Behörighetsfördelning mellan förvaltningsdomstol och allmän domstol rörande prövning av frågor om preskription av skattefordringar.
Independent Finans AB:s konkursbo förde vid Solna tingsrätt den talan mot staten som framgår av tingsrättens beslut.
Tingsrätten (rådmännen Colon och Peterson samt tingsfiskalen Stafford) anförde följande i beslut den 7 mars 2014.
Independent Finans AB försattes i konkurs efter beslut av Stockholms tingsrätt den 28 april 1992. Skatteverket fattade under åren 1993, 1994 och 1995 ett flertal beslut om att ålägga Independent Finans AB:s konkursbo (Konkursboet) ansvar för betalning av mervärdesskatt. Sammanlagt påfördes Konkursboet skatt om 181 524 854 kr exklusive dröjsmålsavgifter.
Konkursboet saknade förmåga att betala mervärdesskatteskulden och Skatteverket överlämnade därför fordran till Kronofogdemyndigheten för indrivning. Förhandlingar upptogs under år 1995 mellan Kronofogdemyndigheten och Konkursboet i fråga om uppskov med betalning av skulderna till staten kunde medges.
Kronofogdemyndigheten beslutade den 23 augusti 1996 om uppskov av förfallna mervärdesskatteskulder. Uppskovet hindrade inte att avräkning kunde komma att ske under uppskovstiden. Under åren 1996-2002 betalade Konkursboet vid åtta olika tillfällen in ca 125 500 000 kr till Kronofogdemyndigheten avseende mervärdesskatt. Fyra av dessa betalningar gjordes under åren 2001-2002 och uppgick sammanlagt till 34 000 000 kr. Därutöver kom betalningar till ett belopp av 6 332 871 kr under åren 2001-2003 att avräknas med stöd av lagen (1985:146) om avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter.
Konkursboet begärde hos Skatteverket att de nämnda inbetalningarna om 34 000 000 kr samt de avräknade 6 332 871 kr skulle återbetalas. Den 15 maj 2009 avslog Skatteverket Konkursboets begäran. I beslutet angavs att det belopp som Konkursboet begärde återbetalning av hade influtit genom verkställighet hos Kronofogdemyndigheten. Det angavs vidare att, för att det över huvud taget skulle kunna bli aktuellt att eventuellt återbetala medel, krävs det att Kronofogdemyndighetens olika beslut undanröjs.
Konkursboet överklagade Skatteverkets beslut hos Förvaltningsrätten i Stockholm. Till stöd för sin talan anförde Konkursboet bl.a. att inbetalningar respektive avräkning skett trots att staten inte haft någon fordran på grund av att denna varit preskriberad. Konkursboet anförde också att betalningarna kan jämföras med misstagsbetalningar. Förvaltningsrätten beslutade den 10 november 2009 att avvisa Konkursboets överklagande. Som skäl angavs att det inte ankommer på förvaltningsrätten att pröva riktigheten av de beslut och åtgärder Kronofogdemyndigheten vidtagit vid verkställigheten avseende Konkursboets restförda skulder.
Efter att Konkursboet överklagat avvisningsbeslutet återförvisade Kammarrätten i Stockholm den 18 mars 2010 målet till förvaltningsrätten för förnyad handläggning och anförde att skäl för förvaltningsrätten att avvisa överklagandet på den grund som anförts saknades.
Den 3 juni 2010 avslog förvaltningsrätten Konkursboets överklagande. Som skäl angavs att förutsättningar för återbetalning enligt 18 kap. skattebetalningslagen (1997:483) inte förelåg.
Konkursboet överklagade förvaltningsrättens beslut till kammarrätten som den 5 oktober 2010 avslog överklagandet på samma grund som förvaltningsrätten.
Den 11 juni 2009 ansökte Konkursboet hos Kronofogdemyndigheten om rättelse av myndighetens beslut om avräkning respektive utbetalningar av medel till staten. Kronofogdemyndigheten avslog Konkursboets begäran den 7 september 2009.
Konkursboet överklagade Kronofogdemyndighetens beslut till Nacka tingsrätt och yrkade att tingsrätten skulle förklara att det förelåg förutsättningar för att genom rättelse undanröja ettvart av Kronofogdemyndighetens beslut om utbetalningar respektive avräkningar samt att tingsrätten skulle förpliktiga Kronofogdemyndigheten att utbetala det aktuella beloppet. Nacka tingsrätt avvisade i beslut den 14 december 2009 Konkursboets talan. Som skäl anförde tingsrätten att besluten enligt 11 § lagen (1985:146) om avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter samt 18 kap. 5 § UB inte får överklagas.
