Fråga i visst fall om engångsavgift enligt lagen (1970:244) om allmänna vatten- och avloppsanläggningar.
Kommunfullmäktige i Vaggeryd antog d 14 juni 1971 taxa för kommunens allmänna va-anläggning att, såvitt nu är i fråga, gälla fr o m d 1 juni 1971. Taxan innehöll bl a följande bestämmelser.
§ 1. Till täckande av nödvändiga kostnader för utförande samt förnyelse, underhåll och drift av Vaggeryds kommuns allmänna vatten- och avloppsanläggning skall för avgiftsskyldiga fastigheter inom anläggningens av kommunalfullmäktige fastställda verksamhetsområde, erläggas avgifter enligt denna taxa.
§ 2. Avgifterna utgöras av dels anläggningsavgifter (engångsavgifter) avsedda att täcka visas del av fastighetens andel av anläggningskostnaden för den allmänna va-anläggningen, dels brukningsavgifter (periodiska avgifter) avsedda att täcka kostnader för räntor å för anläggningen disponerat kapital, som icke täckts med anläggningsavgifter, och för förnyelse, underhåll och drift.
§ 3. Mom 1. Avgiftsskyldiga fastigheter inom område, för vilket fastställd stads- eller byggnadsplan gäller, indelas i bebyggd fastighet och obebyggd fastighet.
§ 4. Mom 1. För fastighet som anges i § 3 mom 1 föreligger enligt 9 och 10 § lagen om allmänna vatten- och avloppsanläggningar, va-lagen, SFS 1970 nr 244, - med det undantag som avses i 9 § första stycket - avgiftsskyldighet för följande två ändamål:
S, spillvattenavlopp från fastighet.
Mom 2. Avgiftsskyldighet för R öch S inträder när va-verket, efter anmälan från fastighetsägare att han vill bruka den allmänna anläggningen för nämnda ändamål, upprättat förbindelsepunkt på servisledning för respektive ändamål, så ock när va-verket eljest upprättat sådan förbindelsepunkt för fastigheten.
§ 6. Mom 1. För fastighet som anges i § 3 mom 1 skall anläggningsavgiften utgå med:
§ 7. Mom 1. För obebyggd fastighet som anges i § 3 mom 1 erlägges avgift enligt § 6 mom 1 a.
Mom 3. Har för fastighet erlagts anläggningsavgift enligt mom 1 eller 2, och bebygges fastighet som avses i mom 1, eller vill ägare av fastighet som avses i mom 2 bruka den allmänna anläggningen för fastigheten, skall avgift enligt § 6 mom 1 b och c erläggas.
Genom beslut av kommunfullmäktige d 25 mars 1974 höjdes fr o m d 15 mars 1974 de i § 6 mom 1 nämnda avgifterna till 5 000 kr, 0,50 kr resp 10 kr.
Fastigheten (Fastighetsadress, uteslutet här) i Vaggeryd är belägen inom ett område för vilket gäller en d 24 okt 1969 fastställd stadsplan. I samband med att stadsplanen antogs utvidgades verksamhetsområdet för kommunens allmänna va-anläggning till att omfatta även detta område. Kommunen anlade därefter va-ledningar i området och upprättade förbindelsepunkter för de enskilda fastigheterna, vilka sålunda blev helt klara att bebyggas. Förbindelsepunkter för (Fastighetsadress, uteslutet här), som blev rättsligen bildad genom införing i fastighetsregistret d 18 mars 1971, upprättades redan under senare delen av år 1970. Den tillhörde då kommunen.
Den 24 jan 1974 beslöt kommunstyrelsens arbetsutskott att, under förutsättning att bebyggelse skedde inom ett år fr o m beslutsdagen, "för småhusbebyggelse upplåta" vissa kommunen tillhöriga "byggnadstomter". En av de fastigheter som omfattades av beslutet var (Fastighetsadress, uteslutet här), vilken uppläts till J.B.. Enligt en inom kommunkansliet utarbetad "pm för dispositionsrätt till tomtmark", som jämte arbetsutskottets beslut tillställdes J.B., hade denne tilldelats "dispositionsrätt till angiven byggnadstomt" under ett år fr o m beslutsdagen. Därefter skulle dispositionsrätten återgå till kommunen, om han inte dessförinnan inkommit med ansökan om statligt lån eller igångsättningstillstånd för planerat byggnadsprojekt. För försäljningen skulle enligt samma pm gälla de villkor som kommunfullmäktige framdeles kom att besluta. Nybyggnadskarta för fastigheten upprättades av kommunen d 5 febr 1974, varvid lägen för förbindelsepunkter för servisledningar för vatten och avlopp angavs. Den 7 febr 1974 fick J.B. genom kommunens försorg del av nybyggnadskartan jämte en samma dag upprättad "debiteringsspecifikation". Enligt denna debiterades J.B. kostnaden för kartan med 250 kr samt tillägg för "Redovisning av lägen för förbindelsepunkter för servisledningar för vatten och avlopp i höjd- och sidled" med 75 kr.
