Med "den påtalade handlingen" i 6 kap. 6 § diskrimineringslagen ska förstås den påstådda överträdelse som åberopas till grund för ett anspråk på diskrimineringsersättning. Preskriptionsfristen för en talan om ersättning för diskriminering i samband med antagning till utbildning har ansetts börja löpa först när antagningsförfarandet avslutades. Samma dag avgjordes målen T 3808-13, T 3809-13 och T 3811-13 på likartat sätt.
M.P. förde vid Stockholms tingsrätt den talan mot Rikspolisstyrelsen som framgår av tingsrättens dom.
Tingsrätten (rådmännen Jacobs och Kelly samt beredningsjuristen Torres) anförde i mellandom den 30 oktober 2012 följande.
Rikspolisstyrelsen (nedan RPS) är den myndighet som ansvarar för antagning och fördelning av platser till polisutbildningen vid de tre utbildningsorterna Umeå, Solna och Växjö. Antagningen består av fem steg där varje steg innehåller olika delmoment. Steg ett innebär en formell prövning av de sökandes behörighet. Steg två innebär ett språkprov och ett inledande samtal för att undersöka sökandens lämplighet för polisyrket. Parallellt därmed genomförs även en utvärdering av sökandens meriter.
Steg tre innebär fysiska prov och en förnyad lämplighetsbedömning. Urvalsprocessen i steg fyra sker i samarbete med Rekryteringsmyndigheten och innehåller tester, referenser, psykologsamtal och slutintervju med två representanter från en polismyndighet. Steg fem innebär ett beslut av en antagningsnämnd om vilka som ska antas till utbildningen. Mellan varje steg i processen sker ett urval där vissa sökande sorteras bort. Att en sökande får godkänt resultat på proven vid något av stegen innebär inte att sökanden är garanterad att gå vidare till nästa steg.
M.P. sökte till polisutbildningen vårterminen 2010. I samband med det beskrivna testförfarandet gick han vidare till tester och intervjuer i steg fyra. Han blev dock inte antagen till polisutbildningen i steg fem.
Yrkanden m.m.
M.P. har efter ansökan om stämning den 11 november 2011 yrkat att RPS ska förpliktas att utge diskrimineringsersättning med 100 000 kr jämte ränta enligt 6 § räntelagen från dag för delgivning av stämning till dess betalning sker. Som grund för talan har åberopats att M.P. blivit diskriminerad vid antagningen till polisutbildningen vårterminen 2010 genom att ha missgynnats på grund av sitt kön och sin etniska bakgrund jämfört med de kvinnor och personer av annan etnisk bakgrund än svensk som sökt till polisutbildningen i samma antagningsomgång (1 kap. 4 § och 2 kap. 5 §diskrimineringslagen [2008:567, DL]). Missgynnandet har bestått i att sökande av kvinnligt kön och annan etnisk bakgrund än svensk givits företräde till antagning framför honom själv.
RPS har bestritt käromålet och som grund för talan åberopat i första hand att M.P:s rätt att föra talan om diskriminering vid antagningen till polisutbildningen vårterminen 2010 har gått förlorad till följd av preskription enligt 6 kap. 6 § DL, vilket har bestritts av M.P.
Tingsrätten har med parternas samtycke beslutat att genom mellandom pröva frågan om M.P:s talan har gått förlorad till följd av preskription. Mellandomsfrågan har avgjorts utan huvudförhandling efter att parterna har beretts tillfälle att slutföra sin talan. - - -.
Till utveckling av talan i preskriptionsfrågan har parterna anfört i huvudsak följande.
M.P. har gjort gällande att han har blivit utsatt för diskriminering i samband med antagningen till polisutbildningen för vårterminen 2010. Vad som anförts tar sikte på att han gick vidare till steg fyra (tester och intervju vid Rekryteringsmyndigheten) i antagningsprocessen utan att bli antagen till polisutbildningen. Grunden för M.P:s talan är alltså att han anser sig ha blivit diskriminerad när han blev bortsållad efter förfarandet hos Rekryteringsmyndigheten. Den påtalade handlingen vidtogs i detta fall senast när beslutet om antagning till polisutbildningen fattades av antagningsnämnden den 14 oktober 2009. Eftersom M.P:s stämningsansökan inkom till tingsrätten den 11 november 2011 har mer än två år förflutit sedan den påtalade handlingen företogs.
M.P.
RPS har missgynnat M.P. genom att ge sökande av kvinnligt kön och med annan etnisk bakgrund än svensk företräde framför M.P. till antagningen till polisutbildningen vårterminen 2010 (steg fem).
M.P. fick besked om RPS preliminära antagningsbeslut den 11 november 2009. Antagningen avslutades emellertid inte förrän den 19 januari 2010 då det slutligt stod klart vilka reserver som skulle antas. Enligt uppgift från M.A. på antagningsenheten fick samtliga sökande som fått genomföra tester och intervjuer hos Rekryteringsmyndigheten besked om de antagits eller ej den 11 november 2009.
Därefter fick de 140 personer som erbjudits plats på polisutbildningen tacka ja eller nej till den erbjudna platsen. 114 av dessa personer accepterade erbjudandet och antogs således till polisutbildningen. Mellan den 11 november 2009 och den 19 januari 2010 antogs ytterligare 26 personer genom reservantagning, dvs. personer som tidigare fått ett negativt besked under urvalsprocessen. Hälften av de personer som antogs genom reservantagning var kvinnor och hälften var män. RPS synes således ha tillämpat kvotering även under reservantagningen.
