Fråga om gäldenär utnyttjat sin valrätt att ange på vilken av flera skulder betalning skulle avräknas. 9 kap 5 § HB. Tillika fråga om vid utövande av borgenärens subsidiära valrätt hänsyn skall tas till det betalningsansvar som kan drabba ställföreträdare för gäldenären.
(Jfr 1958 s 117 och 624, 1973 s 635 samt 1986 s 454)
Staten yrkade efter stämning å N.R. vid Borås TR att Rojas skulle förpliktas att solidariskt med Aktiebolaget Calator utge 529 951 kr till staten. Som grund för yrkandet anfördes, att N.R. i egenskap av företrädare för Calator uppsåtligen eller av grov oaktsamhet underlåtit att tillse att kvarstående arbetsgivaravgift om 499 953 kr inbetalats i föreskriven tid och ordning. På skulden belöpte restavgift om 29 998 kr.
N.R. bestred yrkandet men vitsordade skäligheten av det yrkade beloppet.
Staten anförde till utveckling av sin talan: Calator bildades d 3 sept 1968 och sysslade huvudsakligen med utveckling, tillverkning och försäljning av varubearbetningsmaskiner för textilbranschen. Under åren 1982-1984 var bolaget föremål för vissa rekonstruktionsåtgärder, varvid firman först ändrades till Calator Invest AB, för att sedan åter ändras tillbaka till den ursprungliga, AB Calator. I samband härmed övertog ett dotterbolag för en kortare tid en större del av moderbolagets personal, vilket också anmäldes till bland annat riksförsäkringsverket (RFV) i dess egenskap av uppbördsmyndighet för arbetsgivaravgifter. Under 1984 fördes personalen åter tillbaka till moderbolaget. Anmälan om att beräknad lönesumma för 1984 därigenom skulle bli väsentligt högre än vad som tidigare angivits gjordes emellertid inte till RFV, varför den i början av år 1984 debiterade preliminära arbetsgivaravgiften om 756 282 kr inte höjdes. Som en följd härav uppkom en kvarstående avgift om 869 496 kr vilken tillsammans med en särskild avgift om 130 410 kr debiterades bolaget i början av 1986 att betalas med hälften vardera senast d 18 febr respektive d 18 april 1986. I samband med eller strax efter de nämnda rekonstruktionsåtgärderna och i vart fall under första halvåret 1985 började bolaget få ekonomiska problem. Dess största fordringsägare, Götabanken, föranstaltade då om tillsättande av en ny verkställande direktör, N.R., med erfarenhet av företagsrekonstruktioner. Rojas tillträdde som VD d 1 juli 1985. Bolagets ägarförhållanden ändrades i samband härmed så att ett av N.R. ägt bolag övertog 25 procent av aktierna i Calator. Resterande 75 procent av aktierna ägdes av den tidigare VD:n L.N.. Såväl Rojas som Wolfe ägde att var för sig teckna bolagets firma. För det praktiska ekonomiska arbetet fanns annan personal, men Rojas var den som i sin egenskap av VD i sista hand ansvarade för bolagets skatteinbetalningar. Under den med talan avsedda perioden, d 18 febr-d 18 april 1986, inträffade följande: Bolaget kontaktade kronofogdemyndigheten i Borås för att bland annat omtala att bolaget troligen inte förmådde betala hela det första delbeloppet av den förfallande kvarstående arbetsgivaravgiften samt för att förhöra sig om huruvida kronofogdemyndigheten avsåg att försätta bolaget i konkurs eller om det fanns möjligheter för bolaget att i stället få avbetala beloppet på 6-8 månader. Bolaget fick beskedet att kronofogdemyndigheten eventuellt skulle kunna gå med på en amorteringsplan, att beslut härom inte kunde meddelas förrän skulden blivit restförd hos kronofogdemyndigheten samt att kronofogdemyndigheten inte kunde undanröja företrädaransvaret eller den restavgift som skulle bli följden av en utebliven betalning. Bolaget betalade därefter inte den i februari förfallande arbetsgivaravgiften. Den 25 mars översändes denna skuld till kronofogdemyndigheten för indrivning och noterades på RFV som restförd. Den 17 april 1986 ställde bolaget in betalningarna. Den 18 april inbetalade bolaget 499 953 kr på RFV:s för arbetsgivaravgifter avsedda postgirokonto. Bolaget använde därvid det ena av de två identiskt lika inbetalningskort som bifogats den räkning i vilken RFV debiterat bolaget den kvarstående arbetsgivaravgiften. På det av bolaget använda inbetalningskortet fanns en notering bestående enbart av tre siffror och ett skiljetecken: "18/2". Noteringen hade skrivits för hand med blyerts och var svag och otydlig. Efter inbetalningen sändes kortet från postkontoret i Borås där inbetalningen skett till postgirocentralen i Stockholm. Från postgirot sker all informationsöverföring rörande inbetalningar till RFV via data, vilket även skedde i detta fall. Inbetalningskortet arkiverades därefter