Konkursboet har den 2 juli 2012 ansökt om stämning mot staten. I första hand har Konkursboet yrkat att staten ska förpliktigas att till Konkursboet återbetala 40 332 871 kr jämte ränta. I korthet har som grund i första hand gjorts gällande att staten är återbetalningsskyldig för de belopp som mottagits under åren 2001-2003 eftersom statens fordringar då var preskriberade. Den nu angivna grunden innefattar enligt Konkursboet även sådan återbetalningsskyldighet som föreligger om beloppen skulle anses ha mottagits av staten såsom ogrundade förmögenhetsöverföringar eller försträckningar.
Staten har bestritt käromålet och yrkat att Konkursboets talan i denna del ska avvisas. I korthet har staten som grund för bestridandet anfört dels att tvisten rätteligen ska prövas i förvaltningsdomstol, dels att saken redan ska anses rättskraftigt avgjord i och med den tidigare processen i förvaltningsdomstol.
Parterna har särskilt fått yttra sig om en preskriptionsinvändning är en sådan civilrättslig grund som alls kan prövas inom ramen för förvaltningsprocess samt, för det fall att preskriptionsinvändningen hänför sig till verkställigheten av Skatteverkets beslut, Kronofogdemyndighetens beslut om utmätning har vunnit laga kraft och i så fall betydelsen av detta.
Domskälen i de ovan nämnda domarna från förvaltningsrätten respektive kammarrätten är ytterst kortfattade. Det är därför svårt att utläsa vad som rent faktiskt varit föremål för domstolarnas prövning. Även om frågorna om preskription och s.k. misstagsbetalning inte uttryckligen prövades träffas dock dessa frågor av bestämmelserna om res judicata om de hade kunnat prövas av de allmänna förvaltningsdomstolarna. Av avgörande betydelse för detta ställningstagande blir därför frågan om principerna om kompetensfördelning mellan allmän domstol och förvaltningsdomstol utgjorde ett hinder för de förvaltningsrättsliga domstolarna att pröva frågorna.
Den tidigare gällande principen på detta område har varit att, vid frågan om en tvist bör prövas av allmän domstol eller av allmän förvaltningsdomstol, alla tvistemål ska avgöras av allmän domstol om inget annat är stadgat. 1971 års förvaltningsrättsliga reform samt ett antal avgöranden i Europadomstolen för mänskliga rättigheter (Europadomstolen) har dock lett till avsteg i praxis från denna princip, se t.ex. NJA 1994 s. 657. I det fallet ansåg HD att tvistefrågans art var sådan att starka sakliga skäl talade för att prövningen skulle anförtros förvaltningsdomstol trots avsaknad av ett uttryckligt stadgande härom.
Nu aktuellt mål har tydliga skatterättsliga inslag vilket i och för sig talar för att prövningen ska ske i förvaltningsdomstol. Å andra sidan är principen om condictio indebiti ett klassiskt civilrättsligt spörsmål. HD prövade också frågan om condictio indebiti gentemot Skatteverket i rättsfallet NJA 2011 s. 793 utan att över huvud taget beröra frågan om kompetensfördelning mellan förvaltningsrättsliga domstolar och allmänna domstolar. I det fallet befanns Skatteverket återbetalningsskyldigt sedan en redovisningsbyrå på grund av misstag betalt in skatt till fel skattekonto.
I rättsfallet RH 2002:3 ansågs förvaltningsdomstols lagakraftvunna dom angående återbetalning av ersättning från en arbetslöshetskassa utgöra hinder mot prövning av en vid allmän domstol väckt fastställelsetalan avseende samma belopp. I målet framfördes först vid allmän domstol en invändning om condictio indebiti. Hovrätten konstaterar att en kärnpunkt vid frågan om kompetensfördelning mellan allmän domstol och allmän förvaltningsdomstol är att prövning av samma sak inom de båda domstolsorganisationerna ska undvikas, varför den avgörande frågan blir om länsrätten inom ramen för sin prövning haft att pröva frågan om contictio indebiti. Hovrätten redogör för vad Miller anför i Återbetalning av social ersättning, 1986, s. 44 ff. och 168 ff., där denne konstaterar att ersättningstagare inom socialförsäkrings- och bidragssystemen bör ha rätt till en viss trygghet mot återkrav och att myndigheterna därmed bör beakta även frågan om condictio indebiti vid övervägande att efterge återbetalningskrav. Mot bakgrund av Martin uppfattning ansåg hovrätten att länsrätten hade haft att pröva framförd invändning om condictio indebiti inom ramen för det aktuella återbetalningsmålet. Detta innebar enligt hovrätten att invändningen, mot bakgrund av synsättet i rättspraxis på kompetensfördelningsfrågorna och de allmänna principerna om res judicata, inte var möjlig att ta upp till prövning i allmän domstol.
