Fråga om jämkning enligt 6 kap 2 § skadeståndslagen av skadestånd på grund av uppsåtligt brott.
(Jfr 1983 s 379, 1986 s 193, 1987 och 1990 s 196)
P.L., född 1964, och T.F., född 1965, åtalades vid Köpings TR för bl a grova stölder under drygt 120 åtalspunkter. Gärningarna, som begåtts under åren 1987-1991 med tyngdpunkt på de två sista åren, avsåg stölder från byggarbetsplatser av huvudsakligen sanitetsgods och vitvaror. I samband med åtalet yrkade åklagaren att P.L. och T.F. solidariskt skulle utge skadestånd till 31 målsägande med tillhopa 1 304 516 kr och att P.L. därutöver skulle utge skadestånd till nio målsägande med tillhopa 229 957 kr. På samtliga skadeståndsbelopp yrkades ränta. Bland målsägandena fanns såväl enskilda personer och företag som försäkringsbolag.
P.L. och T.F. erkände vad åklagaren lade dem till last, medgav skadeståndsskyldighet och vitsordade skadeståndsbeloppen utom beträffande fyra åtalspunkter, där de accepterade lägre belopp. P.L. och T.F. yrkade att samtliga skadeståndsanspråk med undantag för sådana av enskilda personer skulle jämkas enligt 6 kap 2 § skadeståndslagen till en femtedel av beloppet. Som grund anfördes att P.L:s och T.F:s återanpassning i samhället skulle äventyras om de skulle åläggas att betala de yrkade skadeståndsbeloppen. TR:n (ordf Blake lagmannen Williams) meddelade dom d 2 aug 1991. TR:n fann åtalet styrkt. Skadeståndskraven skulle godtagas i enlighet med vad P.L. och T.F. medgivit. I skadeståndsdelen anförde TR:n vidare i domskälen: Jämkning enligt 6 kap 2 § skadeståndslagen bör användas enbart i syfte att hindra klart oskäliga resultat för den skadeståndsskyldige. Beträffande uppsåtligt brott är huvudregeln att jämkning ej skall ske. Med hänsyn till de höga belopp varom sammanlagt i målet är fråga är det med hänsyn till P.L:s och T.F:s återanpassning i samhället starkt motiverat att jämkning sker. Jämkning bör enligt TR:n ske med till en fjärdedel av yrkade belopp.
Domslut. TR:n dömde P.L. och T.F. till vardera tre års fängelse.
TR:n förpliktade P.L. och T.F. att solidariskt utge skadestånd med belopp som sammanräknat uppgick till 338 012 kr och P.L. att därutöver utge skadestånd med belopp som sammanräknat uppgick till 59 826 kr. Av dessa belopp avsåg 132 046 kr skadestånd som solidariskt skulle utges till Chang, Östgöta Brandstodsbolag, Fitzpatrick och Länsförsäkringar Stockholm och 48 286 kr skadestånd som P.L. ensam skulle utge till Chang, Östgöta Brandstodsbolag, Fitzpatrick och Dalarnas Försäkringsbolag.
Talan mot domen fullföljdes av försäkringsbolagen i Svea HovR. De yrkade att skadestånd skulle utgå utan jämkning, vilket innebar att P.L. och T.F. skulle förpliktas att solidariskt till bolagen utge sammanlagt 528 274 kr och P.L. ensam förpliktas till dem utge 193 150 kr.
Ändringsyrkandena bestreds av P.L. och T.F..
Mot TR:ns dom fullföljdes talan även av P.L. och T.F. samt av åklagaren. P.L. och T.F. yrkade strafflindring. Åklagaren yrkade straffskärpning. HovR:n fann, i påföljdsdelen, vid en samlad bedömning att fängelsestraffen kunde stanna vid vad TR:n utmätt.
HovR:n (hovrättsrådet Landry, referent, samt nämndemännen Gonzalez och Brown) meddelade dom d 4 okt 1991.
HovR:n anförde i skadeståndsdelen i sina domskäl följande: Vad angår de skadeståndskrav som är föremål för HovR:ns prövning har målsägandebolagen som skäl mot att skadeståndet jämkas anfört att fråga är om många uppsåtliga brott, som syftat till egen vinning,  begångna under en lång period, där de tilltalade varje gång måste ha förstått hur stor skadan blev, samt att frågan om skadeståndsbeloppen är oskäligt betungande skall besvaras utifrån en bedömning av vad som yrkats på grund av varje brott för sig och ej utifrån en sammanräknad totalsumma av alla yrkade skadestånd. Vidare har bolagen anfört att försäkringskollektivet ej primärt bör drabbas av kostnader för brott om gärningsmännen är kända eftersom ökade skadekostnader drabbar enskilda genom höjda premier.
