Med stöd av bestämmelser i arbetsmiljölagen har Yrkesinspektionen vid vite av 500 000 kr förbjudit ägaren av en utarrenderad jordbruksfastighet att efter viss dag upplåta en ladugård på fastigheten för arbete till dess vissa byggnadsarbeten utförts. Fråga om det finns förutsättningar att döma ut vitet och om det i så fall finns särskilda skäl för jämkning av vitet.
Enligt 7 kap. 8 § (tidigare 9 §) arbetsmiljölagen (1977:1160), AML, kan Yrkesinspektionen, om det finns något missförhållande i skyddshänseende beträffande en lokal som har upplåtits för arbete, meddela förbud mot sådan upplåtelse till dess angiven åtgärd har vidtagits med lokalen. Av en hänvisning till 7 § samma lag följer att vite får sättas ut i ett beslut om förbud.
M.H. upplät genom ett långfristigt arrendekontrakt bl.a. en ladugård på Stora Bjurum 3:1 i Falköpings kommun till fem personer som drev verksamhet genom Bröderna M:s Lantbruks AB (dessa personer och bolaget kallas i fortsättningen gemensamt arrendatorn). Genom beslut den 26 april 1990 förbjöd Yrkesinspektionen, med stöd av nyssnämnda bestämmelser i AML, M.H. vid vite av 500 000 kr att efter den 1 mars 1991 upplåta mjölkkodelen av ladugården på Stora Bjurum 3:1 för arbete till dess vissa angivna åtgärder vidtagits. Beslutet vann laga kraft. Samma dag som det mot M.H. riktade förbudet meddelades förbjöd Yrkesinspektionen, med stöd av 7 kap. 7 § AML, arrendatorn att använda ladugården för arbete. Detta förbud förbands med samma villkor som förbudet avseende M.H. Efter överklagande fastställdes föreläggandet mot arrendatorn efter vissa ändringar - bl.a. framflyttades det fulla ikraftträdandet av förbudet till den 1 mars 1992 - av Arbetarskyddsstyrelsen och sedermera - den 11 april 1991 - av regeringen. Länsrätten i Skaraborgs län dömde den 14 april 1994 ut det vite som förelagts arrendatorn. Domen vann laga kraft.
Yrkesinspektionen ansökte i mars 1991 om att vitet mot M.H. skulle dömas ut, eftersom M.H. i strid mot förbudet fortfarande upplät mjölkkodelen av koladugården på Stora Bjurum för arbete.
Länsrätten i Skaraborgs län (1992-09-22, Gordon, ordförande) yttrade:
Enligt 7 kap. 9 § AML kan Yrkesinspektionen, om det finns något missförhållande i skyddshänseende beträffande en lokal som har upplåtits för arbete, meddela förbud mot en sådan upplåtelse till dess angiven åtgärd har vidtagits med lokalen. - I förarbetena till förevarande lagrum (prop. 1976/77:149) underströk vederbörande departementschef att det i första hand är arbetsgivaren som har skyddsansvaret för de arbetstagare som är anställda hos honom och att bakgrunden till den förordade regleringen är att denne inte alltid fullt ut kan förfoga över lokaler där verksamheten bedrivs, varför möjlighet borde finnas för tillsynsmyndighet att vända sig även mot upplåtaren utan att härvid i detalj utreda rättigheter och skyldigheter enligt ingånget upplåtelseavtal. I specialmotiveringen betonas, att det vid meddelande av förbud för upplåtaren mot vidare upplåtelse enligt 9 § är nödvändigt att ta speciella hänsyn. "Det bör sålunda beaktas om den verksamhet som bedrivs i en upplåten lokal avser en kontinuerlig verksamhet som ligger inom upplåtelseavtalets ram. Vidare bör de åtgärder som krävs vara av sådan art att det inte är vederbörande arbetsgivare utan upplåtaren som har den rådighet över lokalen som behövs för att kunna verkställa dem. Det kan också vara nödvändigt att beakta att upplåtaren kan behöva ha särskild tid till sitt förfogande för att kunna vidta avsedda dispositioner". - Enligt arrendekontrakt den 21 april 1976 arrenderar bolaget av M.H. bl.a. arrendestället Stora Bjurum. Av kontraktet (7 och 20 §§) framgår bl.a. att arrendatorn är skyldig att väl vårda och underhålla arrendeställets i arrendet ingående byggnader och övriga tillhörigheter så att inte något därav försämras under arrendetiden. Vid förekommande reparationer gällande underhållet skall jordägaren, enligt 22 §, fritt tillhandahålla material, medan arrenadatorn fritt utför arbetet. Arrendatorn är inte skyldig att verkställa nybyggnad. Vid nybyggnad skall