Det skulle strida mot EU-rättens effektivitetsprincip om någon av de påtalade handlingarna skulle anses preskriberad. RPS har nämligen gjort det omöjligt för M.P. att få vetskap om omfattningen av den diskriminering han utsatts för. Under slutet av 2010 har han genom sina ombud vänt sig till RPS med en begäran om att få ut fullständiga uppgifter om vilka meriter de sökande som antagits eller gått vidare i antagningsförfarandet bedömts ha, men blivit nekad. Denna förvaltningsrättsliga process, som alltså innebar ett avslag till hans begäran om att få ut ansökningsunderlaget, avslutades först den 1 juli 2011. På grund av RPS vägran att lämna ut dessa uppgifter kan han än i dag inte veta med säkerhet i vilken omfattning han har blivit diskriminerad. M.P. har även i en anmälan till Diskrimineringsombudsmannen (DO) hemställt att DO ska begära ut nödvändiga uppgifter från RPS för att granska om det förekommit olaglig diskriminering vid antagningen till vårterminen 2010. Genom beslut den 5 oktober 2011 meddelade dock DO att myndigheten inte hade befogenhet att företa någon granskning av antagningen till polisutbildningen.
I vart fall har den sista diskriminerande handlingen - att ge sökande av kvinnligt kön och med annan etnisk bakgrund än svensk företräde framför M.P. till polisutbildningen - inte preskriberats ännu. RPS interna tillsättningsbeslut den 14 oktober 2009 kan inte ses som avgörande för preskriptionsfristens starttidpunkt då detta beslut i praktiken endast var preliminärt, avhängigt bland annat om den som erbjöds plats tackade ja eller inte.
Centrum för rättvisa har med början sommaren 2010 vid åtskilliga tillfällen kontaktat RPS rörande antagningsförfarandet för polisutbildningen 2009 och våren 2010. Vid dessa kontakter har stiftelsen bl.a. fått en presentation av själva ansökningsförfarandet samt möjlighet att ta del av samtliga ansökningshandlingar direkt i det datorbaserade systemet samt även begärt och fått ut RPS planeringsförutsättningar för åren 2007-2009. Vidare har stiftelsen erhållit listor med namn och födelseuppgifter på samtliga sökande till polisutbildningen för 2009 och 2010 samt listor på de män respektive kvinnor som klarat de fysiska proven men inte antagits. Inte vid något tillfälle har uppgetts att Centrum för rättvisa agerade på uppdrag av M.P. Av RPS beslut och Kammarrättens i Stockholm dom den 11 april 2011 framgår också att det var Centrum för rättvisa som var part i målet som gällde en begäran om att utfå handlingar. Begäran framställdes med stöd av tryckfrihetsförordningen och inte 2 kap. 8 § DL. Vidare framgår att anledningen till att begäran om handlingar avslogs var att den avsåg sammanställningar av uppgifter som inte fanns omedelbart tillgängliga hos RPS. Det bestrids således att styrelsen skulle ha vägrat att lämna ut sådana uppgifter som skulle möjliggöra för M.P. att bedöma omfattningen av den diskriminering han utsatts för. Det finns överhuvudtaget inte något stöd för att M.P. skulle ha begärt ut några uppgifter från RPS, vare sig detta skulle ha skett med stöd av offentlighetsprincipen eller 2 kap. 8 § DL. Påståendet att RPS har brutit mot skyldigheten att på begäran lämna ut uppgifter enligt denna bestämmelse bestrids.
Vid bedömning av preskriptionsfrågan måste också beaktas att M.P. före preskriptionsfristens utgång gjorde en anmälan till DO i vilken han begärde att DO skulle begära ut nödvändiga uppgifter från RPS för att granska om det har förekommit olaglig diskriminering vid antagningen till polisutbildningen, bl.a. vid antagningen till vårterminen 2010. M.P:s anmälan kan knappast förstås på något annat sätt än att han ansett sig ha anledning att misstänka att han hade varit föremål för diskriminering vid antagningsförfarandet.
RPS vitsordar att reserver antogs till polisutbildningen till och med den 19 januari 2010. M.P. var emellertid inte aktuell som reserv då han inte hade ansetts tillräckligt konkurrenskraftig i urvalsprocessen.
M.P:s talan gäller ersättning på grund av direkt diskriminering i samband med antagningsförfarandet till polisutbildningen vårterminen 2010. Frågor om preskription av en sådan talan regleras i 6 kap. 6 § DL. Enligt denna bestämmelse ska talan väckas inom två år från att den påtalade handlingen företogs eller, när fråga är om en underlåtenhet, från den tidpunkt då en skyldighet senast skulle ha fullgjorts. Om så inte sker är rätten till talan förlorad. Med avseende på detta fall innebär bestämmelsen att M.P., som väckte talan den 11 november 2011, har förlorat rätten att föra talan om sådana handlingar som företagits före den 11 november 2009. För att bedöma om hans talerätt har preskriberats i någon del är det således av avgörande betydelse vad som utgör den påtalade handlingen i M.P:s fall.