P.L. och T.F. har i HovR:n, liksom vid TR:n, anfört att skyldighet att utge ojämkat skadestånd allvarligt skulle äventyra deras återanpassning i samhället.
I förarbetena till 6 kap 2 § skadeståndslagen framhålls bl a följande. Jämkningsregeln bör ges en begränsad räckvidd och användas endast i syfte att hindra klart oskäliga resultat för den skadeståndsskyldige. Beträffande uppsåtligt brott är huvudregeln att jämkning ej skall ske men sådan är dock ej utesluten om den är starkt motiverad av hänsyn till framförallt den ansvariges återanpassning i samhället.
Om P.L:s och T.F:s personliga och ekonomiska förhållanden har i HovR:n upplysts i huvudsak följande.
P.L.: Han har de senaste två åren inte haft någon anställning utan sysslat som egen företagare med bl a fotoarbete och rengöringsarbete. Några tillgångar av betydelse har han inte. Den fritidsfastighet han står som lagfaren ägare till är egentligen hans mors. Det var endast av skattetekniska skäl den kom att skrivas på honom. Sedan han avtjänat sitt straff avser han att börja ett nytt ordnat liv med sin flickvän, som uttalat att hon kommer att hålla fast vid honom även i framtiden.
T.F.: Han hade under åren 1989 och 1990 heltidsarbetat som städare. Därefter har han inte arbetat. Han har inga tillgångar. En lägenhet på Kanarieöarna, som står i hans namn, är inköpt för lån som hans föräldrar tagit. Sedan han avtjänat sitt straff har han för avsikt att flytta till Kanarieöarna tillsammans med sin sambo och hennes son och där skaffa sig arbete.
För att skadestånd skall kunna jämkas enligt 6 kap 2 § skadeståndslagen fordras till en början att skyldigheten att utge skadeståndet är oskäligt betungande med hänsyn till den skadeståndsskyldiges ekonomiska förhållanden. Varken P.L. eller T.F. har någon yrkesutbildning eller någon förankring i arbetslivet. Det framstår bl a mot den bakgrunden som uppenbart att deras ekonomiska förhållanden i framtiden kommer att vara sådana att en skyldighet för dem att utge skadestånd med de av bolagen fordrade beloppen skulle vara oskäligt betungande för dem i den mening som åsyftas i 6 kap 2 § skadeståndslagen.
P.L. och T.F. har velat framhålla dels att de flesta av de skadeståndsgrundande brotten blivit uppklarade endast tack vare deras medverkan, dels att deras avsikt också är att på lång sikt betala de skadestånd som dömts ut av TR:n.
P.L. och T.F. har förövat de skadeståndsgrundande brotten  uppsåtligen efter noggrann planläggning och med förslagenhet samt med full insikt om de skador brotten medfört. Deras vinning har varit stor. I belysning av det sagda bör jämkning av skadeståndet inte komma i fråga med mindre det finns starka skäl att anta att skyldighet för P.L. och T.F. att utge skadestånd till målsägandebolagen skulle på ett avgörande sätt äventyra deras anpassning till arbetslivet och till samhället i övrigt.
För såväl P.L. som T.F. föreligger givetvis stor osäkerhet beträffande framtida yrkesverksamhet och inkomster. Storleken på det totala skadestånd som de skulle ha att betala om någon jämkning inte skulle ske av nu yrkade belopp, kan under alla förhållanden antas utgöra ett starkt hinder för deras återanpassning i samhället.
Även om det av preventionshänsyn och också i övrigt kan te sig stötande att som grund vid bedömningen lägga den sammanräknade skadan från en omfattande brottslighet är det detta belopp som P.L. och T.F. står inför när de efter avtjänat straff skall betala ådömt skadestånd och som med ojämkade belopp i nu aktuella delar kan framstå som oöverkomliga.
Med beaktande av vad nu anförts och då hänsyn till de skadelidande bolagen ej kan anses utgöra hinder mot jämkning bör skadestånden jämkas på sätt TR:n funnit.