han dock mot ersättning ombesörja transporter. Enligt 12 § i kontraktet skall arrendatorn iaktta god gödselvård. - Av handlingarna i målet framgår att Yrkesinspektionen riktat anmärkningar mot och meddelat vitesförbud för avhjälpande av brister i skyddshänseende avseende arrendestället. M.H. har vitsordat att ifrågavarande brister behöver åtgärdas. Yrkesinspektionen har således den 25 april 1990 meddelat M.H. förbud att upplåta arrendestället för arbete utan att iaktta ovan angivna villkor. Samma dag har bolaget meddelats förbud att använda arrendestället för arbete. Med detta förbud förbands samma villkor som Yrkesinspektionen angett i sitt ovan nämnda förbud mot M.H. M.H. har, oklart varför, ej överklagat Yrkesinspektionens beslut, varför detta har vunnit laga kraft. Bolaget har emellertid överklagat det mot bolaget utfärdade förbudet. I anledning härav har Arbetarskyddsstyrelsen den 16 januari 1991 i stort sett fastställt Yrkesinspektionens beslut, dock med den ändringen att förbudet mot bolaget ej skulle träda i kraft förrän tidigast den 1 mars 1992. I detta beslut konstaterade Arbetarskyddsstyrelsen, efter genomgång av tillämpliga lagrum i AML, att de av Yrkesinspektionen angivna bristerna i arbetsmiljön i koladugården på Stora Bjurum var av sådan omfattning att Yrkesinspektionens beslut varit riktigt. I beslutet anförde Arbetarskyddsstyrelsen bl.a. följande. "Enligt Yrkesinspektionens och styrelsens praxis tillgrips förbud mot upplåtaren endast i fall där ett föreläggande eller förbud samtidigt meddelas mot arbetsgivaren och där ett ingripande även mot upplåtaren kan anses nödvändigt för att säkerställa att erforderliga åtgärder vidtas. Därmed avses samtidigt att markeras från Yrkesinspektionens och styrelsens sida, att frågan om på vem av arbetsgivaren eller upplåtaren konstaterade brister kan bero eller vem som på grund av det civilrättsliga förhållandet dem emellan har att svara för att förelagda åtgärder vidtas eller vem som har att stå för kostnaderna, inte omfattas av Yrkesinspektionens eller styrelsens bedömning". Regeringen, arbetsmarknadsdepartementet, avslog den 11 april 1991 bolagets talan mot Arbetarskyddsstyrelsens beslut, dvs. efter den tidpunkt då förbudet mot M.H. enligt Yrkesinspektionen skulle gälla. - Förhållandet mellan jordägare och arrendatorer regleras i första hand av arrendeavtalet. För att bl.a. komma till rätta med oskäliga avtalsvillkor har frågan om parternas rättsställning noga lagreglerats i jordabalken. Beroende på vilken verksamhet som bedrivs på ett arrendeställe, kan vidare annan lagstiftning (t.ex. olika samhälleliga ''skyddslagar") bli tillämplig gentemot såväl jordägare som arrendatorer. I förevarande mål är det en myndighet, Yrkesinspektionen, som med stöd av AML har riktat förbud mot dem. Andra myndigheter kan emellertid rikta förbud och förelägganden av olika slag och med olika syften mot parterna i ett arrendeförhållande, t.ex. enligt miljöskyddslagen, djurskyddslagen, plan- och bygglagen m.m. Vad gäller M.H. har exempelvis Miljö- och hälsoskyddsnämnden i Falköpings kommun, med stöd av föreskrifter i djurskyddslagen och miljöskyddslagen, den 8 november 1989 förelagt honom att vidta åtgärder som delvis sammanfaller med av Yrkesinspektionen krävda ombyggnadsarbeten, delvis strider mot dessa. Länsstyrelsen i Skaraborgs län har emellertid den 29 april 1991 (efter den av Yrkesinspektionen angivna tiden för förbudets inträdande) upphävt detta beslut. - Enligt 9 kap. 17 a § jordabalken, JB, skall jordägaren, om en myndighet meddelar ett beslut som innebär att arrendestället inte får användas på avsett sätt utan att en befintlig anläggning byggs om eller en ny anläggning sker, utföra arbetet , om anläggningen behövs med hänsyn till en ändamålsenlig planläggning av jordbruket på arrendestället. Vad som nu har sagts gäller dock inte om arbetet ingår i arrendatorns underhållsskyldighet enligt 15 §. I den sistnämnda paragrafen sägs att arrendatorn skall vårda och underhålla arrendestället. Försämras det genom att arrendatorn eftersätter vad som sålunda åligger honom, har