraberg. Han var borta från lägenheten ca tre timmar. Det här bråket skiljde sig från deras tidigare gräl eftersom de inte brukade vara våldsamma mot varandra. Han kom tillbaka till lägenheten omkring halv tolv. Under hela denna tid hade han sms-kontakt med L.I. Det var L.I. som påbörjade sms-konversationen. Det var händelsen med tröjan och inget annat som låg till grund för sms:en. B.B:s far har lärt honom att man aldrig ska gå och lägga sig innan man blivit sams, därför åkte han tillbaka till lägenheten. Han var dock lite orolig för att åka tillbaka eftersom L.I. var så arg. Han kom upp till lägenheten ca 10 minuter efter att han skickat det sista Brown, kl. 00.20. När han kom tillbaka var allt städat och luktade rent och L.I. höll på att plocka undan det sista. Dörren till utrymmet där de förvarade städutrustningen stod öppen. Hon hade till och med dammsugit möblerna. L.I. hade inte gått och lagt sig när han kom, även om det på en av de förevisade bilderna ser ut som att L.I. gått och lagt sig. Han och L.I. gick ut till köket och pratade eftersom det var minst risk att Allen skulle höra dem från köket. L.I. stod framför en låda med knivar och han var orolig för att hon skulle ta upp en kniv. G. vaknade ändå och han gick och nattade honom. G. är inte lättväckt, men L.I. hade skrikit högt.
Han satte sig sedan i soffan i vardagsrummet, L.I. tittade på honom och var helt svart i ögonen. Hon gick ut i köket och han hörde hur balkongdörren öppnades. Han undrade vad hon skulle göra ute på balkongen och ropade efter henne men fick inget svar. Han blev orolig och sprang mot balkongen men ramlade vid ingången till köket. Lampan i köket ovanför spisen var tänd och denna lampa täcker halva köket. Lampan på balkongen var däremot släckt. Han bländades inte av ljuset. Balkongdörren var öppen men inte till fullo. Han stod på golvet på alla fyra och tittade upp och såg då hur L.I. låg och balanserade på balkongräcket. Hon hade hävt upp sig själv på räcket och hela hennes kropp låg längs med räcket och balanserade på räcket. Hon hade händerna på räcket, men han minns inte hur de var placerade. Han såg inte om hon kollade på honom eller bort då hennes hår var i vägen. Hon låg på räcket bara någon sekund, sedan släppte hon och föll ner mot marken. Han försökte få tag på henne men hann inte. Han vet inte om hon ramlade eller om hon hoppade. Han tror att han såg hennes kropp falla ner mot marken. Han tog på sig skorna och sprang ner för trapporna och hittade henne liggandes i deras grannes gård. Han försökte lyfta upp henne, men han var för svag och tappade henne. Han satte sig i stället bredvid henne. Han skrek hennes namn kanske 40 gånger.
Den första han såg på platsen var grannens son, J.A.A. B.B. hade sin mobil i fickan. Han ringde ambulansen, men pratade så osammanhängande att grannens son var tvungen att ta över samtalet. Han drabbades av panik. Ambulansen kom efter ca 10 minuter. Det hade då kommit mycket folk. Hans grannar frågade var hans son var och uppmanade honom att ta hand om sin son. Han återvände därför till lägenheten. Det var ingen förutom G. i lägenheten. Han kollade till G., sedan gick han till badrummet och sköljde sitt ansikte med vatten. Det kan ha varit så att han tog av skorna när han gick in i lägenheten och sedan tog på sig dem igen, men han minns inte. Några grannar kom till lägenheten och stannade hos G. och han gick ner till L.I.
Blodet som påträffades i lägenheten har uppkommit när L.I. blött näsblod. L.I. kan blöda näsblod när hon blir upprörd och stressad. Hon blödde näsblod ca två till tre veckor före händelsen med fallet. Hon har säkert blött näsblod i deras lägenhet, men han kan inte minnas ett specifikt tillfälle. Han vet inte om hon blött näsblod på balkongen. Han kan inte säga när hans blod som påträffats på duschvredet kommit dit, eller när L.I:s blod som påträffats i handfatet kommit dit. Han var borta tre timmar från lägenheten. Han har inte använt en wettexduk-trasa för att torka upp blod den aktuella kvällen. Vad gäller hans egna skador fick han en skada på knogen när han slog sin hand mot en vägg i Bollhallen. Han fick märken på armen från staketet vid uteplatsen när han försökte att lyfta upp L.I. och när personer tog tag i honom. Han har ingen förklaring till märkena i ansiktet.
Han har följande förklaringar till varför L.I. skulle ha kunnat hoppa. I december hade hon fått ett missfall och genomgått en abort, vilket hade tärt ganska hårt på henne. Hon hade även låg självkänsla då hon inte bidrog till familjens försörjning. Hon tyckte att det var tungt att plugga. Hennes utbildning skulle ha tagit tre år men hade pågått under sex år. L.I. sökte mycket bekräftelse från honom. Ibland kunde hon vara som förbytt. Under julen passade han på att ta tre veckors semester så att han kunde vara hemma med henne. Han pratade inte om L.I:s ohälsa med någon, han googlade dock efter information om depression, men tänkte att L.I:s tillstånd kanske bara var tillfälligt. Han tror inte att hon ville hoppa utan bara skrämma honom. Hon har inte försökt skrämma honom på detta vis tidigare. Han kan tänka sig att L.I. skulle kunna påstå att han slängt henne från balkongen för att få fördel i en vårdnadstvist.
Efter en redovisning av uppgifter som lämnats av övriga i målet hörda personer anförde tingsrätten följande.
Av utredningen framgår att L.I. på natten mellan den 9 och 10 februari 2013 på Granövägen 46 i Södertälje från balkongen till hennes och B.B:s gemensamma bostad på sjätte våningen fallit och fått livshotande skador. Av utredningen har också framkommit att endast L.I. och B.B. förutom deras då tvåårige son Allen vid tillfället befann sig i lägenheten.
Fråga i målet är om det är styrkt att det är B.B. som kastat eller släppt L.I. från balkongen eller om L.I. försökt begå självmord genom att på eget bevåg hoppa eller att hon ramlat från balkongen.
Beträffande vad som hänt under dagen den 9 februari 2013 har L.I. och B.B. lämnat i huvudsak samstämmiga uppgifter. Vad som sedan utspelades i deras lägenhet före den aktuella händelsen är oklart. Det finns inga vittnen till händelsen och ingen teknisk bevisning som direkt binder B.B. vid den åtalade gärningen.
Ansvarspåståendet mot B.B. grundar sig på L.I:s berättelse. En målsägandes berättelse kan utgöra tillräcklig bevisning för en fällande dom om rätten finner att det genom den utredning som har förebringats i målet har blivit ställt utom rimligt tvivel att den åtalade har gjort sig skyldig till vad åklagaren har lagt honom till last. Det ska framstå som uteslutet att B.B. är oskyldig.
Tingsrätten har att bedöma trovärdigheten av L.I:s berättelse i belysning av vad som i övrigt har framkommit i målet.
L.I. har gjort intryck av att vara en balanserad person. Hon har berättat återhållsamt och utan överdrifter. Det sätt på vilket L.I. har berättat har gett ett trovärdigt intryck. Hennes berättelse om vad som föregick händelsen och om själva händelsen är kortfattad och saknar detaljer vilket tyder på att hennes minnesbilder är relativt diffusa. L.I. har förklarat detta med att hon efter total minnesförlust återfått minnet successivt från det att hon befann sig på Danderyds sjukhus. För att B.B. ska dömas för vad åklagaren har lagt honom till last krävs att L.I:s uppgifter stöds av annan utredning.
Försvaret har invänt att L.I:s uppgifter måste värderas med stor försiktighet eftersom L.I. har haft en lång återhämtningsperiod och det sista som händer före en hjärnskada brukar inte präglas in och en patient vill ofta fylla i minnesluckor. Det är därför relativt lätt att plantera in minnen, att skapa en falsk minnesbild. L.I:s familj har dagligen besökt henne under återhämtningsperioden och det är då rimligt att anta att de påverkat henne beträffande händelsen. Enligt Garcia skulle L.I. inte ha kommit ihåg vad som hänt den aktuella dagen och kvällen.
Vad försvaret har invänt ger i och för sig anledning till visst tvivel om tillförlitligheten av L.I:s uppgifter.
Vad gäller L.I:s minne dagen före den aktuella händelsen har som ovan sagts L.I. och B.B. lämnat i huvudsak samstämmiga uppgifter om vad som hänt. L.I:s familj har inte kunnat berätta för L.I. vad som hänt under dagen eftersom de varit tillsammans med henne endast under en mindre del av dagen. Hon har berättat att hon känt smärta, hur B.B. burit henne från badrummet ut på balkongen och sedan roterat henne. Hon har också berättat vilka kläder hon och B.B. hade på sig vid tillfället, vilka uppgifter hon inte har kunnat få av någon annan. Att L.I. minns detta stöds också av J.B:s berättelse, enligt vilken en patient ofta minns en händelse som varit starkt känsloladdad och ägt rum strax före en olycka. L.I:s berättelse ger ett klart intryck av att hon återgett något självupplevt. Hennes minnesbild får därmed anses vara hennes riktiga minnesbild.
L.I. har uppgett att hon har en minneslucka omedelbart innan B.B. bär ut henne från badrummet till balkongen. Av sms-trafik mellan L.I. och B.B. har framkommit att det tidigare under kvällen har förekommit bråk mellan dem. Åklagaren har under sin plädering påstått följande. L.I. och B.B. hade omedelbart före händelsen på balkongen ”tjafsat” i lägenheten. B.B. har därefter misshandlat L.I. i köket och i badrummet genom att tilldela henne slag och sparkar så att hon blev medvetslös. B.B. fick blod på sin strumpa och sina byxor. Han fick panik och bråttom att röja undan spåren av misshandeln och kan då ha skadat sin knoge när han torkade bort blodet.
Den händelseutveckling som skisserats av åklagaren är sammanhängande och logisk och är en rimlig förklaring till hur den åtalade gärningen har kommit till stånd. Riktigheten av denna hypotes stöds av A.S:s, Y.S:s och S.S:s berättelser, av vilka det framgår att det förekommit ”tjafs”, spring och skrik i lägenheten. Åklagaren har här åberopat protokoll över brottsplatsundersökning och blodanalys samt vittnesförhör med U.Ö., varav framgår att det påträffats blod från L.I. i olika delar av lägenheten och på balkongen samt att det kan uteslutas att B.B. fått L.I:s blod på sig när L.I. befann sig på marken och B.B. sedan orsakat blodspåren i lägenheten.
B.B. har invänt att blodet som påträffats i lägenheten har uppkommit när L.I. blött näsblod, vilket hon gjort två till tre veckor före fallet. Mot detta ska ställas L.I:s uppgifter om att hon aldrig blött näsblod i lägenheten på Granövägen och att hon inte har blött näsblod på sex till sju år. Uppgiften att L.I. sällan blöder näsblod stöds av Ma.I:s, Lu.I:s och Mo.I:s berättelser. Av U.Ö:s berättelse får också anses framgå att det är osannolikt att blodstänken härrör från näsblod.
Av utredningen framgår att B.B. tidigare har visat tecken på aggressivitet, t.ex. händelsen med askfatet, då B.B. lämnat L.I. blödande utan att hjälpa henne till sjukhus, där hon fick sy flera stygn i ansiktet. Av Me.I:s, A.I:s och Mo.I:s berättelser har också framkommit att B.B. har ett häftigt humör.
Vad gäller själva händelsen har ovan anförts vad L.I. berättat om hur hon känt smärta, hur B.B. burit henne från badrummet ut på balkongen och sedan roterat henne. Hon har också berättat vilka kläder hon och B.B. hade på sig vid tillfället, vilka uppgifter hon inte har kunnat få av någon annan. Att L.I. minns detta stöds av J.B:s berättelse, enligt vilken en patient ofta minns en händelse som varit starkt känsloladdad och ägt rum strax före en olycka. L.I:s berättelse ger ett klart intryck av att hon har återgett något självupplevt.