Mot bakgrund av vad som ovan redovisats konstaterar tingsrätten följande. Utgången i 2002 års hovrättsavgörande präglas av sådana sociala hänsyn som inte gör sig gällande i det nu aktuella målet. Slutsatserna som dras är därför inte heller direkt applicerbara. Principen om condictio indebitis naturliga plats i de allmänna domstolarnas rättsbildning bör istället ges företräde. Denna typ av fråga bör inte generellt åligga förvaltningsdomstolarna att pröva, även om ett mål har skatterättslig anknytning. Nu aktuell talan om återbetalning av mervärdesskatt på grund av preskription torde därför, i likhet med i NJA 2011 s. 793, i och för sig kunna tas upp i allmän domstol utan hinder av res judicata eller bestämmelserna om kompetensfördelning mellan de allmänna och förvaltningsrättsliga domstolarna.
I nu aktuellt mål är inte Skatteverkets beslut om att påföra Konkursboet mervärdesskatt föremål för tvist. Det är istället verkställigheten av besluten som angripits då Skatteverkets beslut enligt Konkursboets uppfattning vid tiden för verkställighet hade preskriberats. Beslut om verkställighet, i detta fall genom utmätning, fattas av Kronofogdemyndigheten och överklagas till Nacka tingsrätt, se 11 § lagen (1985:146) om avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter samt 18 kap. 1 § UB och 17 kap. 1 § utsökningsförordningen. Kronofogdemyndighetens beslut om avräkning samt den utmätning som skett genom att Konkursboet gjort inbetalningar till Kronofogdemyndigheten kan enligt 18 kap. 7 § UB överklagas inom tre veckor efter att Konkursboet delgetts respektive beslut. Exempelvis en invändning om preskription kan, eller hade kunnat, överklagas med stöd av denna paragraf. Huruvida Konkursboet formenligt delgetts de aktuella besluten är inte känt för tingsrätten men med hänsyn till de tidigare processer som förts framstår det som vanskligt för Konkursboet att göra gällande att besluten varit okända för boet. Vidare vinner ett beslut om fördelning eller utbetalning av medel enligt samma paragraf laga kraft inom tre veckor från detta beslut och denna tidsgräns torde i alla hänseenden vara passerad. Denna tidsgräns ansågs tidigare vara absolut men senare tids europarättsliga praxis har angett att den i vissa fall kan stå i strid med rätten till en rättvis rättegång enligt artikel 6.1 i Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (NJA 1990 s. 166, Olsby v. Sweden, Europadomstolens avgörande den 21 juni 2012, appl. 36124/06 samt RH 2012:82).
Möjligheten för Konkursboet att angripa de aktuella besluten genom ett överklagande till Nacka tingsrätt förefaller dock trots den europarättsliga utvecklingen vara passerad. Även möjligheten att söka rättelse är enligt vad som framgått ovan uttömd. För det fall att möjligheten till överklagande är passerad uppkommer frågan om preskriptionsinvändningen ändå kan tas upp i en ny rättegång eller om bestämmelserna som anger Nacka tingsrätt så som exklusivt forum, i förening med den eventuella rättskraften hos Kronofogdemyndighetens beslut, innebär ett hinder för detta.
I propositionen med förslag till utsökningsbalk ansågs det inte påkallat att i detalj klarlägga frågan i vad mån Kronofogdemyndighetens exekutiva beslut har rättskraft. Som huvudregel får dock anses gälla att ett exekutivt beslut inte kan rubbas i en efterföljande rättegång. En motsatt ordning skulle innebära att den som har fått till stånd sådan verkställighet aldrig skulle kunna vara säker på att få behålla vad han har erhållit. Från denna huvudregel finns vissa undantag, t.ex. om en exekutionstitel som har legat till grund för verkställighet upphävs är svaranden oförhindrad att väcka talan vid domstol om återgång av verkställda åtgärder. Ett annat exempel är när exekutivt såld egendom visat sig tillhöra tredje man, se prop. 1980/81:8 s. 161.