J.B. började sedermera bebygga fastigheten och vid månadsskiftet juli- aug 1974 anslöts den på fastigheten uppförda bebyggelsen till den allmänna va-anläggningen. J.B. förvärvade d 29 aug 1974 äganderätten till fastigheten och erhöll lagfart på förvärvet d 11 sept 1974. I räkning d 19 sept 1974 debiterades J.B. anläggningsavgift med 7 666 kr enligt taxan i dess fr o m d 15 mars 1974 gällande lydelse. Avgiften erlades av J.B..
J.B. väckte talan mot kommunen hos statens va-nämnd och yrkade att va- nämnden fastställde, att han var berättigad att få avgiften för anslutning av sin fastighet (Fastighetsadress, uteslutet här) till kommunens allmänna va-anläggning beräknad efter den i febr 1974 gällande va-taxan.
Kommunen bestred bifall till J.B:s talan.
J.B. anförde till utveckling av sin talan: Enligt 9 § lagen (1970:244) om allmänna vatten- och avloppsanläggningar (va-lagen) inträder avgiftsskyldighet när huvudmannen upprättat förbindelsepunkt och underrättat fastighetsägaren därom. Efter det att kommunen d 24 jan 1974 upplåtit fastigheten till honom har kommunen ansett honom som fastighetsägare, enär kommunen redan d 7 febr samma år underrättat honom om upprättade förbindelsepunkters lägen. I annat fall skulle underrättelsen ha utgått först efter det att han d 29 aug 1974 formellt blev ägare till fastigheten. Kommunen har gentemot honom vidtagit de åtgärder som enligt 13 § va-lagen åligger huvudmannen i förhållande till fastighetsägaren. Avgiftsskyldighet har under alla förhållanden inträtt redan i febr 1974, eftersom förbindelsepunkter då var upprättade, varom den formelle fastighetsägaren - Vaggeryds kommun - haft vetskap. Vid avgiftens beräkning skall den taxa tillämpas som gäller då avgiftsskyldigheten inträder.
Kommunen genmälde: I kommunen finnas ingen tomtkö. Kommunen kan erbjuda tomtspekulanter sedan år tillbaka för va-anslutning iordningställda tomter. Inom kommunen tillämpas allmänt den metoden vid försäljning av småhustomter, att tomtspekulanten får skriftligt medgivande att disponera viss tomt för att kunna vidta vissa förberedelsearbeten. Härigenom säkerställs - om spekulanten fullgör sina avsikter - hans önskemål att framdeles förvärva viss tomt. De förberedande åtgärder som åsyftas är exempelvis införskaffande av byggnadslov och beslut om statligt lån. Med underrättelsen till J.B. d 7 febr 1974 om förbindelsepunkternas lägen för fastigheten syftade kommunen endast till att lämna underlag för upprättande av situationsplan i samband med ingivande av ritningar för byggnadslov och ansökan om statligt lån. Kommunen har däremot inte betraktat J.B. som fastighetsägare vid denna tidpunkt. De i 9 § 2 st va-lagen angivna förutsättningarna för avgiftsskyldighetens inträde kan inte anses uppfyllda, då J.B. inte var fastighetsägare eller ens av kommunen betraktades som sådan. Avgiftsskyldighet har inträtt först d 29 aug 1974, då J.B. blev ägare till fastigheten.
Va-nämnden (chefsrådmannen Wollsén, ordf, samt ledamöterna Lee, Rindegård, Gudmundson, Sävestrand och Bering) anförde i beslut d 30 aug 1977:
Skäl. Såsom ett led i försäljningen av fastigheten (Fastighetsadress, uteslutet här) till J.B. har kommunen genom beslut av kommunstyrelsens arbetsutskott d 24 jan 1974 upplåtit fastigheten åt denne med dispositionsrätt, innefattande såväl rätt som skyldighet att inom viss tid bebygga densamma eller att vidtaga vissa andra därmed jämställda åtgärder. J.B. har därefter d 7 febr 1974 tillställts och debiterats kostnad för nybyggnadskarta med därå redovisade lägen för upprättade förbindelsepunkter för vatten och avlopp. Med hänsyn till nu anförda omständigheter får senast vid sist angiven tidpunkt överenskommelse anses ha träffats mellan å ena sidan kommunen såsom huvudman för den allmänna va-anläggningen och å andra sidan J.B. såsom innehavare av dispositionsrätt till fastigheten (Fastighetsadress, uteslutet här) om rätt för J.B. att bruka den allmänna anläggningen. Till stöd för en sådan tolkning av parternas rättsförhållande kan också anföras den omständigheten att den på fastigheten uppförda bebyggelsen anslöts till den allmänna anläggningen innan J.B. d 29 aug 1974 förvärvade äganderätten till fastigheten.