Det finns även anledning att ta ställning till trovärdigheten av B.B:s berättelse.
Vad gäller själva händelsen har B.B. uppgett att han hörde hur balkongdörren öppnades, att han sprang mot balkongen men föll vid köksdörren och därifrån såg hur L.I. låg och balanserade på balkongräcket. Han rusade till balkongräcket men hann inte fram till det och fick inte tag i L.I. innan hon föll till marken. Han tror att han såg L.I. falla till marken. Enligt tingsrättens mening är det inte möjligt att B.B. från den plats han befann sig på vid köksdörren när L.I. låg på balkongräcket skulle ha hunnit fram till balkongräcket och se L.I. falla i luften. Det är också omöjligt att L.I. legat på balkongräcket eftersom det av M.A.A:s berättelse har framkommit att hela balkongräcket var täckt med snö. Det kan således uteslutas att L.I. hoppat eller ramlat från en liggande ställning på balkongräcket. Det fotografi, som B.B. har åberopat föranleder ingen annan bedömning eftersom de i vart fall är tagna efter det att M.A.A. befann sig på balkongen.
Även om B.B. befunnit sig i ett chocktillstånd är hans agerande enligt hans egna uppgifter efter händelsen svårbegripligt om L.I. självmant skulle ha hoppat från balkongen. B.B. ringde inte direkt efter händelsen 112. Han satte på sig skorna innan han sprang ner till L.I. som låg på marken. Han försökte lyfta upp den mycket allvarligt skadade L.I. från marken och tappade henne. Inget av vittnena har sett att B.B. befunnit sig innanför staketet där L.I. låg på marken. Av E.S:s berättelse har framkommit att B.B. var lugn och kontrollerad när hon och en kollega kom till platsen, men att B.B., när de började att ”jobba” med L.I., började skrika och blev hysterisk.
B.B. har också ändrat sin berättelse i väsentliga avseenden. Vad gäller skadan på knogen har han vid huvudförhandlingen uppgett att han fått den när han slagit sin hand mot en vägg i Bollhallen. Av förhöret med D.J. framgår att B.B. till denne sagt att han fått skadan på knogen när han slagit handen mot ett träd. Vad gäller skadorna på armen har B.B. vid huvudförhandlingen uppgett att han fått dessa från staketet vid uteplatsen när han försökte att lyfta upp L.I. och när personer tagit i honom. Av förhöret med I.S.K. har framkommit att han till henne har sagt att han fått skadorna när han försökte att hålla kvar L.I. Uppgiften av B.B. att han försökte att hålla kvar L.I. har han endast lämnat till I.S.K.
På grund av vad nu sagts finner tingsrätten att B.B:s berättelse inte är trovärdig.
Ett viktigt indicium i målet är sms-trafiken mellan L.I. och B.B., av vilken framgår att L.I. inte ville att B.B. skulle komma hem igen. Av förhören med L.I., Ma.I. och A.I. har framkommit att B.B. aldrig skulle acceptera att L.I. lämnade honom.
B.B. har gjort gällande att L.I. försökt att begå självmord genom att på eget bevåg hoppa eller att hon ramlat från balkongen, vilket L.I. förnekat.
Vid ett polisförhör den 10 april 2013 har antecknats att L.I. uppgett att hon ramlat från balkongen från sjätte våningen och att hon sysslat med prostitutionsverksamhet. Efter polisförhöret finns en notering med följande innehåll: ”L.I. genomgick en operation två dagar innan detta samtal. Hon får högsta tillåtna dosen med smärtlindring berättade sköterskorna. Dom får inte ens ge henne smärtlindring ’stötvis’ i samband med att hon har som ondast.”
L.I. har vid huvudförhandlingen uppgett att hon under ett förhör i april 2013 sagt att hon hoppade från balkongen men att hon inte var klar och vid fullt medvetande under denna tid.
Med hänsyn till de krav på utredning som måste ställas upp i brottmål kan enligt tingsrättens mening de av L.I. under då rådande förhållanden lämnade uppgifterna inte fästas något avseende vid.
B.B. har som möjliga förklaringar till att L.I. försökt att ta livet av sig gjort gällande att L.I. var deprimerad efter en abort, att hon mådde psykiskt dåligt på grund av att hon inte var klar med sina studier, att hon hade låg självkänsla eftersom hon inte bidrog till familjens försörjning samt att hon skulle kunna påstå att han slängt ut henne från balkongen för att hon skulle få fördel i vårdnadstvisten.
Vad gäller frågan om L.I. var deprimerad efter aborten framgår av J.A:s berättelse att L.I. var rädd, bedrövad och ledsen på grund av missfallet men att hon inte mådde så psykiskt dåligt att han har antecknat det i journalen och förmedlat kontakt med en kurator. Av M.H:s berättelse framgår att L.I. var ledsen över missfallet. Mot detta ska ställas den av åklagaren i övrigt åberopade utredningen, varav klart framgår att L.I. inte var deprimerad efter aborten. Vad gäller studierna framgår det visserligen av M.H:s berättelse att L.I. var ledsen över att hon inte var klar med sina studier, men den övriga utredningen stöder inte detta påstående. Utredningen visar inte att L.I. hade en låg självkänsla utan tvärtom att hon var, och även idag är, en stark, glad, positiv och ambitiös person med ett gott självförtroende. B.B:s förklaring att L.I. skulle kunna påstå att B.B. slängt ut L.I. från balkongen för att få fördel i vårdnadstvisten är svårbegriplig och inte övertygande, eftersom L.I. för eventuell fördel frivilligt skulle ha hoppat från balkongen på sjätte våningen med stor risk att hon inte skulle överleva.
I målet har inte framkommit att L.I. visat tecken på att hon har varit varken deprimerad eller självmordsbenägen. Det framstår som mycket osannolikt att L.I. om hon varit på väg att ta livet av sig sänt, med undantag av sms:en till B.B., de av åklagaren i övrigt åberopade sms:en och mailen. Det har inte förekommit självmord i L.I:s familj. Av G.H:s berättelse har framkommit att L.I. inte är en sådan person som skulle kunna begå självmord. På grund av vad nu upptagits finner tingsrätten att det kan uteslutas att L.I. har försökt att begå självmord.
Vid en samlad bedömning av samtliga omständigheter finner tingsrätten att L.I:s utsaga är både trovärdig och tillförlitlig och ska läggas till grund för bedömningen. Tingsrätten kommer därför fram till att det är ställt utom rimligt tvivel att B.B. uppsåtligen försökt att döda L.I. genom att kasta eller släppa ner henne från balkongen på sjätte våningen. L.I. fick livshotande skador. Fara för brottets fullbordan har förelegat. B.B. ska dömas för försök till mord.
B.B. förekommer under ett avsnitt i belastningsregistret. Han meddelades den 19 september 2013 kontaktförbud, vilket innebar förbud för B.B. att besöka eller på annat sätt ta kontakt med eller följa efter L.I.
I målet har inhämtats ett läkarintyg enligt 7 § lagen (1991:2041) om särskild personutredning i brottmål, m.m. och rättspsykiatrisk undersökning.
Det brott som B.B. döms för är mycket allvarligt. Det finns flera försvårande omständigheter att beakta. L.I. är till B.B. en fysiskt underlägsen person och närstående. Gärningen är begången i hennes hem, där hon har rätt att känna trygghet. Deras minderårige son befann sig i lägenheten i sovrummet. Det är inte fråga om en impulshandling utan om ett visst utdraget händelseförlopp, där B.B. haft möjlighet att besinna sig innan han kastade eller släppte L.I. från balkongen. L.I:s skador har varit mycket allvarliga och livshotande samt hon har drabbats av bestående men.
Minimistraffet för fullbordat mord är fängelse 10 år. Tingsrätten finner sammantaget att straffvärdet för brottet ligger nära minimistraffet för fullbordat brott.
Brottets art och straffvärde medför att påföljden ska, om inte bestämmelserna i 30 kap. 6 § BrB leder till någon annan bedömning, bestämmas till fängelse. Enligt 30 kap. 6 § BrB ska den som begått ett brott under påverkan av en allvarlig psykisk störning i första hand dömas till annan påföljd än fängelse. Rätten får döma till fängelse endast om det finns synnerliga skäl.
Av det rättspsykiatriska utlåtandet framgår att B.B. inte har begått gärningen under påverkan av en allvarlig psykisk störning, att han vid tiden för den rättspsykiatriska undersökningen heller inte hade en allvarlig psykisk störning samt att det inte finns medicinska förutsättningar att överlämna honom till rättspsykiatrisk vård enligt 31 kap. 3 § BrB.
Med hänsyn till det anförda finns det inget hinder att döma B.B. till fängelse. Med beaktande av att det föreligger flera försvårande omständigheter bör straffet bestämmas till nio års fängelse.
Med hänsyn till utgången i skuldfrågan fann tingsrätten att B.B. skulle förpliktas att betala skadestånd till L.I. Beloppet bestämdes till sammanlagt 365 812 kr jämte ränta.
Tingsrätten dömde B.B. enligt 3 kap. 1 och 11 §§ samt 23 kap. 1 § BrB för försök till mord till fängelse 9 år.
B.B. ålades att utge skadestånd till L.I. med 365 812 kr jämte ränta.
Såväl B.B. som åklagaren och L.I. överklagade i Svea hovrätt.
B.B. yrkade att hovrätten skulle frikänna honom från ansvar för försök till mord och befria honom från skadeståndsansvar. I andra hand yrkade han att hovrätten skulle sätta ned fängelsestraffets längd.
Åklagaren yrkade att B.B. skulle dömas till ett längre fängelsestraff.
L.I. yrkade skadestånd med 20 790 kr utöver det av tingsrätten utdömda beloppet.
Parterna motsatte sig varandras ändringsyrkanden.
B.B. åberopade som ny bevisning i hovrätten vittnesförhör med bl.a. F.A., Cook, Murphy, I.L. och Ba.B.
Hovrätten (hovrättsrådet Martinez, tf. hovrättsassessorn Stein, referent, och nämndemannen Sanchez) anförde i dom den 7 juli 2014:
I brottmål är det åklagarens gärningsbeskrivning som bildar ramen för domstolens prövning. Hovrätten ska därför pröva om B.B. gjort sig skyldig till mordförsök genom att kasta eller släppa L.I. från balkongen. Det ankommer därvid inte på domstolen i första rummet att slå fast möjliga alternativa händelseförlopp.
Det är i detta sammanhang viktigt att framhålla att en tilltalad har rätt att inte uttala sig alls. Han är vidare inte skyldig att på något sätt underlätta åklagarens arbete och han är inte heller skyldig att lämna för honom besvärande uppgifter.
För fällande dom i brottmål krävs att domstolen genom den utredning som har lagts fram finner det ställt utom rimligt tvivel att den tilltalade har gjort sig skyldig till det som läggs honom till last. Det är åklagaren som har bevisbördan för att så är fallet. Det räcker inte med att åklagarens gärningspåstående framstår som mer sannolikt än den tilltalades invändning om att han är oskyldig. Avgörandet får inte heller bygga på ett helhetsintryck av materialet utan en bedömning ska göras av de enskilda bevisen. Vid bevisprövningen ska alltså varje bevis värderas för sig (se förarbetena till rättegångsbalken NJA II 1943 s. 445).
Att grunda en fällande dom enbart på den negativa omständigheten att utredningen inte synes ge utrymme för något alternativt händelseförlopp kan enligt hovrättens mening endast i undantagsfall komma i fråga. Som regel måste därutöver krävas åtminstone stödjande bevisning som klargör de väsentliga delarna av händelseförloppet och positivt knyter just den tilltalade vid brottet (jfr rättsfallet NJA 1991 s. 56). En trovärdig utsaga från målsäganden kan, i förening med vad som i övrigt har framkommit i målet, vara tillräckligt för en fällande dom (se bl.a. rättsfallet NJA 2009 s. 447).