HovR:ns domslut. HovR:n fastställer TR:ns dom i den del den överklagats.
T f hovrättsassessorn Brooks var, med instämmande av lagmannen Hale, av skiljaktig mening i skadeståndsdelen enligt följande: P.L. och T.F. har under en längre tidsperiod gjort sig skyldiga till ett mycket stort antal uppsåtliga förmögenhetsbrott. Verksamheten har haft yrkesmässig karaktär och syftet har varit vinning för egen del. Brotten har också resulterat i avsevärd vinning för båda. Såväl P.L. som T.F. har kunnat förutse uppkomna skador. Med hänsyn till det anförda bör - trots att ojämkad skadeståndsskyldighet måste anses i hög grad äventyra bådas möjligheter till återanpassning i samhället - sådan jämkning inte komma i fråga. Jag menar följaktligen att försäkringsbolagens vadetalan skall bifallas.
Länsförsäkringar Västmanland, Östgöta Brandstodsbolag, Fitzpatrick, Länsförsäkringar Stockholm och Dalarnas Försäkringsbolag (ombud för samtliga försäkringsjuristen L.B.) sökte revision och yrkade var för sig bifall till sin i HovR:n förda talan.
P.L. (ombud advokaten B.F.) och T.F. (ombud advokaten K.S.) bestred ändring.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, Hanson, föreslog i betänkande att HD skulle meddela dom som, efter en inledande redogörelse för målet vid TR:n och HovR:n, innehöll följande:
Domskäl. - - - Försäkringsbolagen framställde i målet skadeståndsanspråk mot P.L. och T.F. solidariskt enligt följande med de olika till särskilda brott hänförliga  posterna angivna inom parentes: Länsförsäkringar Västmanland (131 615 + 57 288) 188 903 kr; Östgöta Brandstodsbolag (491 + 10 769) 11 260 kr; Länsförsäkringar Södermanland (28 902 + 36 742 + 17 480 + 33 050) 116 174 kr; Länsförsäkringar Stockholm (46 449 + 40 000 + 50 326 + 21 000 + 19 000 + 35 162) 211 937 kr.
Försäkringsbolagen framställde också skadeståndsanspråk mot P.L. enligt följande: Länsförsäkringar Västmanland 56 371 kr; Östgöta Brandstodsbolag 25 000 kr; Länsförsäkringar Södermanland 34 318 kr; Dalarnas Försäkringsbolag 77 461 kr.
Försäkringsbolagens krav mot P.L. och T.F. solidariskt uppgår således sammanlagt till 528 274 kr och mot P.L. till 193 150 kr. Sammanställs försäkringsbolagens skadeståndsanspråk med de skadestånd som övriga målsägande redan erhållit enligt TR:ns dom uppgår det skadestånd som P.L. och T.F. solidariskt skulle förpliktas erlägga vid bifall till försäkringsbolagens talan till 734 222 kr. Med samma beräkningsmetod skulle P.L. därutöver förpliktas erlägga 204 690 kr.
Läget i HD är således att TR:ns dom har vunnit laga kraft beträffande skadeståndsanspråken från övriga målsägande och att HD har att pröva om försäkringsbolagens skadeståndsanspråk skall bifallas i sin helhet eller jämkas med stöd av den allmänna jämkningsregeln i 6 kap 2 § skadeståndslagen.
I förarbetena till 6 kap 2 § skadeståndslagen framhålls bl a att jämkningsregeln bör ges en begränsad räckvidd och användas endast i syfte att hindra klart oskäliga resultat för den skadeståndsskyldige. Beträffande uppsåtligt brott är huvudregeln att jämkning inte skall ske. Jämkning är dock ej utesluten om det med hänsyn till den ansvariges återanpassning i samhället är starkt motiverat att jämkning sker.
Försäkringsbolagen har som skäl mot att skadeståndet jämkas bl a hänvisat till att jämkningsregeln skall tillämpas restriktivt vid uppsåtliga brott. De har åberopat att brottsligheten kännetecknats av stor förslagenhet och avsett betydande belopp samt att gärningsmännens utbyte motsvarat i vart fall omkring 1,2 miljoner kr. Försäkringsbolagen har vidare ifrågasatt att man i alla sammanhang skall sammanräkna de totala skadeståndsyrkandena vid flera gärningar begångna under en lång period. Det är oftast en slump hur många gärningar som blir föremål för prövning vid en rättegång vilket har till följd att olika åtalssituationer kan leda till olika skadeståndsersättningar om man räknar samman skadeståndsyrkandena för olika gärningar. Det mest korrekta torde därför enligt försäkringsbolagen vara att bedöma frågan om skadeståndsbeloppen är oskäligt betungande utifrån en bedömning av det yrkade beloppet beträffande varje gärning för sig.