på postgirot. Det aktuella inbetalningskortet var av slaget "Inbetalning/Girering C". På kortet stod angivet i fetstil att meddelanden till betalningsmottagaren inte kunde lämnas på detsamma. Enligt statens förmenande destinerade ej bolaget betalningen till den i februari förfallna skulden, varför destinationsrätten övergick till staten. Betalningsmottagaren, RFV, krediterade inbetalningen mot den i april förfallna skulden, varigenom februariuppbörden även därefter kvarstod obetald. - N.R., som före förfallodagen d 18 febr 1986 varit väl medveten om att bolaget haft betydande ekonomiska svårigheter, underlät att tillse att aktuell arbetsgivaravgift inbetalades senast på förfallodagen. Verksamheten drevs trots detta fram till d 17 april 1986 utan att verksamma åtgärder för avvecklande av bolagets gäld under hänsynstagande till samtliga borgenärers intressen dessförinnan vidtogs. Bolaget hade möjlighet att betala skulden i rätt tid och ordning, varför underlåtenheten att betala torde anses som uppsåtlig. - Calator försattes på egen ansökan i konkurs d 9 maj 1986.
Som grund för bestridandet av statens yrkande anförde Rojas: Något företrädaransvar föreligger inte. Det omstämda beloppet har erlagts. Skulle så ej anses vara fallet hävdas det att underlåtenheten ej varit uppsåtlig och att ej heller grov oaktsamhet förelegat. Slutligen hävdas det att särskilda skäl till eftergift, alternativt jämkning av ansvarsbeloppet i vart fall föreligger.
N.R. anförde till utveckling av sin talan: Calator tillverkade utrustning av speciell karaktär för textilindustrin. Därigenom blev antalet möjliga köpare i varje land litet. När bolaget under 1985 inte lyckades nå en försäljningsvolym som var tillräcklig för vinstgivande verksamhet trots att produkterna allmänt ansågs mycket intressanta, drog företagsledningen den slutsatsen att bolaget inte självt förmådde etablera den försäljningsorganisation som fordrades. Med kreditgivarens biträde började ledningen söka efter en intressent, som kunde ta över bolagets verksamhet och samtidigt hade den behövliga säljorganisationen. Om detta skulle lyckas med bibehållande av arbetsplatserna vid bolagets verkstad i Borås, ansåg ledningen det väsentligt att tillverkningen fortsatte och att kunder/agenter inte oroades genom att bolagets svåra ekonomiska läge blev allmänt känt. Huvudkreditgivaren, Götabanken, förklarade dock redan i januari att förutsättningar saknades för att tillskjuta mera likvida medel. I februari hade preliminära kontakter tagits med flera intressenter samtidigt som bolagets likvida medel började ta slut. Efter förhandlingar med banken lyckades bolaget utverka ett löfte inte om mer krediter generellt men att bolaget skulle, om inte försäljningsförhandlingarna ledde till ett godtagbart resultat inom rimlig tid och ledningen därför fann det nödvändigt att inleda ett konkursförfarande, erhålla den kreditökning som fordrades för betalning av de sociala avgifter som förföll utan att bolaget hade möjlighet erlägga dem. Med detta löfte och beskedet från kronofogdemyndigheten ansåg bolagets ledning att det försäkrat sig om den nödvändiga tidsfristen för att fullfölja förhandlingarna med aktuella intressenter. Detta visade sig dock mer tidsödande än bolaget ansett sig ha anledning räkna med och då det d 17 april 1986 stod klart att någon försäljning inte skulle komma till stånd omedelbart och banken samtidigt förklarade att ytterligare medel för rörelsens fortsättning inte kunde ställas till förfogande, beslutade bolaget att inställa betalningarna samma dag, eftersom det inte hade möjlighet att täcka fortsatta driftskostnader och betala både de sociala avgifter som förfallit d 18 febr och de som förföll d 18 april. Innan betalningsinställelsen beslutades lämnades inbetalningskortet för februariuppbörden till en företrädare för Götabankens Borås-kontor med uppdrag att verkställa betalningen med utnyttjande av det tidigare omnämnda kreditlöftet. Att banken lämnade inbetalningskortet och postväxel på beloppet till postkontoret efter stängningsdags, varigenom inbetalningen kom att kassabehandlas i posten först d 18 april, är icke något som skall lastas bolaget. Ur dettas synpunkt vidtogs alla normala åtgärder för betalning före betalningsinställelsen. Såväl bolaget som Rojas saknade anledning reflektera över annat än att en angivelse på inbetalningskortet skulle vara tillräckligt för att mottagaren skulle inse vad betalningen åsyftade, speciellt som betalningen, så som de uppfattade det, verkställdes vid en tidpunkt då väl februariuppbörden