Med den brukningsrätt som sålunda tillerkänts J.B. har också följt skyldighet för denne att genom avgifter bidra till kostnader för den allmänna anläggningen i enlighet med bestämmelserna i kommunens va-taxa. Av dennas lydelse såväl före som efter taxeändringen d 15 mars 1974 framgår att engångsavgift, i taxan benämnd anläggningsavgift, skall beräknas enligt de taxebestämmelser som gäller när avgiftsskyldigheten inträder. För obebyggd fastighet inom stadsplan eller byggnadsplan föreligger emellertid enligt § 7 mom 1 i taxan endast skyldighet att erlägga den i anläggningsavgiften ingående grundavgiften, medan tomt- och våningsyteavgifterna enligt § 7 mom 3 skall erläggas först sedan fastigheten bebyggts. Vid angivna förhållanden och då såvitt framgår av utredningen aktuell fastighet, som ligger inom stadsplanelagt område, inte var bebyggd före taxeändringen d 15 mars 1974 kan J.B:s talan bifallas endast såvitt angår nämnda grundavgift.
Va-nämndens beslut. Va-nämnden bifaller endast på det sätt J.B:s talan att nämnden förklarar J.B. berättigad att få avgiften för anslutning av fastigheten (Fastighetsadress, uteslutet här) till kommunens allmänna va-anläggning beräknad enligt den i febr 1974 gällande va-taxan såvitt angår den i anläggningsavgiften ingående grundavgiften.
Kommunen fullföljde talan i Svea hovrätt, vattenöverdomstolen, och yrkade ogillande av J.B:s talan.
J.B. bestred ändring.
HovR:n beslöt att inhämta yttrande från Svenska kommunförbundet rörande frågan om vid kommuners försäljning av obebyggda fastigheter, för vilka redan upprättats förbindelsepunkt enligt 13 § va-lagen, köparna brukar debiteras engångsavgift enligt samma lag för fastighetens anslutning till den allmänna vatten- och avloppsanläggningen.
Kommunförbundets juridiska avdelning anförde i yttrande d 18 juli 1978: Då kommun är tomtexploatör, tar kommunen regelmässigt ut sina mark- och exploateringskostnader - med hänsyn till kommunens mark- och bostadspolitiska strävanden i allmänhet inte hela kostnaden utan endast del därav - samband med tomtförsäljningen inom det aktuella bebyggelseområdet. I exploateringskostnaden ingår anläggningskostnader för vatten och avlopp. Dessa kostnader tas regelmässigt ut med belopp motsvarande på tomterna belöpande engångsavgifter enligt kommunens va- taxa. I allmänhet tas i de enskilda försäljningsavtalen in en särskild klausul om köparens skyldighet att erlägga engångsavgift. Utformningen av denna klausul kan variera från den ena kommunen till den andra. Ibland anges avgiftsbeloppet i avtalet. Vanligare är dock en hänvisning till "gällande taxa". Därvid kan från principiell synpunkt urskiljas två typer av bestämmelser. Den ena innefattar en uttrycklig förbindelse av köparen att erlägga engångsavgift enligt taxan. Den andra innebär endast en erinran till köparen om skyldigheten att betala engångsavgift. Kommunförbundets typavtal för försäljning av obebyggda fastigheter, avsedda för småhusbebyggelse, vilket används av många kommuner, upptar i punkt 10 en klausul av det sistnämnda slaget.
Det förekommer att engångsavgiften inräknas i köpeskillingen för fastigheten. Vanligast är dock enligt vår erfarenhet att avgiften tas ut särskilt på sätt ovan angivits. Ett på kommunalt håll ofta åberopat skäl för detta förfarande är att lagfartskostnaden för köparen blir lägre än om avgiften inkluderas i köpeskillingen.
Om förbindelsepunkt upprättats redan före försäljningen, medför denna omständighet inte någon avvikelse från det ovan skisserade mönstret för avgiftsuttag.
I enlighet med vad ovan anförts besvarar vi vattenöverdomstolens fråga jakande.