jordägaren rätt till på visst sätt angiven ersättning. Vidare stadgas i 9 kap. 17 a § JB att om jordägaren inte inom skälig tid efter anmaning utför ett arbete som åligger honom enligt ovan, får arrendatorn utföra det på hans bekostnad. Frågan om jordägarens byggnadsskyldighet och den beräknade kostnaden härför prövas av arrendenämnden på begäran av endera parten. Eftersom jordägarens investeringsskyldighet inträder endast om investeringen behövs med hänsyn till en ändamålsenlig planläggning av jordbruket på arrendestället, skall, enligt förarbetena till lagstiftningen (prop. 1983/84:136 s. 91), arrendenämnden inhämta yttrande från lantbruksnämnden. - Länsrätten gör följande bedömning. - Såvitt framgår av utredningen i målet har sedan början av 1980-talet ett antal tvister mellan M.H. och bolaget varit föremål för rättslig prövning. Redan vid tiden före ifrågavarande förbud var frågan om M.H:s ombyggnadsskyldighet föremål för arrendenämndens prövning, vilket Yrkesinspektionen var väl medveten om. Yrkesinspektionen avsåg därför inledningsvis att avvakta arrendenämndens ställningstagande innan eventuella åtgärder från inspektionens sida skulle vidtas mot M.H. Sedan arrendenämnden vid sammanträde den 24 april 1990 beslutat att inhämta yttrande från Lantbruksnämnden i Skaraborgs län och i avvaktan härpå förklarat ärendet vilande, har emellertid Yrkesinspektionen två dagar senare beslutat om det nu ifrågavarande vitesförbudet. - Enligt Arrendenämndens i Jönköping protokoll den 24 april 1990, har M.H. i arrendenämnden förklarat sig villig att, enligt olika alternativ, godtaga en ombyggnad som väl svarade mot de åtgärder Yrkesinspektionen angivit i sitt beslut. Bolaget har emellertid krävt ombyggnadsåtgärder i vidare omfattning än så. Tvisten i arrendenämnden har varit svår att lösa, kanske delvis beroende på att parterna enligt förlikningsavtal varit ense om att på så sätt dela ombyggnadskostnaderna att M.H. skulle svara för materialkostnaderna, medan bolaget skulle stå för arbetskostnaderna. Delade meningar har rått mellan M.H. och bolaget (och mellan M.H. och Yrkesinspektionen) om huruvida M.H. i realiteten kunnat utföra de åtgärder som Yrkesinspektionen föreskrivit eller ej. Oavsett hur det i angivna hänseende förhållit sig förefaller en ombyggnad endast för att uppfylla Yrkesinspektionens villkor som ekonomiskt oförsvarbar med hänsyn till den komplexitet som rått och råder i förhållandet mellan M.H. och bolaget. Förfarandet i arrendenämnden har, bl.a. på grund av ovan angivna omständigheter, dragit ut på tiden. Först sedan M.H. och bolaget i september 1991 träffat förlikningsavtal angående byggnadsskyldigheten, har ärendet avskrivits i nämnden. - Länsrätten finner, med hänsyn till vad som ovan anförts och med särskilt beaktande av arrendeavtalets innebörd, arrendelagstiftningens regler om hur jordägarens byggnadsskyldighet vid tvist skall fastställas, att M.H. inte ensam kunnat råda över ombyggnadsarbetenas omfattning, att även annan myndighet förelagt M.H. att vidta åtgärder som delvis sammanhängde med och delvis stred mot de åtgärder Yrkesinspektionen påfordrade och vilka M.H. först efter den av Yrkesinspektionen föreskrivna tidpunkten erhöll besked om att han ej behövde utföra och att det mot bolaget, dvs. den part som enligt förarbetena till lagstiftningen och enligt Yrkesinspektionens praxis i första hand skall föreläggas att vidta erforderliga åtgärder, riktade förbudet senarelagts med ett år, att M.H. uppenbarligen har saknat reell möjlighet att, inom den tid som Yrkesinspektionen angett i sitt beslut, kunna uppfylla de villkor Yrkesinspektionen ställt, utan att riskera att bryta mot föreskrifter meddelade med stöd av annan lagstiftning än den Yrkesinspektionen har att tillämpa eller ådraga sig ekonomiska förpliktelser som vid en samlad bedömning framstår som orimligt höga och i sammanhanget onödiga. Skäl att förordna om vitets utdömande saknas således. - Vid ovan angiven utgång i målet saknas skäl att bifalla M.H:s yrkande om muntlig förhandling. - Länsrätten avslår Yrkesinspektionens ansökan.