Innebörden av 6 kap. 6 § DL motsvarar den tidigare preskriptionsregeln i 19 § lagen (2001:1286) om likabehandling av studenter i högskolan som gällde fram till diskrimineringslagens ikraftträdande år 2009. Vad som avses med ”den påtalade handlingen” har dock inte angetts i förarbetena till dessa bestämmelser (jfr prop. 2001/02:27 s. 83, 2002/03:65 s. 170 och 2007/08:95 s. 450 ff.). I frånvaro av sådana uttalanden kan begreppet antas motsvara vad som enligt 14 § tredje meningen lagen (1979:1118) om jämställdhet mellan kvinnor och män i arbetslivet utgjorde preskriptionsfristens startpunkt. Preskriptionsfristen räknades då från det missgynnande som gjordes gällande från den påstått diskriminerades sida. Förarbetena till denna äldre lag innehåller i nämnda hänseende bl.a. följande motivuttalande.
Sexmånadersfristen räknas från missgynnandet eller med andra ord från den tidpunkt då den diskriminerande handlingen företogs (jfr prop. 1978/79:175 s. 60 ff.). Den diskriminerande handlingen kan ha bestått t.ex. i att arbetsgivaren har träffat anställningsavtal med en annan sökande eller tagit ut en annan till utbildning. Att den missgynnade har fått kännedom härom först någon tid efteråt har i princip inte någon betydelse för beräkningen av tidsfristen. En arbetssökande har sålunda att i eget intresse hålla sig underrättad om vad ansökningen har lett till. Att rättsskyddet även från andra synpunkter bygger på att den som skall komma i åtnjutande av det själv tar till vara sin rätt, utvecklas i de tidigare förarbetena (se a. prop. s. 63). Vid tillämpning av sexmånaderspreskriptionen torde det dock inte behöva anses att ett missgynnande har skett vid en viss tidigare tidpunkt, om det av omständigheterna klart framgår att syftet har varit att kringgå diskrimineringsförbudet, t.ex. om det står alldeles klart att ett anställningsavtal har i detta syfte träffats lång tid före tillträdestidpunkten och bekantgörandet. (Se prop. 1979/80:129 s. 28.)
Av ovanstående kan således utläsas att preskriptionsfristen räknas från missgynnandet och att fristen är oberoende av vid vilken tidpunkt som den påstått diskriminerade fått kännedom härom. Som utgångspunkt gäller därmed att en fordran på diskrimineringsersättning kan preskriberas även om dröjsmålet med talans väckande beror på att den påstått diskriminerade saknat kännedom om att diskriminering har förekommit. Om okunskapen har orsakats av motpartens vilseledande eller något liknande förhållande kan preskriptionsregeln emellertid åsidosättas med stöd av den EU-rättsliga effektivitetsprincipen (se C-326/96 Mcgrath, ECR 1998, I-07835 m.fl. rättsfall; motsvarande princip torde även gälla enligt svensk rätt, jfr ovannämnda motivuttalande i prop. 1979/80:129 s. 28 och AD 2010 nr 20 med vidare hänvisning till AD 1977 nr 220). Tingsrätten återkommer strax till denna fråga.
M.P. har som grund för talan åberopat att han blivit missgynnad genom att sökande av motsatt kön och med annan etnisk bakgrund än svensk getts företräde till samtliga utbildningsplatser som tillsatts fram till den 19 januari 2010. Med ledning av det antagningsbeslut som RPS presenterat i målet kan tingsrätten konstatera att det missgynnande som hänför sig till den första antagningen skedde senast den 14 oktober 2009. Som utgångspunkt gäller således att talan är preskriberad i denna del.
Frågan är då om även det missgynnande som hänför sig till reservantagningen mellan den 11 november 2009 och den 19 januari 2010 ska anses preskriberat med hänsyn till vad RPS anfört om att M.P:s ansökan inte var aktuell i detta skede.
Som konstaterats ovan innebär utformningen av preskriptionsbestämmelsen att ”den påtalade handlingen” utgörs av det missgynnande som käranden gjort gällande.
Missgynnande och särbehandling utgör alltså två sidor av samma rättsfaktum (jfr legaldefinitionen i 1 kap. 4 § 1 DL). Med hänsyn till att M.P. har gjort gällande att han blivit missgynnad i samband med RPS tillsättning av reservplatserna mellan den 11 november 2009 och den 19 januari 2010 är talan således inte preskriberad i denna del.
En kvarvarande fråga är om det skulle strida mot den unionsrättsliga effektivitetsprincipen att tillämpa preskriptionsfristen i 6 kap. 6 § DL på sätt som nu skett. Enligt M.P. ska RPS ha gjort det omöjligt, eller i vart fall orimligt svårt, för honom att bedöma omfattningen av den diskriminering han blivit utsatt för eftersom Centrum för rättvisa nekats att, som ombud för honom själv, få ut de uppgifter om de sökandes meriter m.m. som varit nödvändiga för att utreda denna fråga.