HovR:n (hovrättslagmannen Delgado, vattenrättsrådet Hull, hovrättsrådet Atmer, referent, och adj led Roberts) anförde i dom d 18 sept 1978:
Domskäl. Till stöd för sin talan i vattenöverdomstolen har kommunen anfört i huvudsak följande. Upplåtelsen av dispositionsrätt och översändandet av nybyggnadskarta torde varken var för sig eller sammantagna kunna anses innefatta överenskommelse om brukningsrätt. Kommunen har med nyssnämnda åtgärder endast åsyftat att möjliggöra för J.B. att planera för fastighetens bebyggande. Det förekommer f ö ofta att meddelade dispositionsrätter upphör därför att de ej utnyttjats inom föreskriven tid. - Nybyggnadskarta utvisande bl a förbindelsepunkt tillställs envar som så önskar utan att detta inger kommunen någon bestämd förhoppning om att tomten skall bebyggas. - Under de första månaderna efter upplåtelsen av dispositionsrätt till J.B. saknade kommunen möjlighet att bedöma huruvida denne ämnade utnyttja densamma. Hans formella ansökan om tillstånd att bruka den allmänna va- anläggningen inkom till kommunen vid en betydligt senare tidpunkt. Byggnadslov meddelades d 1 april 1974 och statligt lånebeslut, innebärande bl a medgivande till byggstart, d 27 juni samma år. På grund av det anförda hävdar kommunen att avgiftsskyldighet inträtt först i och med att fastigheten inkopplades till den allmänna va-anläggningen.
J.B. har i vattenöverdomstolen anfört följande. Den omständigheten att kommunen d 24 jan 1974 åt honom upplät nyttjanderätten till fastigheten för bebyggelse och att han d 7 febr samma år underrättades - på sätt som anges i 9 § 2 st va-lagen - om förbindelsepunktens upprättande måste innebära att sistnämnda dag träffades överenskommelse med kommunen om brukningsrätt. Huruvida kommunen vid upplåtelsetillfället hade möjlighet att bedöma om han skulle fullfölja sina planer eller ej saknar betydelse. I allt fall måste avgiftsskyldighet ha inträtt i febr 1974 eftersom den dåvarande fastighetsägaren - Vaggeryds kommun - då hade vetskap om att förbindelsepunkt var upprättad.
Engångsavgift enligt va-lagen för viss fastighet eller anläggning bör i princip bestämmas efter den taxa som gäller vid den tidpunkt, då den allmänna va-anläggningens huvudman får rättslig möjlighet att uttaga avgiften.
Enligt 9 § 2 st va-lagen inträder skyldighet för ägare av fastighet att erlägga avgifter till huvudmannen för allmän va-anläggning, när huvudmannen upprättat förbindelsepunkt enligt 13 § för fastigheten och underrättat fastighetsägaren därom. - Av 3 § 2 st samma lag framgår att huvudmannen kan träffa avtal med annan än fastighetsägaren om brukande av den allmänna anläggningen. Lagen innehåller ingen särskild regel om när avgiftsskyldigheten inträder för sådan brukare.
Det får förutsättas att skyldighet för fastighetsägare att erlägga nu ifrågavarande grundavgift - i överensstämmelse med den praxis som redovisats i Svenska kommunförbundets yttrande - icke föreligger för en kommun såsom ägare av obebyggd fastighet inom planlagt område gentemot kommunen som huvudman för allmän va-anläggning. För en sådan fastighet som är i kommunens ägo vid den tidpunkt då förbindelsepunkt för fastigheten upprättas, uppkommer sålunda skyldigheten att erlägga grundavgift först vid fastighetens försäljning från kommunen. Denna avgiftsskyldighet avseende (Fastighetsadress, uteslutet här) har således icke inträtt förrän J.B., med tillämpning av 3 § 1 st va-lagen, blivit att anse som ägare till fastigheten. Så har icke skett innan va-taxan höjdes d 15 mars 1974.