Som tingsrätten konstaterat har B.B. och L.I. berättat i huvudsak samstämmigt om vad som hänt under dagen den 9 februari 2013. När det gäller vad som utspelat sig sedan R.D. och hennes döttrar lämnat lägenheten vid 20-21-tiden går uppgifterna däremot isär. L.I. saknar till följd av den hjärnskada hon ådrog sig i och med fallet från balkongen delvis minnesbilder av det fortsatta händelseförloppet i lägenheten. Ju närmare händelsen, desto mer fragmentariska blir hennes minnesbilder. Till skillnad från tingsrätten menar hovrätten emellertid att det finns vittnen till händelsen, om än inte sådana som direkt har sett förloppet. Medlemmar ur familjen S., som bodde grannar med L.I. och B.B., har berättat om vad de hört från lägenheten under strax innan L.I. hamnade på marken. I likhet med tingsrätten konstaterar hovrätten vidare att det inte finns någon teknisk bevisning som direkt binder B.B. vid den åtalade gärningen, det vill säga att han kastat eller släppt L.I. från balkongen.
Som tingsrätten funnit grundar sig ansvarspåståendet mot B.B. på L.I:s uppgifter. Det blir därför centralt att bedöma trovärdigheten och tillförlitligheten av hennes berättelse.
Hovrätten instämmer i tingsrättens bedömning att det sätt på vilket L.I. lämnat sin berättelse har gett ett trovärdigt intryck. Hon har berättat återhållsamt, fritt från överdrifter och har gett ett samlat intryck. L.I:s beskrivning av vad som föregått fallet från balkongen, nämligen att B.B. burit henne över sin axel från badrummet och genom lägenheten ut på balkongen innehåller inga osannolika eller svårförklarliga moment i sig. Även om det L.I. berättat alltså är trovärdigt, måste emellertid hovrätten bedöma vilken grad av tilltro man kan sätta till hennes uppgifter. Är det möjligt för L.I. att minnas händelsen eller delar av den efter de svåra hjärnskador hon fått och i vilken utsträckning kan domstolen i så fall lita på att hennes minnesbilder är korrekta?
När det gäller möjligheten för L.I. att minnas har psykologen A.B. förklarat att han tvivlar på och finner det osannolikt att minnet av timmen före olyckan skulle kunna komma tillbaka, men att det finns individuella avvikelser. J.B., överläkare och professor i bl.a. neurologi, har uppgett bl.a. följande. Patienter kan efter en hjärnskada minnas fragment av händelserna som föregick olyckan och känsloladdade händelser tätt inpå olyckan kan ge en starkare minnesbild. Det kan dock vara svårt att veta vilken sanningshalt dessa fragment har, vad som är sanna minnesbilder och vad som t.ex. berättats för patienten. Det är allmänmänskligt att en person i den mån det finns minnesluckor försöker fylla ut dem för att på så sätt få sammanhang i det som skett. Om någon påstår att något hänt, kan det uppfattas som ett eget minne. J.B. har vidare understrukit att enda sättet att värdera sanningshalten i uppgifterna är att få dem bekräftade av vittnen.
Sammantaget anser hovrätten att A.B:s och J.B:s vittnesmål i och för sig ger stöd för att det skulle kunna vara möjligt för L.I. att minnas vad som utspelat sig strax innan hon föll från balkongen.
Åklagaren har upplyst att L.I. vid ett förhör i september 2013 fått veta att det påträffats blod i badrummet och köket. Härefter har L.I. i ett förhör den 17 oktober 2013, för första gången, berättat att hon har en minnesbild av att B.B. burit henne och slängt henne från balkongen. Åklagaren har vidare upplyst att det vid förhör med L.I. även förekommit vissa ledande frågor. T.ex. har L.I. i förhöret den 17 oktober 2013 bl.a. berättat att hon har en minnesbild av att hon blivit upplyft i köket av B.B. I det sammanhanget tillfrågas hon av förhörsledaren om hon då också hade ont någonstans, varpå L.I. svarat att hon ”enligt bilden” kände att hon hade ont men att hon inte visste var det kom ifrån.
Mot bakgrund av ovanstående finns det alltså enligt hovrätten en risk att L.I., trots de försiktighetsåtgärder som vidtagits i utredningen, har kunnat påverkas av de uppgifter hon fått del av. Mot bakgrund av vad J.B. förklarat om svårigheten att bedöma sanningshalten i fragment av minnen och behovet av att få dem bekräftade av vittnen finner hovrätten att tillförlitligheten av det L.I. berättat måste ifrågasättas. Om hennes berättelse ska kunna ligga till grund för en fällande dom krävs enligt hovrättens mening att den får entydigt stöd i den övriga utredningen i fråga om B.B. kastat eller släppt henne från balkongen.
I fråga om vad som utspelade sig strax innan L.I. föll mot marken har B.B. bl.a. berättat följande. Sedan han kommit ut från sonens sovrum efter att på nytt ha nattat pojken satte han sig på soffkanten i vardagsrummet. Makarna fortsatte därefter att gräla och B.B. ifrågasatte bl.a. om de skulle fortsätta att leva tillsammans. Då blev L.I. svart i ögonen och gick ut i köket och han hörde att hon öppnade balkongdörren. Han började då ana oråd och ropade några gånger hennes namn men när hon inte svarade började han springa mot köket. Han halkade då på hallmattan och på väg upp från golvet såg han från köksingångens öppning genom köksfönstret hur L.I. hade hävt sig upp på balkongräcket och låg med hela kroppen längs med räcket och balanserade samt att hon sedan föll. Enligt hovrättens mening är inte B.B:s beskrivning av händelseförloppet osannolik i sig. Det finns emellertid vissa frågetecken när det gäller hans utsaga bl.a. i fråga om den blodförekomst som säkrats i lägenheten efter händelsen.
Åklagaren och målsägandebiträdet har lagt stor vikt vid att B.B. i olika hänseenden lämnat motstridiga uppgifter. Som exempel kan nämnas om han tog på sig skor eller inte när han första gången rusade ner på gården, huruvida sonen är lättväckt eller inte samt om han såg L.I. falla till marken eller inte. B.B. har även lämnat olika uppgifter om hur han fick de skador som noterats på honom efter händelsen. Vidare har åklagaren och målsägandebiträdet lagt stor vikt vid att B.B. när L.I. låg skadad på marken uppträtt irrationellt samt vid att han bl.a. med hänsyn till en händelse med ett askfat några år tidigare skulle ha en aggressiv läggning. Även om B.B. i vissa hänseenden ändrat sina uppgifter eller uppträtt på ett visst sätt kan inte de omständigheterna i sig få någon avgörande betydelse för bedömningen av åtalet.
Åklagaren har lagt fram relativt omfattande teknisk bevisning, bl.a. i form av protokoll över brottsplatsundersökning och blodbildsanalys samt protokoll över undersökning med blodförprövningsmedlet BlueStar. Enligt hovrätten framstår det utifrån denna i förening med vad kriminalteknikern U.Ö. berättat som osannolikt att det blod från L.I. som påträffats i olika delar av lägenheten härrör från att hon några veckor före händelsen blött näsblod, vilket B.B. invänt. Likaså utesluter utredningen att blodspåren förorsakats genom att B.B. hanterat den skadade L.I. efter fallet och därefter spritt det blod han då fått på sig när han senare rört sig i lägenheten. Att B.B:s uppgifter i den delen motsägs av den tekniska utredningen minskar tillförlitligheten av det han berättat. Det innebär dock inte att hans berättelse om händelseförloppet i övrigt kan lämnas helt utan avseende.
Den tekniska utredningen i denna del skulle kunna ge stöd åt L.I:s uppgift om att hon lyfts upp i badrummet, burits genom hallen och köket och ut på balkongen. Det förutsätter dock att blodspåren avsatts vid tidpunkten för händelsen. I den delen har L.I. inte kunnat lämna några uppgifter som bringar klarhet i vad som gett upphov till blodspåren eller när de avsatts där. Som framgår av rättsintyget och förhör med läkaren P.R.A. är det inte heller möjligt att med säkerhet bedöma om några av L.I:s skador uppkommit före fallet. Utredningen har inte heller kunnat ge något exakt svar på hur gamla blodstänken är, annat än att de kan vara alltifrån några timmar till högst en månad gamla. Det innebär att det finns en betydande osäkerhet i fråga om när blodet avsatts, även med beaktande av polisinspektören M.N.F:s slutsats att blodet troligtvis inte kan ha funnits i lägenheten någon längre tid mot bakgrund av att den gav ett ”pedantskött intryck”. Den tekniska utredningen i fråga om blodförekomst ger därmed inte något entydigt stöd för L.I:s berättelse.
Som gärningsbeskrivningen utformats har inte heller denna del av den tekniska utredningen någon omedelbar betydelse för gärningspåståendet. Det brottsliga förfarandet som görs gällande, dvs. att B.B. kastat eller släppt L.I. från balkongen, har inget omedelbart samband med blodförekomsten i lägenheten.
En omständighet som skulle kunna tala för åtalet vore om det direkt efter händelsen kunde konstateras att balkongräcket var belagt med ett orört snötäcke. När det gäller den frågan konstaterar hovrätten att räcket inte varit föremål för någon särskild teknisk undersökning. Av brottsplatsundersökningen samma natt framgår inte om räcket var täckt med snö. Delar av räcket fotograferades då och av det fotografiet framgår att räcket endast delvis var snötäckt. M.N.F. har omvittnat att hon vid undersökningen av lägenheten den 10 februari 2013 noterat att det fanns ett tunt lager snö på balkongräcket men att hon nu inte kan uttala sig om hela räcket var täckt med snö. I sammanhanget ska erinras om att åklagaren har upplyst att det aktuella dygnet föll det ca en cm snö. M.A.A., som var först ut på balkongen efter händelsen, har berättat att det låg snö över hela balkongräcket. Några närmare uppgifter om hur tjockt snötäcket var eller om det var orört har hon emellertid inte lämnat. Hon har vidare haft svårigheter med kronologin i händelseförloppet i andra hänseenden. Detta innebär sammantaget att hennes uppgift får värderas med försiktighet. I avsaknad av robust teknisk utredning kan M.A.A:s uppgift att hela räcket var täckt av snö inte innebära att det därigenom är uteslutet att en person legat på räcket. Inte heller finns det utredning som visar att räckets konstruktion omöjliggör att en person kunnat ligga på räcket på det sätt som B.B. beskrivit.
Den åberopade sms-trafiken mellan L.I. och B.B. visar att paret varit osams om något under kvällen och att bråket fortsatte över sms sedan B.B. lämnat lägenheten. Vad som orsakat bråket kan däremot inte utläsas. Det framgår i sms:en att något i vart fall gjort L.I. så upprörd att hon örfilat B.B., vilket parterna samstämmigt berättat att hon aldrig gjort tidigare. Samtidigt som L.I. upprätthållit den upprörda konversationen med B.B. över sms har hon skickat meddelanden till systern Lu.I. och kompisen B. samt mejlat till bostadsrättsföreningens styrelse. Dessa meddelanden har haft ett vardagligt innehåll och inte visat spår av den pågående konflikten med B.B. Enligt hovrätten visar det att L.I. har förmåga att växla i humör, att hon inte var helt och fullt i balans vid tidpunkten samt att hon den aktuella kvällen gett uttryck för en stark ilska gentemot B.B.
L.I. har vid förhören framstått som en balanserad person, vilket också stöds av de uppgifter som hennes familj, vänner och psykologen Garcia lämnat. Av sms-konversation månaderna före händelsen mellan B.B. och L.I. framgår även att L.I. är mån om och omhändertagande gentemot B.B. I sms-trafiken finns också uttryck för en mer krävande sida, t.ex. att B.B. ska höra av sig, ordna saker åt henne, komma hem så fort som möjligt samt spara sms han mottagit från andra så att hon kan titta på dem. L.I:s familj har inte gett uttryck för att L.I. skulle vara lynnig eller ha ett häftigt humör, vilket däremot framkommit i förhör med medlemmar ur B.B:s familj. Att relationerna inte var de allra bästa mellan L.I. och framför allt de kvinnliga släktingarna på B.B:s sida har framkommit. Oavsett vad som orsakat detta är det inte anmärkningsvärt i sig att det kan råda motsättningar mellan ingifta och ursprungliga familjemedlemmar. Tillsammans med Greene ger emellertid deras uppgifter en något mer nyanserad bild av L.I. som person än den som hennes släktingar förmedlat.