Om P.L:s och T.F:s personliga förhållanden har i HD inte framkommit något utöver vad som antecknats i underrätternas domar. Det ligger i sakens natur att frågan om hur betungande skadeståndsskyldigheten är får prövas med hänsyn till den sammanlagda skadeståndsbördan. Med beaktande härav och av att både P.L. och  T.F. efter avtjänade fängelsestraff i rådande arbetsmarknadsläge kan få svårt att erhålla arbetsinkomster framstår skadeståndsskyldigheten vid bifall till försäkringsbolagens talan med hänsyn till deras ekonomiska förhållanden såsom oskäligt betungande i den mening som åsyftas i 6 kap 2 § skadeståndslagen.
HD har tidigare uttalat att jämkning av skadestånd vid uppsåtliga brott av allvarlig art kan komma i fråga endast under förutsättning att skyldigheten att utge ojämkat skadestånd med hänsyn till vederbörandes personliga förhållanden måste antagas på ett avgörande sätt äventyra hans anpassning i samhället (se t ex NJA 1983 s 379 och 1986 s 193). Storleken av det totala skadestånd som P.L. och T.F. skulle få betala om jämkning inte skulle ske utgör uppenbarligen ett starkt hinder för deras återanpassning i samhället. P.L. och T.F. har emellertid under flera år systematiskt och närmast yrkesmässigt begått stöldbrott med insikt om vilken skada de vållat i varje särskilt fall. Av brottsligheten har de haft en betydande vinning och deras utbyte torde motsvara yrkade skadeståndsbelopp. Vid sådana omständigheter saknas det annat än i rena undantagsfall anledning att frångå huvudregeln att jämkning inte bör ske. Varken det sammanlagda skadeståndet eller vad som framkommit om P.L:s och T.F:s personliga förhållanden kan med hänsyn till karaktären av deras brottslighet och till deras vinning föranleda avsteg från huvudregeln. De kan därför inte undgå skyldighet att utge ojämkat skadestånd till försäkringsbolagen.
a) Länsförsäkringar Västmanland med 131 615 kr jämte ränta enligt 6 § räntelagen från d 13 nov 1990 och med 57 288 kr jämte ränta enligt 6 § räntelagen från d 14 nov 1990, allt till dess betalning sker,
b) Östgöta Brandstodsbolag med 491 kr jämte ränta enligt 6 § räntelagen från d 25 jan 1991 och med 10 769 kr jämte ränta enligt 6 § räntelagen från d 16 maj 1991, allt till dess betalning sker,
c) Länsförsäkringar Södermanland med 28 902 kr kr jämte ränta enligt 6 § räntelagen från d 29 okt 1990, 36 742 kr jämte ränta enligt 6 § räntelagen från d 28 maj 1990, 17 480 kr jämte ränta enligt 6 § räntelagen från d 9 april 1990 och 33 050 kr jämte ränta enligt 6 § räntelagen från d 3 nov 1990, allt till dess betalning sker,
d) Länsförsäkringar Stockholm med 46 449 kr jämte ränta enligt 6 § räntelagen från d 11 jan 1991, 40 000 kr jämte ränta enligt 6 § räntelagen från d 25 april 1991, 50 326 kr jämte ränta enligt 6 § räntelagen från d 16 nov 1990, 21 000 kr jämte ränta enligt 6 § räntelagen från d 15 jan 1991, 19 000 kr jämte ränta enligt 6 § räntelagen från d 17 jan 1991 och 35 162 kr jämte ränta enligt 6 § räntelagen från d 15 mars 1989, allt till dess betalning sker.
d) Dalarnas Försäkringsbolag med 77 461 kr jämte ränta enligt 6 § räntelagen från d 9 april 1991 till dess betalning sker.
HD (JustR:n Vängby, Mendez, referent, Wells, Sanchez och Bell) beslöt dom i enlighet med betänkandet.