Hinder torde icke föreligga mot att i va-taxa eller i avtal mellan huvudmannen för allmän va-anläggning och annan- brukare av anläggningen än fastighetens ägare intaga bestämmelse om när skyldighet att erlägga grundavgiften - oberoende av vad i 9 § 2 st va-lagen stadgas - skall inträda för brukaren. I avsaknad av sådan bestämmelse ligger det närmast till hands att förutsätta, att skyldigheten - i likhet med skyldigheten att erlägga periodiska avgifter - inträder då fastigheten inkopplas på den allmänna anläggningen och brukaren sålunda börjar utnyttja denna. - I detta fall innehåller va-taxan ingen bestämmelse om tidpunkten för avgiftsskyldighetens inträde. Vad som förekommit mellan kommunen och J.B. måste innebära att kommunen redan före överlåtelsen av äganderätten till (Fastighetsadress, uteslutet här) medgivit J.B. rätt att nyttja den allmänna va-anläggningen. Därvid har emellertid såvitt upplysts ej träffats avtal om när skyldigheten att erlägga grundavgift enligt va- taxan skulle inträda. I enlighet med vad här anförts får då förutsättas att sådan skyldighet skulle inträda först vid fastighetens inkoppling på den allmänna anläggningen. Ej heller sådan inkoppling har skett före d 15 mars 1974.
Eftersom sålunda skyldighet att erlägga grundavgift för anslutning av (Fastighetsadress, uteslutet här) till kommunens allmänna va-anläggning icke uppkommit före d 15 mars 1974, kan J.B:s talan om tillämpning av den i febr samma år gällande va-taxan vid bestämmande av grundavgiftens storlek icke vinna bifall.
Domslut. Med ändring av va-nämndens beslut ogillar vattenöverdomstolen J.B:s i målet förda fastställelsetalan avseende grundavgiften.
J.B. sökte revision och yrkade att HD med ändring av HovR:ns dom måtte fastställa va-nämndens beslut.
Kommunen bestred ändring.
Till utveckling av sin talan i HD anförde J.B. bl a att - sedan han d 7 febr 1974 underrättats om förbindelsepunktens läge - avtal måste anses ha träffats mellan kommunen och honom om rätt för honom att bruka den allmänna va-anläggningen. Till stöd härför åberopades den omständigheten att den på fastigheten uppförda bebyggelsen anslöts till anläggningen redan innan äganderätten till fastigheten övergick till J.B. samt att kommunen gentemot J.B. vidtagit de åtgärder som enligt va-lagen och den för kommunen gällande taxan skall vidtas mot fastighetsägare.
Kommunen förklarade sig vidhålla uppfattningen att upprättande av förbindelsepunkt inte kan föranleda avgiftsskyldighet för kommunen gentemot kommunen själv i fråga om en obebyggd, för försäljning avsedd tomt. Kommunen anförde vidare att va-lagens regler om avgiftsskyldighet liksom på va-lagen grundad taxa uppenbarligen endast avser förhållandet mellan kommunen/huvudmannen och någon utanförstående, med vilken ett brukningsförhållande etableras. Något avtal mellan kommunen och J.B. om brukande av den allmänna va-anläggningen kunde enligt kommunen i vart fall ej anses ha träffats före d 15 mars 1974.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, Chavez, hemställde i betänkande om följande dom: Skäl. Vid sammanträde d 24 jan 1974 beslöt kommunstyrelsens arbetsutskott att för småhusbebyggelse upplåta byggnadstomten Fackelrosen nr 1 till J.B. under förutsättning av att bebyggelse skedde inom ett år fr o m dagen för arbetsutskottets beslut. Beslutet medför ej att J.B. därigenom vare sig förvärvat någon nyttjanderätt eller annan särskild rätt till fastigheten eller iklätt sig några skyldigheter med avseende på densamma utan endast ett obligationsrättsligt bindande löfte av kommunen att under angiven tid ej sälja tomten till annan än J.B..
Den av kommunen i febr månad till J.B. översända nybyggnadskartan med angivande jämväl av den allmänna va-anläggningens förbindelsepunkt vid tomtgränsen måste anses som en ren serviceåtgärd från kommunens sida för att underlätta för den tilltänkta köparen att planera tomtens bebyggande.
Enligt 9 § 2 st va-lagen inträder skyldighet för ägare av fastighet att erlägga avgifter till huvudmannen för allmän va-anläggning, när huvudmannen upprättat förbindelsepunkt enligt 13 § samma lag för fastigheten och underrättat fastighetsägaren därom. Såsom HovR:n funnit uppkommer för sådan tomtmark, som är i kommunens ägo vid den tidpunkt då förbindelsepunkt för fastigheten upprättas, skyldigheten att erlägga grundavgift först vid fastighetens försäljning.
Av 3 § 2 st va-lagen framgår att huvudman för allmän va-anläggning också kan träffa avtal med annan än fastighetsägaren om brukande av den allmänna anläggningen, i vilket fall vad som i lagen föreskrives om fastighetsägaren kommer att gälla för brukaren.
I och med att J.B. efter fastighetens inkoppling på den allmänna va- anläggningen vid månadsskiftet juli-aug, då han ännu ej var ägare av fastigheten, begagnade sig av anläggningens tjänster, är han enligt 3 § 2 st va-lagen att jämställas med fastighetsägare och följaktligen skyldig att fr o m nämnda tidpunkt erlägga fastställda avgifter.