Av unionsrättslig praxis framgår att det ankommer på varje medlemsstat att i sin nationella rättsordning fastställa rättegångsreglerna för en talan som är avsedd att säkerställa skyddet av de rättigheter som tillkommer enskilda enligt EU-rätten t.ex. rätten till likabehandling. Av det ovannämnda Levezfallet följer t.ex. att en preskriptionsfrist om två år inte i sig är oförenlig med unionsrätten. EU-domstolens praxis kan inte heller anses föreskriva något generellt förbud mot sådana preskriptionsfrister som styrs av andra omständigheter än den påstått diskriminerades kännedom om missgynnandet. Avgörande är istället om det föreligger sådana omständigheter som medför att preskriptionsregelns tillämpning i det enskilda fallet skulle göra det omöjligt eller orimligt svårt för den enskilde att hävda sina rättigheter. Denna fråga ska bedömas med beaktande av preskriptionsfristens funktion i förfarandet som helhet - med beaktande av dess förlopp och särdrag - i de olika nationella rättsinstanserna (se t.ex. Lucas, REG 1995 s. I-4705).
Enligt tingsrättens mening kan det inte anses oförenligt med effektivitetsprincipen att låta det ankomma på M.P. själv att hålla sig underrättad om huruvida dennes ansökan föranlett ett avslag eller ej (jfr prop. 1979/80:129 s. 28). Inte heller kan tidsfristen om två år anses ha medfört att M.P. i praktiken saknat möjlighet att vidta de utredningsåtgärder som krävts för att ta ställning till om talan skulle väckas eller ej (jfr prop. 2001/02:27 s. 83). Härvid beaktas särskilt att M.P. i egenskap av påstått diskriminerad omfattas av en bevislättnad enligt 6 kap. 3 § DL och att han haft rätt att med stöd av 2 kap. 8 § DL begära ut en skriftlig uppgift om vilka meriter de andra sökande haft som tagits ut till fortsatta tester och/eller blivit antagna till utbildningen. Ingenting har heller framkommit som tyder på att Centrum för rättvisas begäran om att få ut dessa handlingar av RPS skulle ha framställts på uppdrag av M.P. eller, för den delen, med stöd av 2 kap. 8 § DL. Omständigheterna kan således inte anses jämförliga med att M.P. i praktiken skulle ha saknat möjlighet att känna till förekomsten eller omfattningen av en eventuell diskriminering från RPS sida. Inte heller vad M.P. anfört i övrigt föranleder någon annan bedömning. Förutsättningar saknas således att i detta fall åsidosätta preskriptionsregeln med stöd av effektivitetsprincipen.
Sammanfattningsvis finner tingsrätten utrett att M.P:s talan är preskriberad i fråga om de missgynnanden som skett under antagningsförfarandet fram till den 11 november 2009. Mellandomsfrågan ska besvaras i enlighet med det anförda. Med hänsyn till att talan endast delvis är preskriberad bör detta förhållande preciseras i domslutet.
Tingsrätten förklarar att M.P:s rätt att föra talan om diskrimineringsersättning i detta mål är preskriberad till den del som talan avser missgynnanden under antagningsförfarandet fram till den 11 november 2009. Rätten att föra talan om senare missgynnanden, dvs. under reservantagningsförfarandet mellan den 11 november 2009 och den 19 januari 2010, är dock inte preskriberad.
M.P. överklagade i Svea hovrätt och yrkade i första hand att hovrätten skulle förklara att hans talan om diskrimineringsersättning inte var preskriberad i någon del, i andra hand att hans talan om diskrimineringsersättning inte var preskriberad vad gällde det sista steget i urvalsprocessen till polisutbildningen.
Rikspolisstyrelsen bestred ändring.
Hovrätten (hovrättslagmannen Braun, hovrättsråden James, referent, och Gonzalez samt tf. hovrättsassessorn Robinson) anförde i dom den 19 juni 2013 följande.
Parterna har åberopat samma grunder som i tingsrätten.
Parterna har utvecklat sin talan på i huvudsak samma sätt som i tingsrätten. Parterna har inte åberopat någon bevisning i hovrätten.
Hovrätten gör ingen annan bedömning än den tingsrätten har gjort och finner således att M.P:s talan är preskriberad i fråga om missgynnande som skett under antagningsförfarandet fram till den 11 november 2009. Tingsrättens mellandom ska således inte ändras.
Hovrätten fastställer tingsrättens mellandom.
M.P. överklagade hovrättens dom och yrkade att HD skulle förklara att hans talan om diskrimineringsersättning inte var preskriberad i någon del.
Rikspolisstyrelsen motsatte sig att hovrättens dom ändrades.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Thomas, föreslog i betänkande följande dom:
1-4. I huvudsak överensstämmande med HD:s dom punkterna 1-4.
5-6. I huvudsak överensstämmande med HD:s dom punkterna 5 och 6.
Frågan i HD är vid vilken tidpunkt preskriptionsfristen i 6 kap. 6 § diskrimineringslagen börjar löpa.
Den allmänna preskriptionsfristen är enligt 2 § preskriptionslagen (1981:130) 10 år och fristen börjar löpa vid fordrans tillkomst enligt det första rättsfaktumets princip (se Fernandez, Preskription. Om civilrättsliga förpliktelsers upphörande efter viss tid, 3 uppl. 2011, s. 385 ff.). För vissa typer av krav har lagstiftaren valt att införa bestämmelser som innebär att kortare preskriptionsfrister än den allmänna på tio år gäller, se t.ex. 41 § lagen (1974:12) om anställningsskydd, 7 kap. 4 § försäkringsavtalslagen (2005:104), 8 kap. 6 § varumärkeslagen (2010:1877) och 21 § atomansvarighetslagen (1968:45). Speciella bestämmelser om korttidspreskription finns således på en rad olika områden, såväl sådana som rör inomkontraktuella förpliktelser som sådana som i likhet med den i målet aktuella bestämmelsen rör utomkontraktuella anspråk på ersättning för skada.