Under förutsättning att de i målet aktuella utmätningsbesluten har vunnit laga kraft bör de också i enlighet med den nu nämnda huvudregeln anses ha sådan rättskraft som innebär att Konkursboets talan i den del som avser felaktig utmätning på grund av preskription inte kan föras fram i en ny rättegång på grund av principen om res judicata. Talan ska därför avvisas.
För det fall att besluten om utmätning fortfarande ska anses överklagbara, genom den nya europarättsliga utvecklingen eller av annat skäl, är Nacka tingsrätt exklusivt forum och talan i den del som avser felaktig utmätning på grund av preskription ska likaledes avvisas.
Tingsrätten avvisar Konkursboets talan i den del som avser återbetalning av mervärdesskatt på grund av preskription.
Konkursboet överklagade i Svea hovrätt. I hovrätten vidhöll konkursboet sin talan och yrkade att hovrätten skulle undanröja och återförvisa aktuell avvisad del till tingsrätten för fortsatt handläggning. Vidare anförde konkursboet att tingsrättens beslut inte svarade mot konkursboets talan och att det inte framgick av beslutet vilken del av konkursboets talan som hade avvisats.
Staten motsatte sig ändring och yrkade att tingsrättens beslut skulle stå fast.
Hovrätten (hovrättslagmannen Smith, hovrättsråden Wilkerson, referent, och Clark samt tf. hovrättsassessorn Cohen Rimsten) anförde följande i beslut den 7 november 2014.
Tingsrätten har genom det överklagade beslutet avvisat ”… Konkursboets talan i den del som avser återbetalning av mervärdesskatt på grund av preskription”. Konkursboet har i målet yrkat bl.a att återbetalning ska ske med ett belopp om 34 000 000 kr i första hand på grund av att statens mervärdesskattefordringar var preskriberade. Konkursboet har även yrkat att återbetalning ska ske till ett belopp om 6 332 871 kr, som avser ingående mervärdesskatt, på grund av bl.a. att staten felaktigt avräknat detta belopp mot preskriberade mervärdesskattefordringar. Av tingsrättens skäl framgår att tingsrättens avvisning omfattar den åberopade grunden som vilar på preskription och avser yrkandet både i den del som gäller 34 000 000 kr och den del som gäller 6 332 871 kr. Sammantaget finner hovrätten att tingsrättens beslut svarar mot konkursboets talan och att det står klart vilken del av talan som har avvisats.
Enligt 10 kap. 17 § första stycket 1 RB har allmän domstol inte behörighet att pröva frågor som ligger inom förvaltningsdomstolarnas kompetensområde. Som framgår av rättsfallet RH 2002:3 är en kärnpunkt vid frågan om kompetensfördelningen mellan allmän domstol och förvaltningsdomstol att en prövning av samma sak hos de olika domstolarna ska undvikas.
Av domskälen framgår inte exakt vad förvaltningsdomstolarna har prövat i de aktuella målen. Vid bedömningen av rättskraft och res judicata är dock vad som då hade kunnat prövas av avgörande betydelse.
Även om konkursboet i tingsrätten har argumenterat utifrån civilrättsliga begrepp i den del som avvisats är den bakomliggande grunden preskription enligt lagen om preskription av skattefordringar m.m. Talan vilar alltså på offentligrättslig grund och även om det handlar om en påstådd misstagsbetalning avseende 34 000 000 kr, s.k. condictio indebiti, finner hovrätten därför att förvaltningsdomstolarna hade kunnat pröva frågan om preskription.
Av reciten till förvaltningsdomstolarnas domar framgår vidare att konkursboets talan varit i princip identisk i förvaltningsdomstolarna som i den del som avvisats av tingsrätten. Eftersom preskriptionsgrunden i vart fall hade kunnat prövas vid förvaltningsdomstolarna kan den inte prövas av tingsrätten. I anslutning till detta kan konstateras att det av tingsrätten hänvisade avgörandet NJA 2011 s. 793 rörde en renodlad fråga om condictio indebiti där den skattskyldige själv inte gjort misstagsbetalningen. Det hänvisade avgörandet kan därför, enligt hovrättens bedömning, inte användas som vägledning för allmän domstols behörighet i ett fall som detta.