När det särskilt gäller L.I:s psykiska hälsa menar hovrätten att utredningen entydigt visar att hon inte varit deprimerad eller självmordsbenägen. Att därigenom kunna dra slutsatsen att L.I. under inga förhållanden skulle kunna agera irrationellt eller oöverlagt låter sig däremot inte göras. Hovrätten ska bedöma huruvida B.B. kastat eller släppt L.I. från balkongen. Det innebär att det inte är domstolens uppgift att - om det inte skulle vara bevisat - uttala sig om vad som rent faktiskt har lett till att L.I. fallit.
Som nämndes inledningsvis har familjen S. berättat att de hört delar av händelseförloppet som föregått att L.I. hamnat på marken. Av A.S:s uppgifter har framkommit att han vid 01-tiden hört ett kraftigt stampande och springande från L.I:s och B.B:s lägenhet samt lite skrik, för att sedan höra ett ”bom” som från att parabolantennen på balkongen rörde sig. Hela händelseförloppet tog enligt honom 1-2 minuter. S.S. har berättat att hon från samma lägenhet hörde två personer som skrek åt varandra med arga röster, att personer sprang i lägenheten och förflyttade sig från hallen utanför sovrummet och slutade vid ytterdörren. Efter springandet hörde hon ett kort skrik och slutligen ett ljud som om man slog något mot L.I:s och B.B:s balkong.
Enligt hovrätten har A.S. och S.S. på ett trovärdigt sätt redogjort för vad de uppfattat. Det har inte framkommit något som ger anledning att ifrågasätta tilltron till vad de berättat. Uppgifterna ger visst stöd åt B.B:s beskrivning hur han och L.I. bråkat varefter han sprungit efter henne sedan hon gått ut i köket och öppnat balkongdörren. Under alla förhållanden ger vittnesmålen om höga röster och springande steg från flera personer strax innan ljudet från balkongen hördes inget entydigt stöd åt L.I:s berättelse om att hon blivit buren från badrummet ut på balkongen och då inte kunde prata.
För att L.I:s uppgifter om händelseförloppet ska kunna ligga till grund för en fällande dom krävs - som hovrätten tidigare konstaterat - att de får ett entydigt stöd av den övriga utredningen. Vid en sammantagen bedömning av den åberopade bevisningen kan inte hovrätten finna att den ger ett sådant stöd åt berättelsen att det därigenom är ställt utom rimligt tvivel att B.B. kastat eller släppt L.I. från balkongen. B.B. ska därför frikännas från åtalet för försök till mord. Tingsrättens dom ska ändras i enlighet med detta.
Eftersom B.B. inte döms för brott mot L.I. är han inte heller skyldig att betala skadestånd till henne. Tingsrättens dom ska därför ändras även i den delen.
Hovrätten frikänner B.B. från åtalet för försök till mord.
Hovrätten befriar B.B. från skyldigheten att betala skadestånd till L.I.
Hovrättsrådet Joseph och nämndemannen Gill var skiljaktiga i skuldfrågan och anförde följande:
Vi delar de bedömningar tingsrätten har gjort av L.I:s respektive B.B:s berättelser och tingsrättens bedömningar av ändrade uppgifter från B.B:s sida. Likaså instämmer vi i uppfattningen att L.I:s uppgifter måste värderas med försiktighet med hänsyn till hjärnskadan. Enligt psykologen A.B. kan dock en person ha ”öar av minnen” avseende tiden närmast innan själva ”smällen” inträffar. Vidare har överläkaren och professorn, i bl.a. neurologi, J.B. uttryckt att ”starkt känsloladdade händelser” tätt inpå en olycka kan en person komma ihåg. Det är således inte i och för sig medicinskt omöjligt för L.I. att ha minnesbilder även om vad som kan ha inträffat under tid strax före själva fallet från balkongen. Det är således väsentligt vilket stöd som finns i den övriga utredningen i målet.
I likhet med tingsrätten bedömer vi att L.I:s berättelse och hennes beskrivning av hur B.B. burit henne från badrummet via hallen och köket och ut på balkongen ger ett klart intryck av att hon har återgett något självupplevt. Likaså hennes beskrivning av att hon har ont, men inte kan lokalisera varifrån på kroppen som smärtan kom, och hur B.B. hanterade hennes kropp på balkongen. Såsom tingsrätten noterat är hennes beskrivning av kläderna uppgifter, som hon inte kunnat få från någon annan.
Den åberopade sms-trafiken mellan L.I. och B.B. stöder påståendet om att de grälat under kvällen och det framgår av innehållet i sms:n att bråket fortsätter mellan dem under den tid B.B. är borta från bostaden under kvällen. Hårda ord och anklagelser utväxlas från bägge sidor och L.I. skriver bl.a. att B.B. inte ska återvända hem. Det sista Brown skickas från B.B. kl. 00.20 och även i detta sms uttrycks ilska. Han kom enligt egen uppgift tillbaka till lägenheten cirka 10 minuter efter att han hade skickat sitt sista sms och borde därmed ha varit tillbaka cirka kl. 00.30. Av L.I:s uppgifter, vilka stöds av den skriftliga utredningen, var hon då omklädd för natten och hade även förberett välling för natten till sonen.
Enligt Montgomery hörs ljuden från L.I:s och B.B:s lägenhet vid 01-tiden. S.S. har beskrivit hur hon hört två personer som skrek åt varandra med arga röster. Hon har vidare hört personer springa i lägenheten och ett skrik. Även Y.S. har hört ljud och skrik från flera personer som sprungit i lägenheten och hon uppfattade det som bråk. A.S. har också hört liknande ljud, bl.a. stampningar. Det kan nämnas i sammanhanget att larmet efter fallet ska ha skett cirka kl. 01.10.
Av brottsplatsundersökning och blodanalys framgår att det har påträffats synliga blodstänk från L.I. i badrummet, hallen, köket och på balkongen. Därutöver har avseende badrummet och hallen analyser visat att det har funnits ytterligare blod från henne, vilket har torkats av. Särskilt i badrummet har blod återfunnits på ett stort antal ställen. Av utredningen framgår att blodstänken har bedömts vara från några timmar till högst en månad gamla. Den stora utbredningen av blodstänk och att många av dem varit på platser i badrummet där de normalt snabbt borde försvinna när man t.ex. duschar talar starkt emot att de har funnits någon längre tid. Till det ska läggas att blodstänk har hittats på balkonggolvet där is och snö förekommit. Av utredningen framkommer även att någon har torkat bort blod på golvet och att det alltjämt fanns blodförekomst i golvbrunnssilen i badrummet. Vid en samlad bedömning av nämnda omständigheter och med beaktande av att lägenheten i övrigt gav ett pedantskött intryck gör vi bedömningen att blodförekomsten var helt färsk vid tillfället. I likhet med tingsrätten finner vi att det genom U.Ö:s analys kan uteslutas att blod från L.I. spritts av B.B. efter att han kommit i kontakt med henne efter fallet. Genom den utredning tingsrätten redovisat finner vi även att det är motbevisat att det skulle vara fråga om näsblod. Utredningen om var man har hittat blodförekomster stöder därmed L.I:s berättelse om att B.B. burit henne från badrummet via hallen och köket och ut på balkongen.
Även om B.B. har berättat att grälet fortsatte när han återvände hem, har han framförallt beskrivit det som att det är L.I. som alltjämt är arg och bråkar med honom.
Genom de uppgifter som A.S., S.S. och Y.S. har lämnat är det dock klarlagt att bråket mellan L.I. och B.B. har varit av mycket allvarligare slag än vad B.B. har berättat om och att han har agerat mer aktivt än han har velat tillstå. Av de ljud S.S. och Y.S. har hört och av den stort spridda förekomsten av L.I:s blod från badrummet via hall och kök samt ända ut på balkongen är det dessutom klarlagt att L.I. har utsatts för våld under bråket och skadats. Dessa omständigheter stöder således hennes beskrivning av att hon har känt smärta när hon bars ut på balkongen.
Av A.S:s uppgifter framgår vidare att hela det hörda händelseförloppet varit mycket snabbt, 1-2 minuter, och att det sista han hörde var ett ljud som han beskrivit som ”bom” från balkongen. Även S.S. har beskrivit att det var ett mycket snabbt förlopp och att också hon hört ett liknande ljud från balkongen. En kort stund senare kom M.A.A. upp och berättade att L.I. hade fallit från balkongen. Av utredningen kan ingen annan slutsats dras än att vad de hört var ljud i samband med L.I:s fall.
Angående händelseförloppet strax innan fallet har B.B. beskrivit att sonen vaknade till följd av att L.I. skrek vid grälet och att han då måste gå och natta sonen på nytt. Han ska därefter ha återvänt till vardagsrummet, lutat sig mot soffan och frågat bl.a. om de skulle skiljas. L.I. ska då enligt B.B. endast ha tittat på honom, gått till köket och öppnat balkongdörren. B.B. har förklarat att han då kände sig orolig och därför ropade hennes namn, sprang mot köket, men halkade i hallen och föll redan vid ingången till köket. Han har uppgett att han därefter såg L.I., som hävt sig upp på balkongräcket.
B.B:s beskrivning av händelserna med skrik och därefter nattning osv. stämmer inte överens med de uppgifter som S.S., Y.S. och A.S. har lämnat om gräl, häftiga rörelser, skrik och fall, som allt dessutom sker i en snabb och tät följd. Förutom att de händelser B.B. berättat om inte överensstämmer med vad S.S., Y.S. och A.S. beskrivit om vad de hör, stämmer inte heller tidsförhållandena. Såvitt avser tidsåtgången måste det händelseförlopp som B.B. beskrivit, bl.a. med nattningen, ha tagit väsentligt längre tid än den tid som S.S. och A.S. har berättat om. Vår uppfattning är att tilltro ska sättas till de uppgifter som har lämnats av S.S., Y.S. och A.S. Deras uppgifter motbevisar således B.B:s beskrivning av vad som hände strax innan fallet. S.S:s, Y.S:s och A.S:s beskrivning av händelseförloppet och hur snabbt och i tät följd allt hände talar således starkt emot påståendet om att det skulle vara fråga om ett självmordsförsök och stöder i stället L.I:s påstående om att det var B.B. som orsakade hennes fall från balkongen.
Angående frågan om depression och självmordsbenägenhet delar vi tingsrättens bedömningar av utredningen, liksom även bedömningen av polisförhören i april 2013. Enligt vår uppfattning ger utredningen dessutom stöd för att L.I., trots ilskan mot B.B., har visat ett helt vanligt beteende när hon var ensam hemma under den aktuella kvällen. Hon hade bytt om för att gå och lägga sig och hade även på sedvanligt sätt förberett välling för natten som sonen skulle kunna få vid behov. L.I. tycks även ha blickat framåt och funderat på nästa vecka då hon i sitt mejl sent på kvällen till väninnan B. föreslagit att de ska träffas nästa vecka och även nämnt vilka dagar hon kommer att vara i Uppsala. Även om L.I. har uppgett att hon inte brukade uttrycka sig på det sätt hon gjort i sina sms till B.B., kan ord som ”din äckliga skitstövel” i ett gräl, inte tas till intäkt för psykisk instabilitet. Såsom tingsrätten har funnit fanns inte något som tydde på en depression eller självmordsbenägenhet. Den tidigare nämnda omständigheten avseende tidsförhållandena och att L.I. utsattes för våld strax innan hon föll från balkongen talar också starkt emot att det var fråga om självmord.