men inte apriluppbörden förfallit till betalning. Erfarenhetsmässigt erhåller en postgirokontoinnehavare alltid inbetalningskorten sig tillsända samtidigt med det kontoutdrag varigenom inbetalningen bekräftas. Rojas kände inte till och hade ej heller anledning att känna till den speciella rutin som avtalats mellan postgirot och RFV, varigenom inbetalningskorten kvarblev hos postgirot. Den information som fanns tryckt på kortet att meddelanden inte kunde lämnas på detsamma, bör uppfattas som en ordningsföreskrift från postgirot, då blanketter med denna typ av tryck är föremål för maskinell läsning, en rutin som kan störas av "främmande" text. För det fall att bolaget trots vidtagna åtgärder inte skulle anses tillräckligt tydligt tillkännagivit för RFV vilken skuld det avsett att betala, hävdas det att RFV ändå borde insett, mot bakgrund av de allvarliga konsekvenserna av gällande ansvarsregler, att bolaget i första hand avsett att betala den gäld för vilken dessa regler kunde bli aktuella. Det bör poängteras att nu aktuella avgifter inte belöper sig på den kritiska tidsperioden utan uppkommit redan innan N.R. tillträdde sin tjänst hos bolaget. - Vad avser uppsåts- och oaktsamhetsrekvisiten framgår det klart av det lånelöfte som utverkades från banken, och som även infriades, att N.R. vidtagit nödiga åtgärder för att möjliggöra för bolaget att inbetala det per d 18 febr förfallande beloppet innan bolaget uppsköt den konkursansökan, som då bedömdes utesluta möjligheten att bevara bolagets verkstadsrörelse i Borås.
TR:n (tingsfiskalen Davenport) anförde i dom d 12 jan 1987:
Domskäl. Staten har som skriftlig bevisning åberopat konkursbouppteckning i Calators konkurs, utdrag ur kronofogdemyndighetens centralregister avseende restförda skatter i Calator, kopia av räkning på slutlig arbetsgivaravgift för 1984, kopia av postgiroinbetalningskort med notering samt kopia av överenskommelse mellan Calator (N.R.) och Götabanken.
TR:n gör följande bedömning.
Av 9 kap 5 § HB framgår att en gäldenär med flera skulder till en borgenär har rätt att avräkna betalning på vilkendera av skulderna, som förfallit till betalning, som han önskar. En gäldenär anses ha en primär valrätt vilket innebär att han kan destinera en betalning att avse en viss skuld. För att valrätten skall anses tagen i anspråk måste det dock ställas vissa krav på tydligheten vid utövandet av densamma. Destineringen torde dock inte nödvändigtvis behöva ske uttryckligen utan kan även framgå av omständigheterna. Som exempel på sådana omständigheter kan nämnas att betalning överensstämmer till beloppet med en av flera skulder eller att en skuld precis förfallit till betalning. N.R. har gjort gällande att en destinering av betalningen till den skuld som skulle betalts senast d 18 febr 1986 kommit till stånd främst genom den anteckning som gjorts på inbetalningskortet. Av den tryckta texten på inbetalningskortet framgår att meddelanden till betalningsmottagaren inte kan lämnas på kortet. Vid angivet förhållande har RFV haft rätt att bortse från anteckningen som i sig framstår som något diffus. Ej heller av omständigheterna i övrigt bör det ha framgått för RFV att en destinering av betalningen avsetts. Härvidlag är särskilt att beakta att den skuld för vilken avräkning skedde skulle betalts senast d 18 april 1986 det vill säga samma dag som betalningen blev tillgänglig för RFV samt att de två skuldbeloppen var lika stora. Någon destinering av betalningen till den skuld som skulle betalts senast d 18 febr 1986 kan således ej anses ha skett. Frågan är då om RFV ägt rätt att avräkna betalningen på den av skulderna de önskat eller med andra ord om de skall anses ha haft en sekundär valrätt. I praxis synes det ha accepterats att borgenären har en sekundär valrätt (jfr NJA 1958 s 117 och NJA 1973 s 635). Möjligen är dock borgenärens valrätt begränsad de fall då en avräkning på ett visst sätt ur gäldenärens synvinkel skulle framstå som utomordentligt betungande. Vad gäller RFV:s avräkning mot den skuld som skulle betalts senast d 18 april 1986 synes detta förfarande snarare varit till fördel än nackdel för Calator. För det fall att den skuld som skulle betalts senast d 18 febr 1986 krediterats hade det ju tillkommit en restavgift även på den skuld som skulle betalts senast d 18 april 1986. Något särskilt hänsynstagande vid avräkningen till det ansvar som eventuellt kunde komma att drabba Rojas synes ej ha ålegat RFV (jfr NJA 1958 s 624 och NJA 1973 s 635). RFV har således ägt avräkna betalningen på sätt som skett.