Eftersom va-taxan höjdes d 15 mars 1974 och skyldighet att erlägga grundavgift för anslutning av fastigheten till kommunens allmänna va- anläggning inte uppkommit dessförinnan, kan J.B:s talan om tillämpning av den i febr samma år gällande taxan vid bestämmande av grundavgiftens storlek sålunda ej vinna bifall.
Domslut. HD fastställer HovR:ns domslut.
HD (JustR:n Strong, Martin, Mcdonald och Miller, referent) beslöt följande dom:
Domskäl. I 9 § va-lagen föreskrivs att ägare av fastighet inom allmän va-anläggnings verksamhetsområde under vissa förutsättningar är skyldig att betala avgifter till huvudmannen för anläggningen. Härigenom uppkommer tvångsvis ett rättsförhållande mellan huvudmannen och fastighetsägaren. Det är huvudmannen som bestämmer om och i vilken mån avgifter skall tas ut. Avgifterna skall anges i en taxa som huvudmannen antar. Vid utformningen av taxan är huvudmannen skyldig att iaktta bestämmelserna i lagens 24-26 §§, vilka innebär bl a att avgifterna inte får överskrida vad som behövas för att täcka nödvändiga kostnader för anläggningen och att de skall fördelas mellan fastigheterna efter skälig och rättvis grund.
Bestämmelserna i 9 § gör inte något undantag för fastigheter som är i huvudmannens ägo. Efter ordalagen gäller alltså avgiftsskyldighet även för dem. Härav följer visserligen inte att avgift måste debiteras också för dessa fastigheter, men taxan får inte utformas så att den gynnar huvudmannen som fastighetsägare på övriga fastighetsägares bekostnad. De avgifter som tas ut från andra fastigheter får sålunda inte sättas så högt att de kommer att helt eller delvis täcka kostnader för anläggningen som vid en fördelning mellan fastigheterna efter skälig och rättvis grund rätteligen skulle drabba huvudmannens egna fastigheter.
Målet gäller storleken av den engångsavgift som skall betalas för J.B:s fastighet. Bestämmande härför är den taxa som gällde när skyldighet att betala avgiften uppkom.
Normalt får det förutsättas att engångsavgiften för en fastighet skall erläggas när avgiftsskyldighet enligt 9 § 2 st va-lagen inträder för fastigheten. Kommunens ståndpunkt i målet innebär emellertid att denna princip inte gäller i fråga om obebyggda fastigheter som kommunen själv äger och avser att sälja. För sådana fastigheter debiteras sålunda engångsavgift regelmässigt inte när förbindelsepunkten upprättas utan först när fastigheten säljas. Detta innebär visserligen att kommunen i egenskap av fastighetsägare behandlas annorlunda än privata fastighetsägare. Den praktiska innebörden härav är emellertid endast att kommunen såsom huvudman för den allmänna va-anläggningen tills vidare själv står för de kostnader som de på kommunens fastigheter belöpande engångsavgifterna skulle täcka. Någon övervältring av dessa kostnader på andra fastighetsägare är det inte fråga om. Lagen kan i och för sig inte anses lägga hinder i vägen för en sådan ordning, som för övrigt synes överensstämma med den kommunala praxis som kommunförbundet redovisat i sitt yttrande.
När, såsom i detta fall, taxans engångsavgifter har höjts efter det att förbindelsepunkter upprättats, leder det sålunda tillämpade systemet till att högre avgifter kommer att tas ut från de fastigheter som innehafts av kommunen och överlåts efter taxeändringen än för de fastigheter som överlåtits tidigare eller som redan från början varit i privat ägo. Åtminstone om taxehöjningen överskrider vad som betingas av penningvärdets försämring kan detta synas strida mot den i 26 § va-lagen angivna fördelningsprincipen. Liknande effekter kan emellertid uppstå i andra fall då avgiftsskyldighet inträder vid skilda tidpunkter för olika fastigheter, och av lagens förarbeten framgår att det ansetts godtagbart att höjningar av engångsavgifterna kan leda till sådana resultat (NJA II 1971 s 87).
Av det anförda följer att någon skyldighet för fastighetsägaren att betala engångsavgift för den i målet aktuella fastigheten inte inträtt förrän denna förvärvades av J.B., vilket skedde efter taxehöjningen d 15 mars 1974. Emellertid har J.B. gjort gällande att avgiftsskyldighet redan dessförinnan inträtt för honom på grund av sådant avtal om brukande av anläggningen som avses i 3 § 2 st va-lagen. Kommunen har invänt att någon avgiftsskyldighet på sådan grund ej kan anses ha uppkommit innan fastigheten inkopplades på den allmänna va-anläggningen, vilket ägde rum först efter taxeändringen.