Vad Cook, Murphy och Ba.B. har berättat i hovrätten om bl.a. familjekonflikter förändrar inte denna bedömning. Detsamma gäller för vad F.A. ska ha hört om att L.I. uttryckt att hon ”ramlat”. En enda mening innehållande detta ord ger inte möjlighet att dra några slutsatser om vad som avsetts. I.L., som i likhet med tidigare nämnda personer inte har hörts i tingsrätten, har berättat om ett sjukhusbesök som ska ha inträffat långt efter att L.I. skadats vid fallet och vid vilket L.I. skulle ha sagt att hon ville begå självmord. Hon har inte närmare kunnat placera besöket i tiden. Hennes beskrivningar av bl.a. utseendet på L.I., vilken person hon skulle ha haft i sällskap och vilket namn L.I. ropats upp med reser frågetecken om det verkligen var L.I. som hon har sett. Hennes uppgifter föranleder således ingen annan bedömning från vår sida.
Av vad som har framkommit genom utredningen bedömer vi i likhet med tingsrätten att det kan uteslutas att L.I. har försökt att begå självmord.
Vid en samlad bedömning av samtliga omständigheter i målet finner vi i likhet med tingsrätten att L.I:s utsaga är både trovärdig och tillförlitlig och ska läggas till grund för bedömningen. Såsom tingsrätten har funnit är det genom utredningen ställt utom rimligt tvivel att B.B. uppsåtligen har försökt att döda L.I. i enlighet med vad som har påståtts i åtalet. Åtalet är därmed styrkt och gärningen är att bedöma som tingsrätten har gjort. Tingsrättens dom ska således inte ändras.
L.I., företrädd av målsägandebiträdet I.S., överklagade hovrättens dom och yrkade att B.B. skulle dömas för försök till mord i enlighet med följande, i HD slutligt utformade, gärningsbeskrivning: B.B. har, på natten mellan den 9 och 10 februari 2013 på Granövägen 46 i Södertälje, på okänt sätt tillfogat L.I. smärta och kroppsskada. B.B. har härefter försökt döda L.I., genom att kasta, knuffa eller släppa henne från balkongen till deras gemensamma bostad på sjätte våningen. L.I. fick livshotande skador. Fara för brottets fullbordan har förelegat. B.B. begick gärningen med uppsåt.
De lagrum som åberopades var 3 kap. 1 och 11 §§, 23 kap. 1 § och 3 kap. 5 § BrB.
L.I. yrkade också skadestånd av B.B. med det belopp som tingsrätten hade dömt ut, dvs. med 365 812 kr och ränta. Hon begärde dessutom att HD skulle bifalla det i tingsrätten och hovrätten framställda yrkandet om skadestånd med ytterligare 20 790 kr jämte ränta.
B.B. motsatte sig att hovrättens dom ändrades. Han gjorde vidare gällande att den i HD slutligt utformade gärningsbeskrivningen innefattade en otillåten ändring av åtalet och att tilläggen därmed inte kunde läggas till grund för HD:s prövning.
Målet avgjordes efter huvudförhandling.
HD (justitieråden Ortiz, Soto Toijer, Roberts, Tucker, referent, och Wu) meddelade den 4 november 2015 följande dom:
Natten till söndagen den 10 februari 2013, strax efter klockan ett, föll L.I. från balkongen i hennes och hennes dåvarande man B.B:s lägenhet som ligger på sjätte våningen i ett flerbostadshus. L.I. fick mycket omfattande skador. Risken för att hon skulle avlida var under lång tid överhängande.
Under lördagskvällen hade L.I. och B.B. haft besök av släktingar. När dessa hade gått uppstod det en konflikt mellan L.I. och B.B. Denna ledde till att B.B. lämnade lägenheten. L.I. blev kvar med den då två år gamla sonen. Medan B.B. var borta hade parterna kontakt via sms. Av de meddelanden som då skickades mellan dem framgår, att L.I. var upprörd över något som hon ansåg att B.B. hade gjort. L.I. ville inte att B.B. skulle komma tillbaka till lägenheten. Strax efter midnatt återkom han dock.
L.I:s minnesbilder av vad som hände strax innan hon föll är begränsade. Hon har emellertid sagt att hon minns att B.B. bar henne över sin vänstra axel genom lägenheten och ut på balkongen. Hon kommer ihåg att hon hade ont och att hon inte kunde tala. Ute på balkongen kände hon att B.B. roterade henne. Av vad som hände därefter och fram till dess hon långt senare vaknade upp på sjukhuset har hon inget minne.
B.B. greps på platsen och åtalades senare av åklagare för försök till mord. Till grund för åtalet låg följande gärningsbeskrivning.
B.B. har, på natten mellan den 9 och 10 februari 2013 på Granövägen 46 i Södertälje, försökt att döda L.I., genom att kasta eller släppa henne från balkongen till deras gemensamma bostad på sjätte våningen. L.I. fick livshotande skador. Fara för brottets fullbordan har förelegat. B.B. begick gärningen med uppsåt.
De lagrum som åberopades var 3 kap. 1 och 11 §§ samt 23 kap. 1 § BrB.
B.B. förnekade att han hade gjort L.I. illa. I stället var det hon som, under det gräl som de hade, boxade och slog på honom. Det blod som fanns i lägenheten och på hans kläder förklarade han med att L.I. hade blött näsblod respektive att han hade fått blod på sig när han försökte lyfta L.I. efter fallet. B.B. förnekade också att han kastade eller släppte ned L.I. från balkongen. Det var L.I. som helt på egen hand orsakade fallet. L.I. ville ta sitt liv. Skälen för detta var att L.I. var svartsjuk, att hon hade gått igenom en abort som tog henne hårt psykiskt och att hon hade misslyckats med sina universitetsstudier. B.B. förklarade L.I:s minnesbild av det som hade inträffat med att hon hade tagit intryck av samtal med sin familj om händelsen och att det under förundersökningen hade ställts ledande frågor till henne. Han ifrågasatte också om det var möjligt för L.I. att minnas vad som hände med tanke på de skador som hon fick av fallet och framhöll, att de upplysningar som L.I. fått från polisen om blodförekomst i lägenheten har kunnat påverka hennes berättelse.
B.B. dömdes av tingsrätten för försök till mord till fängelse i nio år. Han skulle också betala skadestånd till L.I.
Tingsrättens dom överklagades till hovrätten av alla parter. B.B. yrkade frikännande, åklagaren ansåg att straffet skulle skärpas och L.I. begärde högre skadestånd. Hovrätten har frikänt B.B. och, som en följd av detta, avslagit L.I:s skadeståndsyrkande.
Hovrättens dom har överklagats av endast L.I. Hennes yrkande avser både ansvarsfrågan och skadeståndet. Som grund för hennes talan ligger den i HD slutligt utformade gärningsbeskrivningen.
B.B. har alltså motsatt sig att HD tillåter att gärningsbeskrivningen ändras på det angivna sättet. Han har framhållit bl.a. att han inte har getts möjlighet till ett effektivt försvar eftersom ändringen av gärningsbeskrivningen skedde sent under huvudförhandlingen i HD. Han har även menat att uppsåtet att försöka döda L.I. måste ha funnits redan vid den påstådda misshandeln för att det ska vara fråga om samma gärning. B.B. har förnekat också att han har handlat enligt den förändrade gärningsbeskrivningen.
Först måste HD ta ställning till om kompletteringen av gärningsbeskrivningen är tillåten. I övrigt rör målet främst frågan, om den bevisning som har åberopats är tillräcklig för att det ska vara styrkt att B.B. har begått den gärning som påstås.
L.I. har således i HD kompletterat det gärningspåstående som gjordes i åklagarens ansökan om stämning vid tingsrätten genom att hon här har lagt till att B.B. - före försöket att döda henne - på okänt sätt tillfogade henne smärta och kroppsskada. Försöket att döda henne har enligt den ursprungliga gärningsbeskrivningen skett genom att B.B. har kastat eller släppt henne från balkongen. I det avseendet har nu lagts till att det kan ha skett också genom att han knuffat L.I. I HD har, utöver de tidigare åberopade bestämmelserna i 3 kap. 1 och 11 §§ samt 23 kap. 1 § BrB, åberopats straffbestämmelsen om misshandel i 3 kap. 5 §.
Åklagaren eller en målsägande kan även i högre rätt justera ett åtal. Det är tillåtet att beträffande ”samma gärning” åberopa ett annat lagrum än i stämningen eller en ny omständighet till stöd för åtalet (se 45 kap. 5 § tredje stycket RB, jfr 20 kap. 8 § samt Rhodes m.fl., Rättegångsbalken, suppl. 78, april 2015, s. 20:38). Detta innebär att det får avgörande betydelse om L.I:s tillägg avser samma gärning som åtalet i dess ursprungliga form.
Enligt tillägget avseende misshandel har L.I. tillfogats smärta och kroppsskada på platsen för det påstådda mordförsöket, dvs. i lägenheten. L.I. gör gällande att det finns ett direkt faktiskt och tidsmässigt samband mellan händelserna. Den påstådda misshandeln ska enligt L.I. ses som ett led i det samlade fysiska angrepp som B.B. utsatte henne för och som avslutades med händelserna på balkongen.
De nu åberopade omständigheterna ingår alltså i ett sammanhängande händelseförlopp med de tidigare åberopade, och alla omständigheterna måste anses vara nära förbundna med varandra. Det spelar då ingen roll att de tillagda omständigheterna konstituerar ett särskilt brott (misshandel). Inte heller är det nödvändigt att uppsåt att döda har funnits redan från början. Det är ändå fråga om samma gärning. (Jfr NJA 2007 s. 557 samt EU-domstolens domar i målen Stuart, C-436/04, EU:C:2006:165, Anderson, C-150/05, EU:C:2006:614, Kretzinger, C-288/05, EU:C:2007:441 och Mcclure, C-367/05, EU:C:2007:444. Jfr även NJA 1987 s. 61.)
Åtalet har inte ändrats till att avse en annan gärning genom tillägget att B.B. kan ha knuffat L.I. från balkongen eller av att ett nytt lagrum (3 kap. 5 § BrB) har åberopats.
Det finns inte heller i övrigt något hinder mot att pröva åtalet så som det slutligt har utformats i HD. De omständigheter som den ursprungliga gärningsbeskrivningen har kompletterats med har kunnat bemötas av försvaret. Rätten till en rättvis rättegång har därmed inte blivit satt åt sidan. Parternas argumentation och bevisning, särskilt den tekniska och rättsmedicinska, har för övrigt i betydande utsträckning i samtliga instanser avsett just de omständigheter som nu har förts in i gärningsbeskrivningen.
Den slutliga utformningen av åtalet kan därmed bli föremål för HD:s prövning.
Enligt 35 kap. 1 § RB ska rätten avgöra vad som är bevisat i målet efter en samvetsgrann prövning av allt som har förekommit. Utgångspunkten är att det råder fri bevisföring och fri bevisprövning.
Bedömningen av om en talan är styrkt ska grundas på den bevisning som parterna har lagt fram för rätten (jfr 35 kap. 6 § RB). I mål där det har hållits huvudförhandling ska domen bygga på det som har förekommit vid förhandlingen (30 kap. 2 § första stycket). Något annat material får rätten inte beakta. Vad som har sagts under förundersökningen får åberopas endast i vissa fall och under särskilda förutsättningar (35 kap. 14 §, 36 kap. 16 § andra stycket och 37 kap. 3 §).
Den fria bevisprövningen innebär inte att värderingen av den åberopade bevisningen är helt överlämnad åt domstolens skönsmässiga bedömning. Endast rationella skäl får inverka på bedömningen. Analysen ska vara objektivt grundad och utföras strukturerat. Domstolens överväganden och slutsatser ska redovisas i domskälen på ett sätt som gör det möjligt för läsaren av domen att följa hur prövningen har genomförts. HD har i olika avgöranden diskuterat bl.a. hur och i vilken ordning som bevisningen bör prövas i olika situationer. Här kan hänvisas exempelvis till rättsfallen NJA 1991 s. 56, NJA 1999 s. 480, NJA 2009 s. 447 I och II samt NJA 2010 s. 671.