Frågan är då om N.R. jämlikt 30 a § lagen (1959:552) om uppbörd av vissa avgifter enligt lagen (1981:691) om socialavgifter ådragit sig betalningsansvar jämte bolaget genom att han uppsåtligen eller av grov oaktsamhet underlåtit att betala in aktuell skuld i rätt tid och ordning. Av utredningen i målet framgår att Rojas varit medveten om att skulden skulle betalts senast d 18 febr 1986 men att det underläts att betala skulden för att på ett billigt sätt förbättra Calators dåliga likviditet i avvaktan på om en försäljning av bolaget kunde komma till stånd. Härigenom är det utrett att Rojas uppsåtligen underlåtit att betala in skulden i rätt tid och ordning det vill säga senast d 18 febr 1986.
N.R. har, för det fall att han skulle befinnas betalningsansvarig jämte bolaget, hävdat att särskilda skäl föreligger för eftergift, alternativt jämkning av betalningsskyldigheten. Härvidlag är följande att notera. Calator var ett så kallat fåmansbolag. N.R. ägde genom ett bolag en fjärdedel av aktierna och hade därmed ett betydande intresse i bolaget. Han var verkställande direktör och var den som ytterst ansvarade för att skatteinbetalningen verkställdes. Av utredningen i målet framgår att bolaget hade ont om likvida medel vid den tidpunkt då den i målet aktuella skulden senast skulle betalts. Genom att underlåta att betala in skulden skaffade sig bolaget en kredit med vars hjälp man fortsatte driften. Ett av syftena bakom införandet av betalningsansvar för företrädare för juridisk person jämte den juridiska personen torde just ha varit att förhindra ett dylikt förfarande varigenom förfallna arbetsgivaravgifter används som riskkapital i företaget. Med hänsyn till det anförda kan några sådana särskilda skäl som bör föranleda eftergift eller jämkning av betalningsskyldigheten ej anses föreligga. Detta ställningstagande påverkas ej av det förhållandet att bolaget alternativt N.R. personligen försäkrat sig hos banken att den skulle bistå med erforderliga medel för att undanröja ett eventuellt betalningsansvar. Ett löfte som, låt vara av tillfälliga omständigheter, ej kommit att infrias vad gäller i målet aktuell skuld.
I målet har, jämlikt övergångsbestämmelserna till lagen (1984:668) om uppbörd av socialavgifter från arbetsgivare, tillämpats lagen (1959:552) om uppbörd av vissa avgifter enligt lagen (1981:691) om socialavgifter.
Domslut. N.R. förpliktas att solidariskt med Aktiebolaget Calator till staten utge 529 951 kr.
N.R. fullföljde talan i HovR:n för Västra Sverige och yrkade att statens talan måtte ogillas.
Staten bestred ändring.
HovR:n (hovrättslagmannen Peck, hovrättsrådet Henry, referent, och hovrättsassessorn Randall) fastställde i dom d 18 nov 1987 TR:ns dom.
N.R. sökte revision och yrkade ogillande av käromålet. I andra hand yrkade han att hans betalningsskyldighet måtte jämkas.
Staten genom riksskatteverket bestred ändring.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, Martinez, hemställde i betänkande att HD måtte meddela följande dom: På de i TR:ns dom anförda skälen och med beaktande även av rättsfallet NJA 1986 s 454 fastställer HD HovR:ns domslut.
HD, (JustR:n Hoover, Bartlett, Bell, Wiley, referent, och Dunn) beslöt dom i enlighet med betänkandet.