Inte bara preskriptionsfristernas längd utan även starttidpunkten är i dessa fall ofta bestämd på ett sätt som avviker från den allmänna preskriptionsfristen i 2 § preskriptionslagen. I regel börjar preskriptionsfristen i sådana fall löpa först när det är aktuellt med en avveckling av skuldförhållandet och intresset av en sådan avveckling är i dessa fall generellt av större betydelse än annars (se NJA 2012 s. 452). För att inte borgenärens intresse av att ha en rimlig möjlighet att realisera sitt krav ska åsidosättas är det i situationer där en kort preskriptionsfrist väljs vanligt att fristen konstrueras på så vis att borgenärens vetskap om kravet samt vem detta kan riktas mot antingen får utgöra starttidpunkt för fristen, i sådana fall ofta i kombination med en längre yttersta frist som börjar löpa vid fordringens uppkomst, eller att bristen på sådan vetskap är en omständighet som kan medföra att fristen förlängs (se t.ex. 7 kap. 4 § försäkringsavtalslagen och 21 § atomansvarighetslagen samt i utländsk rätt 2 och 9 §§ norska loven om foreldelse av fordringer [LOV-1979-05-18-18] och 4-7 §§ finska lagen om preskription av skulder [15.8.2003/728]. Detta är även en modell som förespråkas i Williams & Fox, ed., Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law (DCFR), Full Edition, 2009, Volume II, s. 1154 ff.).
När det gäller diskrimineringsersättning har lagstiftaren valt att införa en specialbestämmelse om preskription för dessa fall som innebär att en preskriptionstid på två år gäller. I förarbetena till den nu gällande diskrimineringslagen och den lagstiftning på området som föregick den och som innehöll en motsvarande preskriptionsbestämmelse har lagstiftaren som skäl för detta anfört att det ur rättssäkerhetssynpunkt är angeläget att saken handläggs skyndsamt. En sådan handläggning angavs i förarbetena ligga i både högskolans och sökandens intresse. Även ur bevissynpunkt ansågs det vara en fördel att bevisningen kunde presenteras i nära anslutning till det inträffade. Dock betonades även att fristen inte fick sättas så snävt att sökanden riskerade att lida en rättsförlust på grund av detta. Det bedömdes vara viktigt att sökanden hade möjlighet att kontakta en ombudsman eller annan sakkunnig och att denne i sin tur hade tid att utreda saken och ta ställning till om det fanns skäl att väcka talan vid domstol (se prop. 2001/02:27 s. 83 och prop. 2002/03:65 s. 170).
När det gäller fristens längd kan det konstateras att även i finsk rätt är den preskriptionsbestämmelse som är tillämplig i motsvarande situation konstruerad på ett likadant sätt som den svenska med en fristtid på två år och starttidpunkt vid den ogynnsamma behandlingen (se 16 § lagen om likabehandling [20.1.2004/21]). Den aktuella fristens längd är inte heller anmärkningsvärt kort i jämförelse med andra svenska och utländska bestämmelser om preskription. Tvärtom är den bara ett år kortare än den allmänna preskriptionsfristen i många länders generella regler om preskription (t.ex. Norge och Danmark) och vad som förespråkas avseende fristens längd i DCFR (se DCFR, s. 1144 f.).
Preskriptionsfristen enligt 6 kap. 6 § diskrimineringslagen börjar löpa när ”den påtalade handlingen företogs”. Fristens starttidpunkt bygger alltså i detta fall i likhet med vad som är fallet enligt den allmänna preskriptionsregeln i 2 § preskriptionslagen på första rättsfaktumets princip. Enligt lagrummets ordalydelse saknar det således betydelse vid vilken tidpunkt den som anser sig ha blivit diskriminerad fått kännedom om de förhållanden som utgör grund för dennes talan.
När det gäller tolkningen av uttrycket ”den påtalade handlingen” kan till en början konstateras att den handling målet i detta fall gäller är ett påstått brott mot förbudet mot diskriminering genom att M.P. ska ha missgynnats i förhållande till sökande av kvinnligt kön och annan etnisk bakgrund än svensk genom att dessa givits företräde till antagning framom honom. Vad som görs gällande är alltså att direkt diskriminering förekommit vid antagningsförfarandet, se 1 kap. 4 § 1 st. 1 diskrimineringslagen. Av betydelse för bedömningen av huruvida M.P:s talan i någon del är preskriberad är när i tiden de påstådda missgynnandena ska anses ha skett. Definitionen av vad som utgör diskriminering har oförändrad förts över till den nu gällande diskrimineringslagen från lagen (2003:307) om förbud mot diskriminering. Av förarbetena till den nu gällande lagstiftningen på området framgår att diskrimineringsförbudet i 2 kap. 5 § diskrimineringslagen gäller allt beslutsfattande, allt bemötande av sökande och deltagare hos utbildningsanordnaren i dennes verksamhet. När det gäller antagning anges diskrimineringsförbudet omfatta hela tillträdesförfarandet från att en sökande anmäler att denne vill antas till en utbildning till dess att beslut fattas om antagning. Förutom själva tillträdesbeslutet omfattas enligt förarbetena även alla åtgärder och underlåtenheter som föregår detta. Som exempel på sådana åtgärder anges hantering av ansökningshandlingar, urval, tester, intervjuer och andra prövningar som utbildningsanordnaren vidtar under förfarandet. Slutligen betonas att det inte är en förutsättning för att diskriminering ska kunna konstateras att ett beslut om antagning har fattats (se prop. 2007/08:94 s. 194 och Hernandez, m.fl., Diskrimineringslagen. En kommentar, 2010, s. 257 f.).