Att det råder fri bevisprövning hindrar alltså inte att vissa principer för bevisbedömningen kan gälla i olika hänseenden och att sådana principer kan utvecklas i rättspraxis. Som HD uttalade i rättsfallet NJA 2004 s. 176, som gällde bl.a. frågan om bevisning av uppsåt, måste dock principer och riktlinjer för bevisbedömningen behandlas med försiktighet och urskillning. Det är inte möjligt att ange en modell för bevisbedömningen som kan tillämpas i alla olika typer av mål. Men det utesluter inte att det för en kategori av fall kan finnas en metod som bättre än andra är ägnad att säkerställa såväl en omsorgsfull värdering av bevisningen som en tydlig redovisning av domstolens överväganden.
En metod som kan användas i vissa fall, t.ex. i ett fall som detta, är att rätten först identifierar de faktiska förhållanden (bevisfakta) som har åberopats och som har betydelse med avseende på bevistemat. Med bevistema avses då den eller de omständigheter (rättsfakta) som talan baseras på; i det här fallet den gärningsbeskrivning som ligger till grund för åtalet. För att inte bevisbedömningen ska bli resultatet av ett mera allmänt betraktande av bevisningen i målet är det i regel lämpligt att domstolen värderar betydelsen av varje bevisfaktum. Sådan bevisning som bedöms vara av mindre betydelse kan till en början läggas åt sidan.
Om det visar sig att det sammanvägda värdet av den bevisning som har åberopats till stöd för bevistemat (gärningsbeskrivningen) inte är så högt, att det räcker för att detta ska vara styrkt, saknar bevisning som har åberopats mot temat betydelse. Den tilltalade ska då frikännas redan på grund av att bevisningen mot henne eller honom är otillräcklig (jfr NJA 2010 s. 671, p. 13). Om däremot bevisningen är så stark, att den i sig är tillräcklig för att beviskravet ska vara uppfyllt, måste den tilltalades berättelse och bevisning som stöder denna granskas. Motbevisas det som läggs den tilltalade till last ska åtalet ogillas. Frikännande blir också följden om den tilltalades berättelse och annan bevisning som har åberopats mot bevistemat tar sådan kraft från de bevisfakta som talar för detta, att beviskravet inte är uppnått. Innan bevisbedömningen avslutas ska en övergripande och slutlig sammanvägning av bevisningen göras, och då kan det finnas anledning att också beakta sådan bevisning som tidigare har lagts åt sidan.
Den tilltalade har rätt att tiga. Endast i situationer som uppenbarligen kräver en förklaring kan den tilltalades tystnad tillmätas betydelse. Den tilltalade ska i princip inte heller ha någon nackdel av att lämnade uppgifter visar sig vara felaktiga. Detta hänger samman med att han eller hon kan ha skäl att lämna en annan berättelse än den som är sann, särskilt om gärningspåståendet innehåller även annan brottslig gärning som han eller hon kan riskera att dömas för. (Se t.ex. Europadomstolens dom i målet Wilson v. the United Kingdom, 8 februari 1996, Reports 1996-I och domstolens dom i målet Krumpholz v. Austria, no. 13201/05, den 18 mars 2010.)
I detta mål har sådant som antecknats i samband med förundersökningen åberopats i stor utsträckning. Vid bedömningen av uppgifter av sådant slag, t.ex. anteckningar från polisförhör, måste beaktas att förhör under förundersökningen inte sker med sådana rättssäkerhetsgarantier som gäller vid förhör inför en domstol och i parternas närvaro. De noteringar som görs av polisen kan ha blivit missvisande av flera skäl. Bland annat kan förhörsledaren och den som har förhörts ha talat förbi varandra utan att det framgår av anteckningarna. Är det fråga om skriftliga sammanfattningar från ett förhör kan det vara oklart vilka frågor som faktiskt har ställts och därmed också vilka förhållanden som det har legat nära till hands för den hörde att berätta om. Vidare kan upplysningar, som först senare visar sig vara viktiga, ha utelämnats. Uppgifter kan också ha getts en annan nyans än den som den hörde har velat förmedla.
Det finns skäl att påpeka, att det förhållandet att en uppteckning från ett förhör har lästs upp för förhörspersonen och godkänts av denne, inte är någon garanti för att han eller hon verkligen i alla delar står bakom den redovisning av förhöret som finns nedtecknad eller att redovisningen fullt ut återspeglar förhöret.
Syftet med förundersökningen är i första hand att skapa underlag för beslut i åtalsfrågan. Genom förundersökningen får parterna också möjlighet att bedöma vilken bevisning som bör åberopas inför domstolen. Vad som sker under förundersökningen ska inte betraktas som en del av rättegången. Det är därför angeläget att berättelser som har lämnats under förundersökningen får läggas fram bara då rättegångsbalken lämnar utrymme för detta (se p. 19) och att berättelserna värderas mot den nu angivna bakgrunden.
I brottmål är det åklagaren, eller målsäganden, som har bevisbördan. HD har i flera rättsfall (se t.ex. NJA 1980 s. 725 och NJA 1996 s. 176) uttalat att det för fällande dom krävs att det är ställt utom rimligt tvivel att den tilltalade har gjort sig skyldig till den gärning som ligger till grund för åtalet. Detta gäller allmänt, fastän beviskravet för vissa speciella situationer har formulerats något annorlunda (se t.ex. NJA 1990 s. 210 och NJA 2013 s. 376, p. 43).
För att B.B. ska dömas för försök till mord krävs det alltså, att det inte råder några rimliga tvivel om att han har försökt ta L.I:s liv genom att kasta, knuffa eller släppa ned henne från balkongen. Detta innebär bl.a. att det, för att beviskravet ska vara uppfyllt, inte får finnas andra möjliga förklaringar till händelseförloppet än den som innefattas i åtalet.
Parterna har åberopat en mängd bevisning. Utöver de uppgifter som har lämnats av L.I. och av B.B. är den tekniska och den rättsmedicinska utredningen av stor betydelse. Också vissa av de vittnesmål som har lämnats, t.ex. de som har direkt bäring på händelserna omedelbart före och efter fallet, utgör bevisning av vikt. Att beakta är även sms-trafiken mellan L.I. och B.B. under lördagskvällen.
En avsevärd del av vittnesförhören har rört sådant som har liten eller, i vissa fall, knappast någon betydelse alls för bedömningen. Detta gäller speciellt uppgifter som har lämnats om hur L.I. och B.B. hade det i sitt äktenskap, om relationerna inom deras respektive familjer och om deras allmänna sinnesstämning under tiden närmast före händelsen. Inte heller kan uttalanden om parternas personliga egenskaper, som har gjorts av ett flertal vittnen, annat än i mycket begränsad utsträckning tillmätas någon betydelse.
Så här inledningsvis finns det också - när det gäller den bevisning som tar sikte på vad L.I. sa bl.a. till polisen under de första samtalen efter det att hon hade vaknat upp ur sin medvetslöshet - anledning att konstatera, att de av L.I. då lämnade uppgifterna har påverkats starkt av hennes tillstånd och av den smärtstillande medicin som hon fick. Flertalet av uppgifterna är uppenbart felaktiga och i stor utsträckning rena inbillningar. HD fäster därför inget avseende alls vid vad L.I., enligt uppgifter som har förts in i målet, ska ha berättat under den första tiden efter uppvaknandet.
Det kan även finnas skäl att framhålla att vittnesbevisning som går ut på att något inte har hänt, t.ex. i detta mål att B.B. inte har varit framme hos L.I. efter fallet (och då fått blod på sig), måste behandlas med särskild försiktighet. Det är långt ifrån alltid som negativ bevisning av detta slag verkligen utesluter ett påstått händelseförlopp.
L.I. har under rättegången inte lämnat annat än ett fåtal uppgifter om vad som hände omedelbart innan hon föll från balkongen. I hennes berättelse saknas alltså viktiga delar av händelseförloppet. Däremot är den tekniska och den rättsmedicinska utredningen i målet omfattande och rik på detaljer. Flera avgörande slutsatser beträffande händelseförloppet kan också dras av denna. HD inleder därför prövningen med att redogöra för och ta ställning till den tekniska och den rättsmedicinska utredningen och viss muntlig bevisning som har samband med den utredningen.
Den lägenhet som L.I. och B.B. bodde i består av tre rum och kök. Badrummet ligger centralt i lägenheten och intill köket. Badrumsdörren och öppningen till köket finns på långsidan av det som kan betraktas som en hall. Denna slutar med ytterdörren på kortsidan. I köket finns utgången till lägenhetens balkong. Följande bild är en planritning över lägenheten. (Bilden här utesluten.)
Av de undersökningar av lägenheten som har gjorts framgår att det fanns blodstänk och mindre blodfläckar på åtskilliga ställen i badrummet, hallen och köket. Även på balkonggolvet fanns det blod. Analyser har visat att blodet nästan uteslutande kommer från L.I. Endast en av blodfläckarna, en som fanns i badrummet, innehåller blod från B.B. Många av blodfläckarna har bedömts vara s.k. avkastat blod, dvs. blod som har avsatts från en yta som har varit i rörelse. I åtskilliga fall har det också rört sig om blodstänk, dvs. blod som genom påverkan har släppt från sin källa. De allra flesta blodfläckarna har vid undersökningen bedömts vara ganska nya - från några timmar till en eller högst två veckor gamla. Några av blodförekomsterna i badrummet har funnits på en sådan plats, bl.a. i handfatet och i silen till golvbrunnen, att blodet har varit färskt under förutsättning att badrummet under tiden före händelsen har utnyttjats på ett normalt sätt. Slutsatsen av den blodbildsanalys som har gjorts är att det i praktiken är uteslutet att blodförekomsten i lägenheten har uppstått genom att B.B. efter fallet har fått L.I:s blod på sig och sina kläder och därefter avsatt det i lägenheten.
Av en undersökning som har gjorts i lägenheten med ett bloddetekterande medel har kunnat konstateras, att det finns starkt stöd för att blod - som har torkats, sköljts eller på något annat sätt städats bort - också har funnits på golvet i badrummet och på golvet i hallen mellan dörröppningen till badrummet och öppningen till köket.
L.I:s blod fanns även på de kläder som B.B. hade på sig när han greps. Bland annat hade hennes blod avsatts inom ett område om ca 8 x 18 cm nederst på B.B:s ena byxben. Det fanns också rikligt med centimeterstora besudlingar som innehöll L.I:s blod på B.B:s ena strumpa. På B.B:s T-shirt fanns det på flera ställen utstruket blod, dvs. blod som hade avsatts på tröjan från en blodig yta. Även detta var L.I:s blod. På tröjan framtill fanns också ett blodstänk, som dock inte har analyserats. Däremot har inget blod konstaterats på eller i B.B:s skor.
En kroppsundersökning har gjorts avseende B.B. Den utfördes den 12 februari 2013, dvs. två dagar efter händelsen, och utvisar att B.B. hade sammanlagt fyra strimformade hudavskrapningar på ena underarmen och en liten sårskada på högra långfingerknogen. Skadornas utseende talar, enligt ett utlåtande från Rättsmedicinalverket, för att de vid undersökningstillfället var relativt färska och sannolikt hade uppkommit inom något dygn före undersökningen. Enligt utlåtandet talar hudavskrapningarnas utseende starkt för att de hade uppkommit genom skrapande trubbigt våld med smalt eller spetsigt föremål, t.ex. drag med fingernaglar eller liknande. Utseendet av skadan på knogen talar starkt för att den hade uppkommit genom trubbigt våld, t.ex. vid ett fall eller vid ett slag med knuten näve mot en hård yta.
B.B. hade också hudrodnader i ansiktet och i nacken när han greps. Dessa nämns inte i Rättsmedicinalverkets utlåtande, men de framgår av åberopade fotografier och av vittnesmål från en av de poliser som kom till platsen och utförde gripandet.
B.B. har uppgett att han skadade sin knoge under sin bortovaro på lördagskvällen. Av den anledningen har B.B:s bil undersökts med avseende på förekomst av blod. Några blodspår hittades emellertid inte.