Mot bakgrund av de skäl som anges ovan avslår hovrätten överklagandet.
Hovrätten avslår överklagandet.
Independent Finans AB:s konkursbo överklagade och yrkade att HD med ändring av hovrättens beslut skulle undanröja tingsrättens avvisningsbeslut.
Staten motsatte sig att hovrättens beslut ändrades.
Under handläggningen i HD överlät konkursboet sitt anspråk till Infina Holding AB.
Målet avgjordes efter föredragning.
HD (justitieråden Reynolds, Kent, referent, Mason, Reed och Ramos) meddelade den 11 november 2016 följande beslut.
Independent Finans AB försattes i konkurs i april 1992. Under åren 1993-1995 ådrog sig boet en mervärdesskatteskuld på sammanlagt drygt 181 miljoner kr. Skulden betalades inte och Skatteverket lämnade skattefordringen till Kronofogdemyndigheten för indrivning. Efter förhandlingar med konkursboet beviljade Kronofogdemyndigheten i augusti 1996 uppskov med betalning (jfr 7 § lagen, 1993:891, om indrivning av statliga fordringar m.m.).
Under åren 1996-2002 betalade konkursboet vid åtta tillfällen olika belopp till Kronofogdemyndigheten. Fyra av dessa betalningar, sammanlagt 34 000 000 kr, gjordes under åren 2001 och 2002. Enligt 4 kap. 28 § UB var beloppen att anse som omedelbart utmätta. Därutöver togs under åren 2001-2003 totalt 6 332 871 kr i anspråk med stöd av lagen (1985:146) om avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter.
Konkursboet begärde hos Skatteverket återbetalning av de nämnda beloppen, dvs. med sammanlagt 40 332 871 kr. Enligt boet förelåg det ingen skatteskuld eftersom statens skattefordringar, när Skatteverket mottog betalningarna, var preskriberade enligt lagen (1982:188) om preskription av skattefordringar m.m. Skatteverket avslog konkursboets begäran, och förvaltningsrätten avslog boets överklagande av det beslutet med motiveringen att förutsättningar för återbetalning enligt 18 kap. skattebetalningslagen (1997:483) inte förelåg. Konkursboet överklagade förvaltningsrättens beslut till kammarrätten, som i oktober 2010 avslog överklagandet.
Konkursboet begärde också utan framgång rättelse av Kronofogde myndighetens beslut.
Konkursboet har vid tingsrätten yrkat att staten ska förpliktas att till boet återbetala de omnämnda beloppen på sammanlagt 40 332 871 kr. Som grund åberopar konkursboet, såvitt nu är av intresse, att beloppen uppbars utan att någon motsvarande betalningsskyldighet förelåg för konkursboet, eftersom statens fordringar var preskriberade när beloppen mottogs. Boet har också framställt andra- och tredjehandsyrkanden, grundade på bl.a. skadeståndsrättsliga regler.
Staten har motsatt sig bifall till käromålet och begärt att konkursboets talan ska avvisas i den del som den grundar sig på ett påstående om att skattefordringen vid tidpunkten för ianspråktagandet av medlen var preskriberad. Frågan om preskription var, enligt staten, rättskraftigt avgjord i och med att den hade prövats av kammarrätten. I vart fall kunde frågan ha prövats i den process som konkursboet förde i förvaltningsdomstol eller genom överklagande av Kronofogdemyndighetens beslut om ianspråktagande och utbetalning av medlen.
Tingsrätten avvisade konkursboets talan ”i den del som avser återbetalning av mervärdesskatt på grund av preskription”. Enligt domstolens mening var preskriptionsfrågan rättskraftigt avgjord genom utmätningsbesluten såvitt dessa hade vunnit laga kraft. Om besluten inte hade vunnit laga kraft, så var tingsrätten fel forum för att ta ställning i preskriptionsfrågan, och det fanns därför ändå skäl för att avvisa talan i den del den grundade sig på påståendet att skattefordringarna var preskriberade.
Konkursboet överklagade tingsrättens avvisningsbeslut till hovrätten, som har avslagit överklagandet. Till skillnad från tingsrätten har hovrätten funnit att rättegångshinder visserligen inte föreligger på grund av utmätningsbeslut men väl därför att preskriptionsfrågan kunde ha prövats i den förvaltningsrättsliga processen.