Vad som sägs i förarbetena i detta hänseende innebär att de enskilda test- och urvalsmomenten likaväl som själva antagningsbeslutet kan utgöra diskriminering. Uttrycket ”den påtalade handlingen” får i ljuset av detta tolkas så att det avser vart och ett av de enskilda moment i anslutning till vilket en sökande gör gällande att denne blivit diskriminerad och inte hela förfarandet i sig med samtliga påstått diskriminerande moment sedda som en helhet. Detta innebär att preskriptionsfristen för olika delar av antagningsförfarandet kan börja löpa vid olika tidpunkter. Preskriptionsbestämmelsen i 6 kap. 6 § diskrimineringslagen får alltså förstås så att preskriptionsfristen för talan om diskrimineringsersättning som utgångspunkt bör börja löpa för varje moment av antagningsförfarandet så snart det aktuella momentet avslutats.
I vissa fall kan en korttidspreskriptionsbestämmelse som tar sin utgångspunkt i första rättsfaktumets princip av hänsyn till borgenärens intressen framstå som mindre lämplig, särskilt när det gäller utomobligatoriska krav på ersättning för skada. I litteraturen lyfts miljöskador och vissa fysiska skador fram som exempel på sådana fall vid vilka det kan ta tid innan skadan visar sig på sådant sätt att den skadelidande blir eller borde blivit medveten om den. Vidare påpekas det att det i en del fall under en längre eller kortare tid kan vara ovisst vilken omfattning och varaktighet skadan kommer att få (se Lindskog, s. 402 ff. och Smith, Starttidspunkt for foreldelsesfrister, 2012, s. 436 ff.). En annan omständighet som kan medföra vissa svårigheter när det gäller utomobligatoriska skadeståndskrav är att den skadelidande i dessa fall ofta inte heller står i något avtalsförhållande till eller alls har någon närmare kännedom om vem som vållat skadan. I en sådan situation kan det vara svårare för den skadelidande att skaffa sig kunskap om vem som kan hållas ansvarig för skadan och komma i kontakt med denne än då inomkontraktuella skadeståndsanspråk aktualiseras (se Skag, s. 386 ff.).
Även i fall då preskriptionsfristen är knuten till den skadelidandes vetskap om skadan och vem som bär ansvaret för den har detta i litteraturen inte ansetts innebära att den skadelidande kan vänta med att väcka talan i frågan till dess denne har fullständig vetskap om skadans omfattning och framtida utveckling. Nivån på den kunskap som den skadelidande ska ha i dessa avseenden för att preskriptionsfristen ska börja löpa har i stället ansetts lämplig att sätta på så vis att skadans omfattning i rimlig grad kan överblickas och det med hänsyn till domens rättskraftseffekter framstår som rimligt att kräva att skadelidanden tar ställning till huruvida talan ska väckas. I det sammanhanget framhålls också att vissa oklarheter kring detaljer avseende skadan kan utredas under processens gång sedan talan väckts (se Skag, s. 427 f. och 435 f. samt Klein, Forældelse I, 2003, s. 386).
När det kommer till krav på diskrimineringsersättning från den som blivit bortsållad under ett antagningsförfarande eller inte erbjudits plats på en sökt utbildning står parterna visserligen inte i något avtalsförhållande till varandra. Dock har sökande aktivt sökt till utbildningen och är medveten om vilket organ som är ansvarigt för antagningsförfarandet. I regel lämnar utbildningsanordnaren eller den som sköter antagningen vissa anvisningar om vad ansökan ska innehålla och i samband med det vanligen också någon form av översiktlig tidsplan och kortfattad beskrivning av hur antagningsförfarandet går till. Sökanden har också en lagstadgad möjlighet att begära ut uppgifter till grund för vidare efterforskningar i frågan om denne misstänker sig ha blivit diskriminerad under antagningsförfarandet eller vid tillsättningen av utbildningsplatserna (se 2 kap. 8 § diskrimineringslagen). Vid en genomgång av det material som sökanden på så vis har rätt att få ut bör det relativt snabbt gå att fastställa huruvida diskriminering har förekommit eller inte. Det är alltså inte i dessa fall fråga om någon skada som är under utveckling och vars slutliga omfattning därför är svår att fastställa. Inte heller är det fråga om en skada som under längre tid kan vara dold på sådant sätt som vid vissa typer av skador som nämnts ovan förutsatt att den påstått skadelidande utnyttjar sin lagstadgade möjlighet att begära ut information om de andra sökandes meriter för att ta reda på om någon diskriminering förekommit. Sökandens möjlighet att hålla sig informerad om vad som händer med dennes ansökan och undersöka huruvida diskriminering förekommit i dessa fall kan alltså konstateras vara goda. Även förutsättningarna för att få kännedom om en eventuell skada och vem som bär ansvar för den får anses vara bättre i ett fall som det aktuella än i många andra fall som rör ansvar för en utomkontraktuell skada.