I överklagande vidhöll Yrkesinspektionen sitt yrkande att förelagt vite skulle dömas ut och anförde i huvudsak följande. M.H. hade haft rättslig och faktisk möjlighet att vidta åtgärder som skulle ha uppfyllt Yrkesinspektionens villkor i förbudet, bl.a. hade han den 10 september 1991 ingått ett avtal med arrendatorn, av innebörd att Yrkesinspektionens villkor i det mot M.H. meddelade förbudet skulle ha uppfyllts. Avtalet hade inte fullföljts. Enligt 9 kap. 17 a § JB skulle jordägaren utföra arbetet om anläggningen behövs med hänsyn till en ändamålsenlig planläggning av jordbruket på arrendestället. Arbetet ingick inte i arrendatorns underhållsskyldighet.
M.H., som bestred yrkandet, anförde bl.a. följande. Den civilrättsliga situationen som rådde skulle ligga till grund för bedömningen. Han hade upplåtit fastigheten på arrende med rätt för arrendatorn att disponera i arrendet ingående byggnader. Han kunde inte förhindra arrendatorn att nyttja den upplåtna arealen eller de upplåtna byggnaderna. Han hade vidare vidtagit åtgärder för att medverka i ett byggnadsprojekt rörande koladugården. Andra åtgärder, som åvilade arrendatorn, måste emellertid också vidtas för att ett sådant bygge skulle vara meningsfullt. Det var bl.a. frågan om gödselbrunnar. Att söka få ett vite utdömt mot en jordägare som upplåtit fastigheten på arrende till annan syntes vara en utopisk åtgärd egentligen, för skulle han lägga sig i hur arrendatorn skötte sin verksamhet så skulle det enbart komma att rendera jordägaren skadestånd från arrendatorn så länge som det inte var fråga om vanvård av den med arrende upplåtna fastigheten. Med andra ord hade han ingen som helst möjlighet att förhindra arrendatorn att nyttja koladugården. Ett eventuellt förbud med åtföljande vite kunde enbart riktas mot brukaren i detta fall och brukaren var arrendatorn.
Kammarrätten i Jönköping (1993-09-20, Cox, Severing, Thompson, referent) yttrade: Sedan förlikningsavtal träffats den 10 september 1991 angående byggnadsskyldigheten, har M.H. och arrendatorn återkallat sin hos Arrendenämnden i Jönköping anhängiggjorda talan, varefter nämnden avskrivit ärendet från vidare handläggning. Parterna har därefter väckt ny talan hos arrendenämnden rörande arrendevillkor m.m. Den tvisten är ännu inte avgjord. - Yrkesinspektionens förbud vid vite den 26 april 1990 mot M.H. med stöd av 7 kap. 9 § AML har vunnit laga kraft. I målet är fråga om utdömande av vite på grund av det nämnda förbudet. Hinder möter därvid inte att i detta mål bl.a. pröva lagligheten av detta beslut, jfr NJA 1977 s. 262. - Av 7 kap. 9 § AML följer att Yrkesinspektionen - om det föreligger något missförhållande i skyddshänseende beträffande en lokal som upplåtits för arbete - kan meddela förbud mot upplåtelsen till dess påkallad åtgärd vidtagits. - Sådant förbud får meddelas gentemot upplåtaren av lokalen i fråga, i förevarande fall jordägaren/fastighetsägaren, även om denne inte är arbetsgivare i förhållande till den som utsätts för missförhållandet. I beslut om förbud får vite utsättas. - Av propositionen i fråga (prop. 1976:77:149 s. 271 f) framgår bl.a. följande. I första hand är det arbetsgivaren som har skyddsansvar gentemot anställda. Dock bör tillsynsmyndighet kunna vända sig mot upplåtaren av en lokal om arbetsgivaren inte fullt ut förfogar över lokalen där arbetet utförs. Tillsynsmyndigheten behöver inte i detalj utreda rättigheter och skyldigheter enligt ingånget upplåtelseavtal. Bestämmelsen i 7 kap. 9 § AML är inte dispositiv. - Ett förbud mot upplåtaren enligt 7 kap. 9 § AML hindrar inte att samtidigt förbud meddelas mot "den som har skyddsansvar", dvs. i förevarande fall