I HD har ingetts och åberopats ett utlåtande efter en av förre kriminalkommissarien och kriminalteknikern S.B. gjord genomgång av den kriminaltekniska bevisningen. Enligt utlåtandet talar mängden blodspår, blodspårens utseende och deras placering entydigt för att L.I. har utsatts för våld i lägenheten i nära anslutning till fallet från balkongen. Blodförekomsten i köket och på balkonggolvet talar vidare för att L.I. har förflyttats eller förflyttat sig mellan badrum och kök med blödande skada eller skador. Blodet på B.B:s kläder talar enligt utlåtandet entydigt för att L.I. har utsatts för våld av B.B. Främst gäller detta blodet på nedre delen av höger byxben, som har uppstått efter kontakt med ett blodigt föremål, och blodet på ena strumpans ovansida, som utgörs av ”avsatt” blod eller dropp. Blodförekomsten på B.B:s tröja talar enligt utlåtandet för att B.B. på något sätt har hanterat L.I. eftersom blodet, med bara ett undantag, inte utgörs av stänk utan har avsatts genom kontakt med delvis intorkat eller koagulerat blod. S.B. har i vittnesförhör i HD bekräftat de i utlåtandet gjorda uttalandena.
Det blod som har påträffats i lägenheten måste vara färskt, dvs. det har avsatts strax innan L.I. föll från balkongen. För detta talar det i punkten 36 angivna förhållandet, att blodet i badrummet har funnits på sådana platser att det hade sköljts bort vid ett normalt utnyttjande av detta. I samma riktning talar att L.I:s blod har påträffats på insidan av den toalettrulle som fanns i hållaren på väggen. Det finns också anledning att utgå från att åtminstone L.I:s föräldrar och övriga släktingar skulle ha fått reda på att hon hade tillfogats blödande sår om detta hade skett någon eller några dagar före händelsen; bl.a. var R.D., som är L.I:s moster, och hennes barn på besök i lägenheten under lördagskvällen utan att märka något. Dessutom har blodet på balkongen avsatts uppe på den snö som hade fallit under kvällen och måste alltså ha avsatts strax före fallet.
Till det nu sagda ska läggas att B.B. hade L.I:s blod på flera ställen på sina kläder. Åtminstone blodet på T-shirten och på ena byxbenet och strumpan måste ha avsatts i samband med händelsen. Att B.B. skulle ha fått detta blod på sina kläder först efter det att L.I. föll från balkongen framstår som uteslutet; det har omvittnats att B.B. hade skor på sig när han var nere på gården och något blod har inte påträffats på skorna, men väl alltså bl.a. på B.B:s ena strumpa. Dessutom är det, som har framgått, i praktiken inte möjligt att blodförekomsten i lägenheten har uppstått genom att B.B. efter fallet har fått L.I:s blod på sig och sina kläder och därefter avsatt det i lägenheten (se p. 36). Det finns heller inget i den tekniska utredningen som tyder på att blodet ens till någon del skulle, som B.B. har angett som en annan förklaring, vara näsblod från L.I.
Den tekniska och den rättsmedicinska utredningen visar därmed att L.I:s fall från balkongen har föregåtts av att hon har fått blödande sår och att hennes kropp har varit utsatt för våld även efter det att hon har blivit blodig. Det är väl förenligt med B.B:s egna skador; till hans förklaringar av dessa återkommer HD. Hur pass allvarligt skadad L.I. har varit går det inte att sluta sig till, däremot att hon har flyttat sig eller blivit förflyttad efter det att hon hade blivit blodig.
Det är alltså utrett att L.I. föll från balkongen. Fallhöjden var drygt 13 meter. Det innebär att fallet varade i knappt två sekunder. L.I. slog i marken på en stensatt altan, som hör till lägenheten på nedre botten. Vid tillfället fanns det ett lager med snö på altanen. L.I. återfanns med huvudet mot eller alldeles intill insidan på ett knappt meterhögt trästaket, vars långsida fanns drygt två meter längre ut från husfasaden än balkongkanten. Det är oklart om kroppen låg längs med staketet eller om den nedre delen av L.I:s kropp låg något snett ut från detta och alltså pekade mot husfasaden. Där L.I. låg var staketet delvis skadat. Ett par spjälor hade släppt från det övre tvärgående fästet så att de vinklade ut i riktning från husfasaden. Av vittnesuppgifter som har lämnats i HD framgår, att staketet inte hade varit skadat på detta sätt tidigare. Det framstår som i hög grad sannolikt att L.I. först träffade staketet med delar av kroppen och därefter hamnade på altangolvet.
I HD har ingetts och åberopats ett utlåtande från SP Sveriges Tekniska Forskningsinstitut och vittnesuppgifter från Stephens, som är s.k. senior advisor vid institutet. Enligt utlåtandet och Stephens har det krävts en viss kraftansträngning för att få L.I:s kropp att under fallet förflyttas sidledes ut från balkongen till nedslagsplatsen vid eller nära staketet, en sträcka på ca två meter. Värdet av denna bevisning förringas dock i någon mån av uppgifter som har lämnats av Å.F., biträdande professor i teknisk fysik, och A.E., professor i byggnadsstatik, som båda har uttalat att resultatet av den av SP gjorda beräkningen är osäkert bl.a. eftersom den inte tar hänsyn till alla de parametrar som påverkar en människa i fall. Såväl Å.F. som A.E. har emellertid gett uttryck för åsikten att L.I. knappast kan ha hamnat två meter ut från balkongen utan någon kraft som har verkat i sidled.
L.I. har berättat bl.a. följande. I början av deras förhållande förekom det inte några allvarliga bråk mellan dem. Förhållandet var lyckligt. Enda undantaget var då B.B., strax innan de skulle gifta sig, slängde ett askfat som träffade henne i huvudet. Skadan fick sys och händelsen ledde till att B.B. lovade att gå i terapi för att bearbeta sina svårigheter att kontrollera sin ilska. Detta blev emellertid inte av.
Efter hand visade det sig att B.B. var svartsjuk och kontrollerande. Hon hade talat med B.B. om problemen i deras äktenskap och om en eventuell separation. Enligt hennes uppfattning skulle B.B. emellertid inte acceptera en skilsmässa. Vid något tillfälle sa han: ”Du lämnar mig inte levande”. För hennes del var skilsmässa ett alternativ om äktenskapet inte fungerade.
Hon har aldrig varit i den situationen att hon har känt sig nedstämd eller deprimerad på allvar. Hon har inte varit ens i närheten av tankar på att ta sitt liv.
Hon har klara minnesbilder av vad som hände under den aktuella dagen och tidiga kvällen. Hon minns att hon och B.B. började gräla sedan släktingarna hade gått hem. Därefter kommer hon (jfr p. 3) ihåg att B.B. bar henne över sin vänstra axel från badrummet till hallen och genom köket och att han ropade hennes namn flera gånger. Hon hade ont och kunde inte tala och minns att hon undrade varför. Hon hörde att B.B. öppnade balkongdörren och hon kände att det blev kallt. Ute på balkongen roterade B.B. henne. Sedan tar hennes minne slut. Minnesbilderna av vad som hände strax innan hon föll har kommit successivt.
Som domstolarna har antecknat i sina domar har L.I. vid förhören gett ett trovärdigt intryck. Det finns inget som tyder på att hon medvetet skulle lämna felaktiga uppgifter. Tvärtom framstår det som att hon så noga som möjligt och på ett korrekt sätt har återgett vad hon minns. Inget tyder heller på att hennes allmänna intellektuella förmåga har påverkats av det inträffade.
Det trauma som L.I. har genomgått och det förhållandet, att det gick lång tid innan hon över huvud taget kunde lämna någon berättelse, väcker emellertid frågan, om hennes uppgifter i alla delar är tillförlitliga. I detta avseende gör HD, med stöd av vittnesmålen av psykologen A.B. och överläkaren J.B., bedömningen att det är möjligt att L.I. har minnen från händelsen, men hennes minnesbild kan ha påverkats av samtal med andra, t.ex. med medlemmar i hennes familj och med polisen. När det gäller de polisförhör som hölls med L.I. har exempelvis kommit fram att hon upplystes om att det hade hittats blod i lägenheten. Hon fick också reda på var någonstans som blodet fanns. Visserligen innehåller hennes berättelse inte något om blod, och det finns således inget direkt stöd för att hon har påverkats av vad hon har fått veta. Men sammantaget finns det ändå en risk för att L.I:s minnesbild i vissa delar kan grunda sig på en omedveten rekonstruktion av vad hon har hört.
Bevisvärdet av L.I:s uppgifter om det avgörande händelseförloppet, att B.B. kastade, knuffade eller släppte henne från balkongen, är alltså i sig lågt. För att beviskravet ska vara uppfyllt krävs det därför att L.I:s berättelse vinner starkt stöd av bevisningen i övrigt.
Vid en prövning av L.I:s uppgifter mot den tekniska bevisningen kan HD konstatera, att hennes berättelse ligger helt i linje med vad som har kommit fram om de spår från våldsutövning som fanns i lägenheten. Avgörande delar av hennes berättelse är alltså förenliga med eller vinner stöd av den övriga bevisningen.
Särskilt ska framhållas att de spår av hennes blod som fanns på B.B:s T-shirt väl stämmer överens med hennes berättelse om att B.B. bar henne på sin vänstra sida och sedan roterade henne. Av vikt är då att det inte finns något som tyder på att L.I. innan hon lämnade uppgifterna hade fått information om blodförekomsten på B.B:s kläder och än mindre om avstrykningarna just på den vänstra sidan av hans T-shirt.
Att L.I. med stor sannolikhet hamnade längre ut från balkongen än vad hon skulle ha gjort om hon hade fallit rakt ner från denna (se p. 47) stöder också hennes berättelse om att hon före fallet blev buren av B.B. och att han roterade henne på balkongen.
Av övriga vittnesuppgifter är det främst de som har lämnats av Y.S., A.S. och S.S. som bör tillmätas betydelse. De bodde i lägenheten ovanför L.I:s och B.B:s. Av vittnesmålen framgår att det före L.I:s fall talades med ”arga” och höga röster i L.I:s och B.B:s lägenhet, att det hördes ett kraftigt ”springande” och stampande från mer än en person, ett skrik och ett kraftigt ljud från plåten i balkongsidan samt att det därefter blev tyst. Ljuden från lägenheten förflyttades från hallen, genom köket och ut på balkongen. Denna bevisning kan inte förstås på annat sätt än att det som vittnena hörde var skeendet omedelbart före L.I:s fall. Det var alltså fråga om ett snabbt förlopp som direkt avslutades med att L.I. föll ned.
Uppgifterna förstärker bilden av att den pågående konflikten mellan L.I. och B.B. var mycket allvarlig och eskalerade. De innebär också att L.I. och B.B. var inbegripna i sin konflikt ända fram till omedelbart före fallet.
Av den åberopade sms-trafiken (jfr p. 2 och 30) framgår att L.I:s och B.B:s konflikt var så allvarlig att L.I. ifrågasatte deras fortsatta förhållande. I ett sms strax före midnatt skrev L.I. bl.a. följande. ”Jag hatar dig och hatar vad du gör. Du gick ut skamsen med all rätt. Så gör de som är skyldiga. Du behöver ej komma tillbaka!!”
Vad L.I. har berättat om att B.B. bar henne ut på balkongen och där roterade henne får alltså starkt stöd av den övriga bevisningen. Att det var B.B. som orsakade fallet genom att i det fortsatta händelseförloppet kasta eller släppa ned L.I. är helt i överensstämmelse med de spår av olika slag som har påträffats i lägenheten samt på B.B:s kläder och kropp. Ett händelseförlopp av detta slag stämmer också väl med de uppgifter som har lämnats av vittnena S. (se p. 58) och med den övriga bevisningen.
Det framstår vidare som mycket svårförklarligt att L.I. efter att ha blivit utsatt för misshandel av B.B. och slagits blodig skulle - för att ta sitt liv eller av annat skäl - självmant ha klättrat upp på eller över räcket och avsiktligt eller oavsiktligt släppt taget och fallit ned från balkongen. I stället är den till stöd för åtalet åberopade bevisningen för att det var B.B. som efter att ha misshandlat henne orsakade hennes fall sammantagen så stark, att den i sig - om bevisning som talar mot åtalet inte föranleder till annat - är tillräcklig för att beviskravet ska vara uppfyllt (jfr p. 23).