Det kan i detta sammanhang även noteras att preskriptionsfristens starttidpunkt i den första svenska diskrimineringslagstiftningen på arbetslivets område, lagen (1979:1118) om jämställdhet mellan kvinnor och män i arbetslivet, också började löpa vid tidpunkten för missgynnandet. I förarbetena till en ändring i den lagstiftningen angavs uttryckligen att det saknade betydelse för fristens beräkning att den sökande först någon tid efter missgynnandet fått kännedom om detta. Det framhölls också att den sökande i eget intresse hade att hålla sig underrättad om vad ansökningen lett till (se prop. 1979/80:129 s. 28).
Mot bakgrund av vad som ovan anförts saknas det skäl att med avsteg från vad preskriptionsbestämmelsens ordalydelse föreskriver tillämpa regeln på så sätt att den sökandes bristande kännedom om att diskriminering förekommit tillmäts någon betydelse för fristens starttidpunkt. Inte heller finns det skäl att anse att en tillämpning som innebär att preskriptionstiden börjar löpa separat för varje diskriminerande moment som görs gällande av den sökande skulle vara oförenlig med lagstiftarens syfte med att ge preskriptionsregeln den utformning som kommit att bli fallet. Detta innebär som utgångspunkt att de krav som inte framställts inom två år från den diskriminerande handling de stöder sig på är preskriberade.
Den svenska lagstiftningen om diskriminering utgör en implementering av en rad EU-direktiv (rådets direktiv 2000/43/EG, rådets direktiv 2000/78/EG och rådets direktiv 2004/113/EG). Den EU-rättsliga effektivitetsprincipen innebär att när gemenskapsrätten ger den enskilde rättigheter av något slag får de nationella processuella regler som gäller för en talan som syftar till att säkerställa skyddet för sådana rättigheter inte vara utformade på ett sätt som i praktiken gör det omöjligt eller orimligt svårt för den enskilde att utöva de rättigheter som följer av gemenskapsrätten (se EU-domstolens dom av den 29 oktober 2009 i mål C-63/08, Dodson, punkterna 43-48). Det är den nationella domstolen som har att ta ställning till huruvida en processuell regel, i detta fall den tillämpliga preskriptionsregeln, är förenlig med effektivitetsprincipen.
Fastställandet av skäliga tidsfrister för väckande av talan vid äventyr av preskription i den nationella lagstiftningen är enligt EU-domstolen förenligt med gemenskapsrätten eftersom detta utgör en tillämpning av den grundläggande principen om rättssäkerhet. Förekomsten av sådana regler är alltså inte i sig något som strider mot effektivitetsprincipen. De frister som fastställs måste dock spegla den betydelse ett beslut kommer att ha för den som berörs av det, förfarandets och den tillämpliga lagstiftningens grad av komplexitet, antalet personer som kan komma att beröras av beslutet samt andra allmänna eller enskilda intressen som ska beaktas (se EU-domstolens dom i det ovan nämnda målet Dodson, punkt 48 samt EU-domstolens dom av den 8 juli 2010 i mål C-246/09, Newman, punkterna 35-37). Vid bedömningen av om den i målet tillämpliga preskriptionsregeln är förenlig med effektivitetsprincipen ska alltså en helhetsbedömning av den aktuella tillämpningssituationen göras.
Som konstaterats ovan i det avsnitt som rör den aktuella preskriptionsbestämmelsens utformning är en person som sökt till en utbildning medveten om den antagningssituation denne befinner sig i. Med beaktande av detta, vad som i samma avsnitt konstaterats om sökandens möjligheter att informera sig om antagningsförfarandets gång samt dennes rätt att begära ut information om andra sökandes meriter och det faktum att preskriptionstiden enligt den i målet aktuella bestämmelsen är så pass lång som två år kan bestämmelsen i 6 kap. 6 § diskrimineringslagen inte anses oförenlig med effektivitetsprincipen. Det saknas alltså skäl att åsidosätta bestämmelsen med hänvisning till denna princip.
I målet har talan väckts den 11 november 2011. Med hänsyn till vad HD ovan kommit fram till rörande preskriptionsfristens starttidpunkt kan det konstateras att det förflutit mer än två år sedan de påstådda diskriminerande handlingarna under det ordinarie antagningsförfarandet ska ha ägt rum. Rätten att föra talan om ersättning för överträdelser under den delen av antagningsförfarandet är alltså preskriberad. Rätten att föra talan om missgynnanden som ägt rum under reservantagningsförfarandet efter den 11 november 2009 är däremot inte preskriberad.
HD fastställer hovrättens dom.
HD (justitieråden Moore, Hill och Smith) meddelade den 11 juli 2014 följande dom:
Rikspolisstyrelsen ansvarade under hösten 2009 för antagningsförfarandet och fördelningen av platser till polisutbildningen inför vårterminen 2010. Antagningsförfarandet bestod av fem steg i vilka de sökandes lämplighet prövades genom olika tester och bedömningar. Mellan varje steg i processen skedde ett urval där ett antal sökande valdes bort. Antagningsnämnden vid Rikspolisstyrelsen fattade den 14 oktober 2009 beslut om vilka sökande som hade antagits till utbildningen. Efter att de antagna hade fått tillfälle att tacka ja eller nej till de erbjudna utbildningsplatserna skedde en reservantagning. Denna pågick fram till den 19 januari 2010.