arbetsgivaren/arrendatorn, att använda lokalen till dess påfordrade åtgärder vidtagits. Sådant förbud vid vite har med stöd av 7 kap. 7 § AML beslutats av Yrkesinspektionen mot arrendatorn av ladugården i fråga. Yrkesinspektionens beslut om vitesförbud gentemot arrendatorn har - i huvudsak - fastställts av Arbetsmarknadsstyrelsen den 16 januari 1991 och av regeringen den 11 april 1991. Fråga om utdömande av vite på grund av detta förbud är för närvarande föremål för länsrättens bedömning. - Om myndighet meddelar ett beslut, som innebär att ett arrendeställe inte får användas på avsett sätt utan att en befintlig anläggning byggs om eller en nyanläggning sker, skall jordägaren - enligt 9 kap. 17 a § JB - utföra arbetet om anläggningen behövs med hänsyn till en ändamålsenlig planläggning av jordbruket på arrendestället. Nu angiven skyldighet gäller ej om arbetet ingår i arrendatorns generella underhållsskyldighet. - Kammarrätten gör följande bedömning. - Verksamheten med djurhållning i ifrågavarande byggnad har pågått även efter den 1 mars 1991. - För att vite skall kunna dömas ut skall föreläggandets/ förbudets adressat ha fått sådan information om vilka krav som ställs på honom att han haft möjlighet att uppfylla kraven. Kammarrätten finner att nu ifrågavarande förbud i sig är så tydligt formulerat att adressaten kunnat förstå vad som skall göras för att han skall kunna undgå vitespåföljden. - Av AML framgår att förbud och föreläggande enligt den lagen kan rikta sig såväl mot arbetsgivaren/arrendatorn som upplåtaren av den lokal där arbetet utförs. Arrendatorn har inte rest hinder mot att M.H. kan vidta i Yrkesinspektionens beslut påfordrade åtgärder i ladugården. M.H. - som upplåtare av arrendestället - har inte heller saknat sådan rådighet över lokalen (ladugården) i fråga att han inte haft rättsliga eller faktiska möjligheter att efterkomma det av Yrkesinspektionen meddelade förbudet. Det förhållandet att civilrättslig tvist pågår mellan upplåtaren och arrendatorn rörande arrendevillkoren m.m. eller att arrendatorn - genom ett numera lagakraftvunnet beslut - meddelats förbud att använda ladugården på i huvudsak enahanda grunder som i det nu aktuella målet föranleder inte annan bedömning. Det har inte heller framkommit att det mot M.H. meddelade förbudet i något hänseende skulle stå i strid mot bestämmelserna om arrende i 9 kap. JB; bl.a. om jordägares eller arrendators skyldighet. - Med hänvisning till det sagda finner kammarrätten att det mot M.H. meddelade förbudet vid vite har stöd i 7 kap. 9 § AML och i övrigt är lagligen grundat. Grund för utdömande av vitet föreligger därmed. Det har inte framkommit några omständigheter som utgör särskilda skäl att jämka vitesbeloppet. - Kammarrätten förpliktar, med undanröjande av länsrättens dom, M.H. att utge förelagt vite, 500 000 kr.
M.H. överklagade och yrkade att länsrättens dom, innebärande att han befriades från skyldigheten att utge vite, skulle fastställas.
Prövningstillstånd meddelades.
Regeringsrätten (1996-03-11,Berglöf, Brock, Foster) yttrade - efter att ha redogjort för de inledningsvis anförda lagrummet och omständigheterna i målet - följande: I målet skall avgöras om det finns förutsättningar att döma ut det vite, 500 000 kr, som förelagts M.H. Därvid aktualiseras i första hand frågor som rör föreläggandets innebörd, dess förenlighet med arbetsmiljölagen och M.H:s möjligheter att följa föreläggandet samt dessutom frågan huruvida ändamålet med vitet numera har förlorat sin betydelse. Leder en bedömning av dessa frågor till att det finns förutsättningar att döma ut vitet, återstår frågan om det finns särskilda skäl för jämkning.