Konkursboet har överklagat hovrättens beslut till HD. Under handläggningen här har konkursboet överlåtit sitt anspråk till Infina Holding AB.
Infina har som skäl för sitt yrkande om undanröjande av avvisningsbeslutet anfört att underinstanserna återgett grunderna för bolagets talan felaktigt, eftersom bolaget inte har åberopat preskription som grund. Detta har, enligt Gonzalez, i sin tur fått till följd att det är oklart vad avvisningsbeslutet omfattar. Dessutom innebär avvisningsbeslutet att Gonzalez riskerar att lida en rättsförlust. Bolaget har på alla sätt försökt ta tillvara sin rätt mot staten utan att i någon instans få en prövning av de skäl bolaget anfört för att staten ska åläggas återbetalningsskyldighet avseende de medel som har tagits i anspråk.
Staten har vidhållit sina invändningar (se p. 6) och dessutom framhållit att det inte är rimligt att uppfatta Infinas talan på så vis att preskription inte skulle utgöra grund för talan om återbetalning. Det är uppenbart, enligt staten, att Gonzalez är av uppfattningen att preskription har inträtt och att ett påstående om preskription utgör en nödvändig beståndsdel av den talan som förs. Utan detta element skulle talan vara uppenbart ogrundad. Vid dessa förhållanden får avvisningsbeslutet anses omfatta bolagets förstahandsyrkande. Vad som återstår att pröva är, enligt staten, den talan bolaget för på annan grund.
I målet vid tingsrätten har Gonzalez som grund för sitt förstahandsyrkande, att staten ska förpliktas återbetala 40 332 871 kr, åberopat att överföringar till Skatteverket har skett utan att någon betalningsförpliktelse har förelegat.
Av handlingarna i målet framgår att de medel som Gonzalez nu för talan om har antingen betalats med anledning av skattefordringar som Skatteverket hade lämnat till Kronofogdemyndigheten för indrivning eller tagits i anspråk enligt avräkningslagen samt att Gonzalez anser att skattefordringarna då var preskriberade. Det framgår också att det är detta förhållande som enligt Infinas uppfattning medför att staten inte har rätt till de medel som Gonzalez vill ha återbetalade. Det kan mot den nu angivna bakgrunden inte råda något tvivel om att domstolarnas avvisningsbeslut avser det i första hand framställda yrkandet, medan andra- och tredjehandsyrkandena - som har annan grund - inte berörs. Innebörden i domstolarnas beslut framstår alltså som klar. Inte heller kan grunderna anses ha återgetts på ett sådant felaktigt sätt att det har påverkat domstolarnas bedömningar.
Kronofogdemyndigheten har inom ramen för det pågående verkställighetsärendet mottagit och till Skatteverket redovisat de belopp som boet kräver åter, antingen efter inbetalningar från boet till Kronofogdemyndigheten eller efter avräkning enligt avräkningslagen. Tiden för överklagande när det gäller dessa verkställighetsåtgärder har gått ut. Eftersom konkursboet hade kunnat få preskriptionsfrågan prövad i det exekutiva förfarandet, är enligt staten därmed frågan om skattepreskription res judicata.
Det är inte helt klart i vad mån beslut av detta slag vinner rättskraft. Den närmare bestämningen av rättskraftens omfattning när det gäller annat än rent exekutionsrättsliga frågor framstår som i viss mån öppen att avgöras efter ändamålsöverväganden (jfr prop. 1980/81:8 s. 161). Beträffande sådana invändningar mot verkställighet, som skulle ha kunnat göras enligt 3 kap. 21 § första eller andra stycket UB men som inte har framställts, är det en naturlig utgångspunkt att en utmätningsgäldenär inte, till följd av den rättskraft som Kronofogdemyndighetens verkställighetsbeslut kan föra med sig, ska i fråga om sin materiella rättsställning gentemot utmätningssökanden ställas sämre än om gäldenären hade presterat direkt till sökanden. Det är också i linje med 3 kap. 21 § fjärde stycket.
Frågan huruvida skatteskulden var preskriberad vid tiden när Skatteverket mottog beloppen är således inte res judicata med anledning av de beslut som Kronofogdemyndigheten meddelade i verkställighetsärendet
Den talan som domstolarna har avvisat avser frågan om vissa till Skatteverket överförda belopp ska gå åter därför att staten inte hade någon fordran på konkursboet. Målet angår således inte återbetalning av skatt utan ett krav grundat på allmänna civilrättsliga principer.