M.P. sökte till den aktuella polisutbildningen. Han gick vidare till steg fyra i antagningsprocessen, men antogs inte till utbildningen i steg fem eller vid reservantagningen.
Den 11 november 2011 väckte M.P. talan vid tingsrätten och yrkade att Rikspolisstyrelsen skulle förpliktas att betala diskrimineringsersättning till honom och gjorde gällande att han under rekryteringsförfarandet hade diskriminerats genom att sökande av kvinnligt kön och sökande med annan etnisk bakgrund än svensk hade getts företräde vid antagningen framför honom. Rikspolisstyrelsen invände att M.P:s rätt att föra talan i frågan hade gått förlorad till följd av preskription.
Tingsrätten avgjorde frågan om preskription genom mellandom. Domstolen förklarade att M.P:s rätt att föra talan i målet var preskriberad till den del den avsåg missgynnanden under antagningsförfarandet fram till den 11 november 2009. Rätten att föra talan om missgynnanden under reservantagningsförfarandet under tiden efter den 11 november 2009 förklarades dock vara inte preskriberad. Hovrätten har fastställt tingsrättens mellandom.
Enligt 1 kap. 4 § 1 diskrimineringslagen (2008:567) innebär direkt diskriminering att någon missgynnas genom att behandlas sämre än någon annan behandlas, har behandlats eller skulle ha behandlats i en jämförbar situation om missgynnandet har samband med bl.a. kön och etnisk tillhörighet. I 2 kap. 5 § föreskrivs att en utbildningsanordnare inte får diskriminera någon som söker till utbildningsverksamheten. Den som bryter mot ett diskrimineringsförbud ska enligt 5 kap. 1 § betala diskrimineringsersättning för den kränkning som överträdelsen innebär.
En talan om ersättning för diskriminering i samband med antagning till utbildning ska enligt 6 kap. 6 § diskrimineringslagen väckas inom två år från det att den påtalade handlingen företogs. I annat fall är rätten till talan förlorad.
Enligt M.P. utgörs ”den påtalade handlingen” av antagningsförfarandet som sådant. Rikspolisstyrelsen har å sin sida gjort gällande att den påtalade handlingen ägde rum när M.P. valdes bort efter antagningsförfarandets fjärde steg, dvs. senast när antagningsnämnden fattade sitt beslut den 14 oktober 2009.
Enligt 6 kap. 6 § diskrimineringslagen börjar preskriptionstiden löpa när den påtalade handlingen företogs. Med detta avses när en åtgärd vidtogs som kan utgöra diskriminering enligt 1 kap. 4 §, dvs. när en överträdelse som enligt 5 kap. 1 § ger rätt till diskrimineringsersättning ägde rum. Med ”den påtalade handlingen” avses alltså den överträdelse av ett diskrimineringsförbud som läggs till grund för ett ersättningskrav.
Preskriptionsbestämmelsen i 6 kap. 6 § diskrimineringslagen är avsedd att täcka in en mängd olika slag av påstådda diskrimineringssituationer där de faktiska förhållandena varierar. Bestämmelsen bör tolkas på ett sätt som gör tillämpningen enkel och förutsebar.
När det gäller fall av påstådd diskriminering vid antagning till utbildning skulle det skapa ett svåröverskådligt rättsläge, om tillämpningen av preskriptionsbestämmelsen skulle vara beroende av det sätt på vilket en utbildningsanordnare administrerar förfarandet. I fråga om antagning till utbildning är det ofta också så att det är först när beslut om antagning har fattats som det går att bedöma om diskriminering har förekommit.
Vid påstådd diskriminering i samband med antagning till utbildning bör utgångspunkten därför vara att preskriptionsfristen börjar löpa när förfarandet är avslutat. I sådana fall där talan är inriktad endast på ett visst moment i förfarandet - en viss påtalad handling - börjar fristen dock löpa redan när detta moment är avslutat.
M.P:s talan grundas på den omständigheten att han inte antogs till utbildningen. Hans talan tar alltså sikte på antagningsförfarandet som en helhet.
Antagningsförfarandet pågick till den 19 januari 2010, då de sista reservplatserna till utbildningen fördelades. Eftersom M.P. har väckt talan inom två år från den dagen är hans talan inte preskriberad.
Med ändring av hovrättens dom förklarar HD att M.P:s talan om diskrimineringsersättning inte är preskriberad.
Justitieråden Davidson och Lewis, referent, var skiljaktiga och fastställde hovrättens dom.
HD:s dom meddelad: den 11 juli 2014.
Mål nr: T 3806-13.
Lagrum: 6 kap. 6 § diskrimineringslagen (2008:567).
Samma dag som det refererade målet och på likartat sätt avgjordes målen T 3808-13 mellan A.H. och Rikspolisstyrelsen, T 3809-13 mellan M.E. och Rikspolisstyrelsen samt T 3811-13 mellan D.S. och Rikspolisstyrelsen.