Som Yrkesinspektionen framhållit innebär det mot M.H. riktade föreläggandet inte att han åläggs att vidta de i föreläggandet angivna reparations- och förbättringsåtgärderna utan att han förbjuds att efter den 1 mars 1991 upplåta mjölkkodelen av koladugården för arbete till dess åtgärderna vidtagits. De erforderliga åtgärderna och därmed villkoren för att förbudet inte skulle gälla får anses tillräckligt väl preciserade. För att föreläggandet skall kunna godtas fordras emellertid också att det ger besked om vad M.H. skulle iaktta för det fall att reparations- och förbättringsåtgärderna inte vidtogs. I kravet på att lokalen efter den föreskrivna tidpunkten inte längre skall vara upplåten för arbete ligger uppenbarligen att arrendatorns nyttjanderätt då skall ha bringats att upphöra. Frågan är om något därutöver bör krävas av upplåtaren i ett fall som det förevarande. Ett ovillkorligt krav på att arrendatorns verksamhet faktiskt skall ha upphört redan vid den angivna tidpunkten torde inte kunna upprätthållas mot upplåtaren. Det bör däremot kunna krävas att denne gentemot arrendatorn har framställt krav på att lokalerna skall vara utrymda vid tidpunkten i fråga.
Även om föreläggandet i de senast berörda hänseendena kan ge utrymme för olika tolkningar, talar ändå övervägande skäl för bedömningen att det meddelade förbudet - som fått en avfattning som överensstämmer med lagtexten - ger ett tillräckligt tydligt besked om vad som har ålegat M.H.
Av förarbetena till AML framgår att bakgrunden till den aktuella regleringen i 7 kap. 8 § (dåvarande 9 §) är att arbetsgivaren - även om denne i första hand har skyddsansvaret för de arbetstagare som är anställda hos honom - inte alltid kan fullt ut förfoga över den lokal där verksamheten bedrivs. Det ansågs att det i sådana fall bör finnas möjlighet för tillsynsmyndigheten att vända sig mot upplåtaren utan att därvid i detalj utreda rättigheter och skyldigheter enligt ingånget upplåtelseavtal (prop. 1976/77:149 s. 271 f). Uttalanden i specialmotiveringen (a. prop. s. 424 f.) tyder på att bestämmelsen om upplåtelseförbud infördes med tanke i första hand på andra situationer än den då arbetsgivaren/nyttjanderättshavaren genom ett långsiktigt arrendeavtal erhållit fullständig dispositionsrätt till de lokaler där verksamheten bedrivs. Lagtexten innehåller emellertid inte någon begränsning i detta hänseende utan tillåter att möjligheten till upplåtelseförbud tillgrips också i en situation som den förevarande. Frågan om det med hänsyn till omständigheterna varit lämpligt att utfärda ett sådant föreläggande skall inte prövas i ett mål som gäller utdömande av förelagt vite.
Enligt 2 § andra stycket lagen (1985:206) om viten (viteslagen) får vite inte föreläggas om adressaten kan antas sakna faktiska eller rättsliga möjligheter att följa föreläggandet.
M.H. har i Regeringsrätten invänt bl.a. att han genom det långfristiga arrendeavtalet avhänt sig dispositionsrätten till ladugårdsbyggnaden och därför inte haft möjlighet att hindra arrendatorn från att använda byggnaden för arbete. Invändningen avser således de rättsliga möjligheterna att följa föreläggandet. Frågan är om invändningen är befogad eller om M.H. kan anses ha haft rättsliga möjligheter att bringa upplåtelsen av den aktuella lokalen till upphörande vid den i föreläggandet föreskrivna tidpunkten.
I JB finns bestämmelser som reglerar effekterna på ett hyresförhållande av att en myndighet på grund av en lägenhets beskaffenhet meddelar förbud mot att använda lägenheten för det avsedda ändamålet (JB 12 kap. 10, 12 och 16 §§). När det gäller arrende finns det inte någon allmän bestämmelse om hur ändrade förhållanden, t.ex. sådana som föranleds av beslut av en myndighet, skall kunna leda till jämkning eller hävande av arrendeavtalet. I 1970 års förarbeten till JB hänvisades parterna till att lösa uppkommande spörsmål enligt allmänt tillämpade avtalsrättsliga grundsatser (prop. 1970:20 s. B 945-946). Senare har i JB 9 kap. 17 a § tagits in bestämmelser om parternas rättigheter och skyldigheter när en myndighet meddelar beslut som innebär att arrendestället inte får användas på avsett sätt utan att vissa om- eller nybyggnadsarbeten sker. Bestämmelserna ger dock inte något svar på den här behandlade frågan om upplåtarens möjligheter att på grund av ett upplåtelseförbud bringa nyttjanderätten att upphöra.