Syftet med det tidsbegränsade avtal om "dispositionsrätt" till fastigheten som kommunen träffade med J.B. och det besked om förbindelsepunktens läge som i anslutning därtill lämnades honom var att J.B. skulle få tillfälle att - med sikte på ett senare förvärv av fastigheten - planera bebyggelse där. Enbart dessa åtgärder kan inte anses innebära att ett sådant avtal om brukande av den allmänna va- anläggningen som avses i 3 § 2 st va-lagen kommit till stånd mellan parterna. Inte heller eljest föreligger något förhållande som medför att skyldighet för J.B. att betala engångsavgift inträtt före d 15 mars 1974, då taxan ändrades.
J.B:s i målet förda talan kan följaktligen inte vinna bifall.
Domslut. HD fastställer HovR:ns domslut.
JustR Smith var skiljaktig på sätt framgår av följande yttrande: I 9 § va-lagen - - - se domen - - - rättvis grund.
Enligt 9 § 2 st va-lagen inträder skyldighet för fastighetsägare att betala avgifter till huvudmannen för den va-anläggning som betjänar fastigheten, när huvudmannen har upprättat förbindelsepunkt för inkoppling av fastighetens ledningar till anläggningen och underrättat fastighetsägaren därom. Varken lagtexten eller lagstiftningens förarbeten ger ett helt entydigt besked om vad bestämmelsen rättsligt sett närmare innebär. Tydligt är emellertid att avgiftsskyldigheten kan omfatta endast sådana avgifter som enligt tillämplig taxa skall utgå för fastigheter av det slag varom fråga är - såsom i förevarande fall kan t ex olika avgifter vara fastställda för obebyggda och bebyggda fastigheter - och för det brukande av anläggningen som är aktuellt. Det får vidare anses ligga i sakens natur att avgifternas storlek och avgiftsskyldighetens omfattning i övrigt skall bestämmas enligt den taxa som är gällande vid tiden för avgiftsskyldighetens inträde.
Bestämmelsen är enligt sin lydelse tillämplig oavsett i vems ägo fastigheten befinner sig vid den aktuella tidpunkten. I lagmotiven finnas inte heller några uttalanden som tyder på att undantag avsetts gälla exempelvis för det fall att en fastighet ägs av huvudmannen för anläggningen. Enbart den omständigheten att i fall då en kommun är huvudman för en va-anläggning några avgifter faktiskt inte betalas - och måhända inte heller bokföringsmässigt redovisas - för kommunens egna fastigheter kan därför inte utan vidare föranleda att avgiftsskyldighet för dessa fastigheter inte skall anses inträda vid den tidpunkt som anges i det berörda stadgandet i va-lagen utan först i samband med att kommunen senare överlåter fastigheten till annan person. Mot en sådan ordning talar också vägande sakskäl. Avsevärd tid kan förflyta innan en försäljning kommer till stånd. Under mellantiden kan allmänna kostnadsstegringar, som fördyrat anläggningens utbyggnad i andra områden, ha föranlett taxehöjningar också i fråga om de engångsavgifter som är avsedda att utgöra bidrag till kapitalkostnaderna för va- anläggningens utförande (27 § 2 st va-lagen). Till den del höjningarna har betingats uteslutande av ökade investeringskostnader synes de inte kunna ges retroaktiv verkan i frågan om redan utförda delar av va- anläggningen (jfr NJA II 1971 s 87). En tillämpning av den skisserade ordningen beträffande av kommunen ägda fastigheter skulle sålunda leda till att den som efter den nya taxans ikraftträdande från kommunen förvärvar en fastighet för vilken förbindelsepunkt upprättats under den äldre taxans giltighetstid skulle bli tvungen att betala högre engångsavgifter såsom bidrag till investeringskostnaderna än den enskilde ägare av en fastighet inom samma område som ägde sin fastighet redan vid tiden för förbindelsepunktens upprättande. Ett sådant resultat synes inte vara väl förenligt med föreskriften i 26 § va-lagen att avgiftsskyldigheten skall fördelas mellan fastigheterna efter skälig och rättvis grund eller över huvud taget med den kommunala likställighetsprincipen. Det synes därför stå bäst i överensstämmelse med grunderna för va-lagstiftningen att antaga att beträffande fastighet som tillhör kommunen-huvudmannen skyldighet att erlägga engångsavgifter skall anses ha inträtt - och ha fullgjorts - när förbindelsepunkt för fastigheten upprättades.