Huvudregeln i svensk rätt är att en betalning som har mottagits utan rättsgrund ska återbäras. Men ett påstående om att en betalning saknade rättsgrund kan av betalningsmottagaren mötas såväl med att mottagaren hävdar motsatsen som med en invändning om att betalningen på grund av allmänna principer om condictio indebiti får behållas.
När som här en svarande betalningsmottagare gör gällande att en rättsgrund i form av en fordran hos betalaren förelåg vid betalningstillfället, så ska som utgångspunkt den invändningen prövas på samma sätt som om betalningsmottagaren hade väckt talan om betalning för den uppgivna fordringen. I detta fall rör meningsskiljaktigheten emellertid inte boets skatteskuld som sådan utan huruvida den skulden har preskriberats. Det väcker frågan ifall förvaltningsdomstol har exklusiv behörighet att pröva om preskription enligt lagen om preskription av skattefordringar m.m. inte har skett.
Om förvaltningsdomstol inte har exklusiv behörighet att pröva preskriptionsfrågan aktualiseras betydelsen av att konkursboet i förvaltningsdomstol redan har fört en talan mot Skatteverket om krav på återbetalning enligt 18 kap. skattebetalningslagen. Den talan avslogs. Frågan blir om det därmed ska anses vara rättskraftigt avgjort att preskription inte har skett.
Avgörande för om allmän domstol är behörig att ta upp en talan rörande en fråga som kan bli föremål för prövning inom ramen för förvaltningsprocessen är om den sistnämnda prövningen är menad att vara exklusiv. Om förvaltningsdomstolens bedömning av frågan är avsedd att vara allsidig och slutgiltig, får allmän domstols behörighet i regel anses vara utesluten. (Jfr Williams och Burns, Allmän förvaltningsrätt, 26 u., s. 244 ff. och NJA 1998 s. 656 II.)
En prövning avseende återbetalning av skatt enligt 18 kap. skattebetalningslagen är begränsad till att avse vissa särskilt angivna fall. Enligt 1 § ska återbetalning av skatt ske om den årliga avstämningen av skattekontot visar att inbetald skatt är större än den skatt som ska betalas. Återbetalning kan också aktualiseras i vissa andra fall, exempelvis efter ett omprövningsbeslut eller ett beslut av domstol (2 §). Vissa ytterligare återbetalningssituationer omfattas också av regleringen. Det saknas dock stöd för att en preskriptionsfråga av det slag som aktualiseras i målet, enligt lagen eller på annan grund, kan bli föremål för en sådan prövning av förvaltningsdomstol att den utesluter allmän domstols behörighet.
Den omtvistade preskriptionsfrågan aktualiseras inom ramen för en talan som ska prövas av allmän domstol. På grund av det och då frågan inte kan anses falla under förvaltningsdomstols exklusiva behörighet kan den prövas i detta mål (jfr NJA 1975 s. 675), om inte kammarrättens lagakraftvunna dom föranleder till annat.
Den talan om återbetalning som konkursboet förde i förvaltningsdomstol byggde på att statens skattefordringar var preskriberade. Det medför emellertid inte att preskriptionsfrågan är rättskraftigt avgjord genom kammarrättens lagakraftvunna dom. Rättskraften av ett avgörande sträcker sig som huvudregel inte längre än det beslutande organets sakliga behörighet. Som har konstaterats i det föregående har förvaltningsdomstol inte exklusiv behörighet rörande den preskriptionsfråga som aktualiseras i målet. Även om den prövning som skedde i förvaltningsprocessen kan ha innefattat vissa bedömningar av frågan om preskription, så innebär detta därför inte att kammarrättsdomen medför res judicata eller har prejudicerande verkan för prövningen i detta mål.
Infinas förstahandsyrkande om återkrav ska alltså prövas av tingsrätten. Det föranleder att tingsrättens avvisningsbeslut inte kan stå fast. Med ändring av hovrättens beslut ska följaktligen tingsrättens beslut undanröjas.
Med ändring av hovrättens beslut undanröjer HD tingsrättens avvisningsbeslut.
Målet lämnas tillbaka till tingsrätten för fortsatt handläggning.
HD:s beslut meddelat: den 11 november 2016.
Mål nr: Ö 5865-14.
Lagrum: 10 kap. 17 § RB.
Rättsfall: NJA 1975 s. 675 och NJA 1998 s. 656 II.