I avsaknad av uttryckliga regler torde ett förbud mot fortsatt upplåtelse av en lokal inte kunna tilläggas den betydelsen att nyttjanderätten till lokalen utan vidare upphör vid den i förbudet föreskrivna tidpunkten. De allmänna grundsatser som åberopades i förarbetena till JB synes dock innebära att upplåtaren har möjlighet att med åberopande av förbudet frånträda arrendeavtalet såvitt avser den aktuella lokalen och att detta frånträdande - oberoende av bestämmelserna i JB 8 kap. 4 § andra stycket - kan ske med verkan från den i förbudet angivna tidpunkten (en annan sak är att endera parten i en sådan situation kan ha grund för skadeståndsanspråk). Den här redovisade bedömningen innebär att M.H. inte kan anses ha saknat rättslig möjlighet att följa föreläggandet.
Enligt 9 § första stycket första meningen viteslagen skall vitet inte dömas ut om ändamålet med vitet har förlorat sin betydelse. Det förhållandet att arrendatorn numera, lång tid efter tidsfristens utgång, uppfyllt villkoren i förbudet bör inte anses medföra att ändamålet med det vite som förelagts M.H. skall anses ha förlorat sin betydelse (jfr Lynn, Viteslagstiftningen, 1989, s. 203 ff. och RÅ 1977 2:34).
Regeringsrätten finner således att det i hittills berörda hänseenden inte finns något hinder mot att döma ut vitet. Inte heller i övrigt har något sådant hinder visats föreligga. Enligt 9 § första stycket andra meningen viteslagen får emellertid ett vite jämkas om det finns särskilda skäl till det. Som exempel på fall där jämkning bör kunna komma i fråga nämns i förarbetena till lagen att adressatens underlåtenhet framstår som förhållandevis ursäktlig (prop. 1984/85:96 s. 56). Med hänsyn till vad som förekommit i målet är det denna jämkningsgrund som i första hand är av intresse.
Förutsättningarna för jämkning bör prövas mot bakgrund av de faktiska förhållanden som rådde under tiden från beslutet om föreläggande fram till den i föreläggandet angivna dagen för ikraftträdande av förbudet mot upplåtelse. Av handlingarna framgår att det sedan början av 1980-talet förekommit omfattande tvister mellan M.H. och arrendatorn. När Yrkesinspektionen den 26 april 1990 meddelade de mot M.H. resp. arrendatorn riktade förbuden, vilka båda skulle träda i kraft den 1 mars 1991, var frågan om M.H:s ombyggnadsskyldighet anhängig hos arrendenämnden. Den 24 april 1990 hade dock nämnden i avvaktan på yttrande från lantbruksnämnden beslutat att vilandeförklara ärendet. Enligt protokoll i arrendenämnden samma dag hade M.H. förklarat sig villig att, enligt olika alternativ, godta en ombyggnad som i stort svarade mot de åtgärder som Yrkesinspektionen angett i sitt beslut. Arrendatorn hade dock krävt ombyggnadsåtgärder i vidare omfattning. Vid tiden för upplåtelseförbudets ikraftträdande stod tvisten fortfarande öppen. Först i september 1991, dvs. ett halvt år efter ikraftträdandet, träffade M.H. och arrendatorn ett förlikningsavtal, varefter nämnden avskrev ärendet. Uppgörelsen avsåg de byggnadsarbeten som skulle utföras i ladugården och de närmare villkoren för dessa. Det är upplyst att komplikationer sedermera uppkom när avtalet skulle fullföljas.
I underinstanserna har M.H. som skäl för jämkning främst åberopat att han, i det komplicerade läge som rådde på grund av den långdragna tvisten med arrendatorn, saknade faktiska möjligheter att utföra de av Yrkesinspektionen begärda byggnadsarbetena. Även om det mot honom riktade föreläggandet - såsom ovan framhållits - inte formellt innefattade något krav på att han skulle utföra arbetena, är det ändå förståeligt att han uppfattade situationen så att den enda framkomliga vägen för honom att följa föreläggandet var att åstadkomma att de begärda arbetena kom till utförande. Till svårigheterna att bedöma situationen torde ha bidragit dels att det fulla ikraftträdandet av det mot arrendatorn riktade förbudet hade senarelagts ett år, dvs. till den 1 mars 1992, dels att ett av Miljö- och hälsoskyddsnämnden i Falköping den 8 november 1989 beslutat föreläggande, som upphävdes först i april 1991, innehöll krav på åtgärder från M.H:s sida som delvis avvek från de åtgärder som Yrkesinspektionen hade angett.