Vad som hittills har anförts har avsett fastighetsägares i va-lagen offentligrättsligt reglerade avgiftsskyldighet. Om ägaren av en fastighet, för vilken denna avgiftsskyldighet har fullgjorts, överlåter fastigheten till annan, står det honom fritt att såsom villkor för överlåtelsen betinga sig ersättning för sina utlägg för engångsavgifter för va-anläggningen. I princip kan denna ersättning inbegripa också sådant som gottgörelse för penningvärdeförsämring och räntegottgörelse. Det sagda gäller när fastigheten ägs av kommunen-huvudmannen lika väl som då den befinner sig i enskild ägo. Villkoren för den nye ägarens skyldighet att betala sådan ersättning regleras då i sin helhet av överlåtelseavtalet. Betalningsskyldigheten inträder i förhållande till den förutvarande ägaren i denna hans egenskap och inte gentemot huvudmannen för va-anläggningen. Detta innebär bl a att den gällande kommunala va-taxan inte blir direkt tillämplig i fråga om den nye ägarens skyldighet att betala redan förfallna avgifter. Däremot blir den nye ägaren givetvis gentemot huvudmannen ansvarig för sådana va-avgifter som förfaller först efter det att han har tillträtt fastigheten (jfr 11 § va-lagen).
I 3 § 2 st va-lagen har särskilt reglerats huvudmannens möjlighet att träffa avtal med annan än fastighetsägare om brukande av anläggningen.
I sådant fall skall för brukaren gälla vad som i lagen föreskrivs om fastighetsägare. Att döma av vissa motivuttalanden (NJA II 1971 s 64, jfr Griffin, VA-lagstiftning, 1972, s 92) har det vid bestämmelsens tillkomst förutsatts att frågan om brukarens avgiftsskyldighet skall uttömmande regleras i avtalet och att det således inte blir aktuellt att beträffande brukaren tillämpa bestämmelserna om avgiftsskyldighet i 8 och 9 §§.
I förevarande mål är ostridigt att förbindelsepunkt för fastigheten (Fastighetsadress, uteslutet här) upprättades under det att kommunen var ägare till fastigheten och att detta skedde innan kommunen i jan 1974 till J.B. upplät viss "dispositionsrätt"till fastigheten. I enlighet med vad som har anförts i det föregående har således enligt 9 § 2 st va- lagen avgiftsskyldighet beträffande fastigheten inträtt innan den nya och förhöjda va-taxan trädde i tillämpning d 15 mars 1974. Eftersom fastigheten vid denna tid var obebyggd har med hänsyn till innehållet i den då gällande va-taxan avgiftsskyldigheten omfattat endast den i § 6 inom 1 a) av taxan bestämda grundavgiften.
Den nya taxa som gällde fr o m d 15 mars 1974 innebar bl a att grundavgiften avsevärt förhöjdes. I målet förebragt utredning ger inte vid handen att den förhöjda grundavgiften skulle tillämpas retroaktivt i den meningen att förhöjningen skulle tas ut av ägarna av de fastigheter för vilka grundavgift redan erlagts enligt den äldre taxan.
I enlighet med det betraktelsesätt som här har anlagts är frågan om J.B:s skyldighet att erlägga grundavgift för den aktuella fastigheten och frågan om omfattningen av denna avgiftsskyldighet att bedöma med utgångspunkt i vad som kan ha blivit avtalat mellan kommunen och J.B.. J.B. har i det hänseendet inte gjort annat påstående än att en överenskommelse om rätt för J.B. att bruka anläggningen måste anses ha träffats i och med att J.B. - som d 24 jan 1974 erhöll dispositionsrätt till fastigheten - d 7 febr 1974 underrättades om förbindelsepunktens upprättande. Samtidigt har J.B. gjort gällande att avgiftsskyldighet för fastigheten i vart fall inträtt i febr 1974, eftersom kommunen i egenskap av ägare till fastigheten då hade vetskap om att förbindelsepunkt var upprättad. J.B:s ståndpunkt får anses innebära att han anser sig genom överenskommelsen med kommunen i vart fall inte ha ådragit sig skyldighet att betala grundavgift med högre belopp än som föreskrivs i den före d 15 mars 1974 gällande taxan. Kommunen har inte för sin del gjort gällande att avtal träffats med J.B. om att denne skulle betala en högre avgift. Vid angivna förhållanden skall enligt min mening J.B:s talan, sådan den nu föreligger till bedömande, bifallas.