Det bör tilläggas att den oklarhet som föreligger i frågan om det fanns snö på balkongräcket inte kan tillmätas någon självständig betydelse för bedömningen; den snö som vid tillfället eventuellt har funnits på balkongräcket kan ha försvunnit oavsett hur det närmare gick till omedelbart innan L.I. föll. Snöförekomsten kan också ha påverkats av att flera personer strax efter fallet kom till lägenheten och gick ut på balkongen för att titta ned på L.I. De kan då ha rört vid räcket.
Med hänsyn till det ställningstagande som HD nyss har gjort ska domstolen bedöma om det som B.B. har anfört och den av honom åberopade motbevisningen ska leda till någon annan slutsats (jfr p. 23).
B.B. har berättat att han och L.I. i vanliga fall hade ett bra förhållande, även om hon med tiden hade blivit svartsjuk. Under deras gräl den här kvällen var L.I. väldigt arg och hon gav honom en örfil och en smäll på hakan, vilket hon aldrig hade gjort förut. Han bestämde sig för att lämna hemmet eftersom grälet blev för mycket för honom. När han kom tillbaka efter ungefär tre timmar fortsatte de att gräla. Till slut frågade han om de kanske skulle skiljas. L.I. blev då alldeles svart i blicken, lämnade vardagsrummet och gick ut i köket. När han hörde att hon öppnade balkongdörren sprang han efter henne samtidigt som han ropade hennes namn flera gånger. Vid öppningen till köket snubblade han och föll, och han såg då genom köksöppningen L.I. ligga raklång på balkongräcket och därefter falla ned.
Förekomsten av L.I:s blod på B.B:s kläder och i lägenheten har han förklarat med att han, när han hade sprungit ned för att se hur det hade gått för L.I., från utsidan av staketet försökte lyfta L.I. och därmed fick hennes blod på kläderna. Han rörde också vid L.I. när han något senare befann sig inne på altanen. L.I:s blod har därefter avsatts i lägenheten sedan han hade återvänt dit. En annan förklaring till blodfläckarna kan enligt B.B. vara att L.I. tidigare hade blött näsblod när hon befunnit sig i lägenheten. Blodet på hans kläder kan enligt B.B. bero på att en person som försökte ta hand om L.I. fick blod på sig som han senare förde över till B.B.
Beträffande de egna skadorna har B.B. uppgett att skadan på knogen uppstod under kvällen när han slog handen i en vägg i en bollhall (jfr p. 41). De övriga skadorna på hans kropp har enligt B.B. uppkommit då han skrapade sig mot staketet i samband med att han försökte lyfta upp L.I. från altangolvet.
B.B:s förklaring till blodförekomsten i lägenheten har prövats i samband med att resultatet av brottsplatsundersökningen har värderats. Polisens tekniker har uttalat att undersökningsresultaten avseende blodet i lägenheten extremt starkt talar emot B.B:s förklaring. Det har därför bedömts som i praktiken uteslutet att det har gått till så som B.B. har angett. Vittnesbevisningen avseende B.B:s agerande i anslutning till altanen talar i samma riktning. HD:s bedömning sammanfaller med den slutsats som den tekniska undersökningen har mynnat ut i. Blodet på B.B:s kläder och blodfläckarna i lägenheten utesluter att det har gått till på det sätt som B.B. har angett.
Att B.B:s egna skador, utöver den på knogen, skulle ha uppkommit på det av honom uppgivna sättet får inte stöd av bevisningen i målet. Inget av vittnena har sett att B.B. försökte lyfta L.I. Och även om han skulle ha gjort det, så framstår det som mycket osannolikt att detta skulle ha kunnat orsaka hans inte helt fåtaliga, om än smärre, andra skador än den på knogen.
Av betydelse är också att L.I. inte rimligen kan ha hamnat så långt ut från balkongen som hon gjorde om hon, som B.B. har uppgett, släppte taget eller tappade greppet och föll ned från balkongen (jfr p. 57).
Detta innebär att händelseförloppet inte har varit det som B.B. uppgett. Den av B.B. åberopade bevisningen förringar inte heller det mycket starka stöd som bevisningen i målet i övrigt ger åt åtalet. Det saknas varje antydan till att det har gått till på något tredje sätt, dvs. på ett sätt som varken L.I. eller B.B. har uppgett.
Den övriga bevisningen rubbar inte det starka stöd som L.I:s berättelse får i enlighet med vad som har redovisats i det föregående.
Slutsatsen blir att det är ställt utom rimligt tvivel att B.B., efter att först ha misshandlat L.I., har kastat eller under rörelse släppt henne från balkongen på sjätte våningen.
Risken för att L.I. skulle dö har varit överhängande. Detta har B.B. insett. B.B:s handlande kan inte förstås på något annat sätt än att det var hans mål att beröva L.I. livet. Han har alltså haft avsiktsuppsåt.
Det finns varken med hänsyn till de omständigheter som har föranlett gärningen eller annars skäl att bedöma den som mindre grov. Därmed ska B.B. dömas för försök till mord.
För den misshandel som B.B. har begått före mordförsöket ska det inte dömas särskilt. Misshandelsgärningen får i stället vägas in vid bedömningen av mordförsökets allvar.
Brottet begicks före den 1 juli 2014 då utformningen av straffskalan för mord, och därmed också för försök till mord, ändrades i straffskärpande syfte. Den straffskala som ska tillämpas är fängelse på viss tid, högst arton år, eller på livstid (se 23 kap. 1 § och dåvarande lydelsen av 3 kap. 1 § BrB).
Straffvärdet av ett försöksbrott är normalt lägre än straffvärdet av motsvarande fullbordade brott. Inom ramen för den tillämpliga straffskalan påverkas straffvärdet av försöksbrott av flera faktorer. En sådan är hur stor den konkreta faran har varit för att handlingen skulle leda till brottets fullbordan. En annan är hur långt handlandet har fortskridit. Har gärningsmannen gjort allt som krävs för att den brottsliga effekten ska inträda är straffvärdet ofta högre än om det har återstått något för gärningsmannen att göra för att brottet ska bli fullbordat. Även vilken form av uppsåt som har förelegat kan ha betydelse.
HD har i rättsfallet NJA 2013 s. 376, p. 29, uttalat att utgångspunkten enligt de regler som ska tillämpas i detta mål är att straffet för (fullbordat) mord ska bestämmas till fängelse i fjorton år, om omständigheterna varken är förmildrande eller försvårande.
I det här fallet är omständigheterna försvårande. L.I. har blivit utsatt för brottet i sitt hem och gärningsmannen är en närstående person, som hon borde ha kunnat lita på. I förhållande till B.B. har L.I. befunnit sig i en skyddslös ställning och haft svårt att värja sig. Gärningen har inneburit att L.I., efter att först ha slagits blodig, har tillfogats synnerligen allvarliga kroppsskador som riskerar att påtagligt sätta ned hennes livskvalitet för resten av livet och hennes möjligheter att ta hand om sonen. Vidare har gärningen begåtts med avsiktsuppsåt.
Det sagda innebär sammantaget att B.B. genom gärningen har visat mycket stor hänsynslöshet. Om brottet hade fullbordats skulle straffvärdet ha motsvarat fängelse i sexton år. Det förhållandet att brottet inte fullbordades bör i detta fall medföra bara en begränsad reduktion av straffvärdet. Det motsvarar därför fängelse i fjorton år.
På grund av det höga straffvärdet, och då den rättspsykiatriska utredningen visar att någon särbehandling av B.B. i fråga om påföljden inte är aktuell, ska påföljden bestämmas till fängelse. Det saknas skäl att vid straffmätningen avvika från straffvärdet.
Med denna utgång av ansvarsfrågan är B.B. skadeståndsskyldig i förhållande till L.I. HD gör beträffande skadeståndsfrågorna ingen annan bedömning än tingsrätten.
Målsägandebiträdets uppgift är enligt 3 § första stycket lagen (1988:609) om målsägandebiträde att ta till vara målsägandens intressen i målet samt lämna stöd och hjälp till målsäganden. Enligt andra stycket ska målsägandebiträdet bistå målsäganden med att föra talan om enskilt anspråk i anledning av brottet, om detta inte görs av åklagaren. Målsägandebiträdets uppgift kvarstår om en dom överklagas till högre rätt endast i fråga om enskilt anspråk.
Av rättsfallet NJA 1999 s. 781 följer att, om åklagaren inte för målsägandens talan om enskilt anspråk, ett målsägandebiträde är behörigt att bistå målsäganden med att föra en sådan talan i högre rätt när domen har överklagats dit såväl i ansvarsfrågan som beträffande det enskilda anspråket. Detta gäller oavsett vem som har överklagat domen. Däremot är målsägandebiträdet inte behörigt att i denna egenskap bistå målsäganden i ansvarsfrågan.
Det av L.I. begärda skadeståndet har grundat sig på den av B.B. begångna brottsliga gärningen. Att överklagandet har avsett även att B.B. ska fällas till ansvar för brottet har inte föranlett något merarbete som motiverar nedsättning av I.S:s ersättning.
I.S:s kostnadsräkning innefattar en begäran om ersättning för arbete under sammanlagt 606 timmar och för tidsspillan under 33 timmar. Den begärda ersättningen är skälig.
L.I. har begärt ersättning för utlägg för bevisning och utredning med 50 226 kr. Enligt 6 § lagen om målsägandebiträde jämförd med 17 § rättshjälpslagen (1996:1619) är hon berättigad till ersättning med högst 10 000 kr. Intill det beloppet har kostnaderna varit skäligen påkallade för tillvaratagandet av L.I:s rätt.
Staten bör svara för kostnaderna i samtliga instanser för försvararen och målsägandebiträdet.
HD tillåter den av L.I. gjorda justeringen av åtalet.
HD ändrar hovrättens dom i ansvarsdelen och dömer B.B. för försök till mord till fängelse 14 år.
HD tillämpar 3 kap. 1 §, i dess lydelse före den 1 juli 2014, och 11 § samt 23 kap. 1 § BrB.
HD ändrar hovrättens dom också beträffande skadestånd och fastställer i den delen tingsrättens dom.
I.S. ska få ersättning av allmänna medel för biträdet åt L.I. i HD med 1 040 529 kr. Av beloppet avser 789 012 kr arbete, 39 435 kr tidsspillan, 3 976 kr utlägg och 208 106 kr mervärdesskatt.
L.I. ska få ersättning med 10 000 kr för kostnader för bevisning och utredning i målet.
Staten ska svara för kostnaderna i samtliga instanser för försvaret och för biträdet åt målsäganden.
HD:s dom meddelad: den 4 november 2015.
Mål nr: B 4003-14.
Lagrum: 3 kap. 1, 5 och 11 §§ samt 23 kap. 1 § BrB, 20 kap. 8 §, 30 kap. 2 §, 35 kap. 1, 6 och 14 §§, 36 kap. 16 §, 37 kap. 3 § och 45 kap. 5 § RB, 3 och 6 §§ lagen (1988:609) om målsägandebiträde samt 17 § rättshjälpslagen (1996:1619).
Rättsfall: NJA 1980 s. 725, NJA 1987 s. 61, NJA 1990 s. 210, NJA 1991 s. 56, NJA 1996 s. 176, NJA 1999 s. 480, NJA 1999 s. 781, NJA 2004 s. 176, NJA 2009 s. 447 I och II, NJA 2007 s. 557, NJA 2010 s. 671 och NJA 2013 s. 376, EU-domstolens domar i målen Stuart, C-436/04, EU:C:2006:165, Anderson, C-150/05, EU:C:2006:614, Kretzinger, C-288/05, EU:C:2007:441 och Mcclure, C-367/05, EU:C:2007:444 samt Europadomstolens domar i målen Wilson v. the United Kingdom, 8 februari 1996, Reports 1996-I och Krumpholz v. Austria, no. 13201/05, den 18 mars 2010.