I Regeringsrätten har M.H. hävdat att han saknade rättsliga möjligheter att göra det som föreläggandet formellt krävde av honom, nämligen att bringa arrendatorns nyttjanderätt till lokalen att upphöra till den föreskrivna tidpunkten. Regeringsrätten har i det föregående redovisat en annan bedömning av rättsläget. Med hänsyn särskilt till att det arrenderättsliga regelsystemet saknar bestämmelser som klargör betydelsen av ett upplåtelseförbud är det förståeligt att M.H. trodde sig sakna möjligheter att frånträda upplåtelsen av lokalen, särskilt som ett sådant frånträdande skulle ha grundats på att brister för vilka han åtminstone delvis erkänt sig ansvarig inte blivit avhjälpta. En missbedömning i en sådan fråga bör i ett fall som det förevarande kunna betraktas som ett särskilt skäl för jämkning (jfr det av Lynn, a.a. s. 218, behandlade fallet att en hyresvärd - på grund av att han missförstått betydelsen av att en uppsägning ogiltigförklarats - trott sig sakna möjligheter att få hyresgästerna avhysta).
Vid en samlad bedömning av nu anförda omständigheter och vad som i övrigt förekommit i målet finner Regeringsrätten att M.H:s underlåtenhet att följa det av Yrkesinspektionen meddelade föreläggandet framstår som ursäktlig i sådan grad att vitet bör jämkas väsentligt. Ett belopp om 50 000 kr framstår därvid som skäligt.
Regeringsrättens avgörande. Regeringsrätten förpliktar, med ändring av kammarrättens dom, M.H. att utge ett till 50 000 kronor jämkat vite.
Regeringsråden Vasquez och Bennett var av skiljaktig mening och ansåg att Regeringsrättens dom bort avfattats enligt följande: Det mot M.H. riktade förbudet är lagligen grundat. Han har inte överklagat beslutet. Detta har därmed vunnit laga kraft. - Av utredningen framgår att M.H. och arrendatorn varit oense om vem av dem som skulle stå för kostnaderna för att rätta till de påtalade bristerna samt att detta förhållande medverkat till att M.H. inte rättat sig efter föreläggandet. M.H. har i denna del gjort gällande bl.a. att han varit förhindrad att vidta några åtgärder eftersom han genom arrendeavtalet avhänt sig dispositionsrätten över ladugården. Regeringsrätten konstaterar att förbudet inte innebar att M.H. var skyldig att rätta till bristerna i ladugården. Det ålåg honom emellertid att se till att mjölkavdelningen av ladugården inte uppläts om villkoren inte var uppfyllda. Föreläggandet var så klart formulerat att M.H. måste ha förstått innebörden av det. Att det fanns ett gällande avtal mellan honom och arrendatorn kan inte anses ha rättsligen eller faktiskt utgjort ett hinder för M.H. att rätta sig efter föreläggandet. - Handlingarna utvisar att mjölkavdelningen av ladugården på Stora Bjurum 3:1 har upplåtits för arbete efter den 1 mars 1991 utan att förbudet mot upplåtelse dessförinnan har hävts. Förbudet upphörde först efter det att Yrkesinspektionen efter en kontroll den 9 september 1994 konstaterat att arrendatorn vidtagit åtgärder så att samtliga villkor var uppfyllda. Grund för utdömande av vite föreligger därför. M.H. har gjort gällande att vitet inte bör utdömas eller i vart fall jämkas med hänsyn dels till att arrendatorn numera har avhjälpt de påtalade bristerna, dels till de särskilda omständigheterna i ärendet. Regeringsrätten finner att det förhållandet att bristerna numera avhjälpts inte innebär att ändamålet med vitet är förfallet och att vitet på denna grund inte skall dömas ut. Inte heller i övrigt har framkommit någon omständighet som medför att ändamålet med vitet skall anses ha förfallit. För att vitet skall kunna jämkas skall det föreligga särskilda skäl. Vad M.H. anfört om de svårigheter som förelegat att komma till en för honom godtagbar lösning av den uppkomna situationen kan inte anses medföra att särskilda skäl för jämkning föreligger. Inte heller i övrigt har det framkommit några särskilda skäl som föranleder att vitet skall jämkas. Överklagandet skall därför avslås.