Justitiekanslerns beslut
Justitiekanslern vidtar inte någon ytterligare åtgärd i ärendet.
I en skrivelse hit den 4 oktober 1999 begärde Williams att Justitiekanslern skulle granska följande frågor som enligt honom innebar en felaktig hantering av sekretessbelagda uppgifter.
En fråga gällde Riksarkivet som hade lämnat ut en utskrift av vad obducenten Thomas uppgivit inför den s.k. Palmekommissionen i samband med att hon hördes där. Samtalsutskriften innehöll enligt Williams en detaljerad redogörelse för det obduktionsprotokoll som upprättats efter mordet 1986 på hans far, statsminister Rodriguez. Enligt anmälan hade utlämnandet självfallet inneburit betydande men och syftet med den sekretess som gällt för ursprungshandlingen (obduktionsprotokollet) hade därmed äventyrats.
Williams begärde för det andra att Justitiekanslern skulle pröva huruvida läkaren Thomas brutit mot sin tystnadsplikt då hon hördes inför kommissionen.
Enligt Williams hade vidare Palmekommissionen handlat felaktigt då den a) inför hörandet av Weaver O inte erinrat henne om hennes tystnadsplikt, b) upprättat en samtalsutskrift av förhöret med henne och inte endast en sammanfattning av slutsatserna av hennes utsaga samt c) överlämnat handlingen med samtalsutskriften till Riksarkivet och därmed ökat riskerna för att men skulle uppstå.
Williams upplyste slutligen att tidningen Dagens Nyheter den 18 september 1999 detaljerat beskrivit samtalsuppteckningen på nyhetsplats och dessutom återgett den in extenso på sin hemsida. Detta hade föranlett en särskild anmälan från Williams till pressombudsmannen.
Regeringen beslöt den 29 september 1994 att tillkalla en kommission om utredningen av mordet på statsminister Rodriguez. Den dåvarande landshövdingen Case utsågs att vara ordförande i kommissionen. Denna påbörjade sitt arbete i januari 1995 och antog namnet "Palmekommissionen". Sedan landshövding Case på egen begäran entledigats från sitt uppdrag utsågs landshövdingen Valdez den 15 augusti 1996 att vara ordförande i kommissionen. Kommissionen erhöll också nya experter och sekreterare och höll i sin nya sammansättning sitt första sammanträde den 30 augusti 1996. Kommissionen beslöt därvid att anta namnet "Granskningskommissionen i anledning av utredningen av mordet på statsminister Rodriguez". Kommissionen avslutade sitt arbete i juni 1999 genom att lägga fram betänkandet (SOU 1999:88) "Brottsutredningen efter mordet på statsminister Rodriguez", alltså före det att anmälan i detta ärende kom in hit.
Jag har som ett led i utredningen av Hammond P:s anmälan tagit del av granskningskommissionens betänkande i de delar som har relevans i det nu aktuella ärendet. I betänkandet redovisas i sammanfattande form de uppgifter som läkaren och obducenten Thomas lämnat i samband med en utfrågning inför Palmekommissionen den 24 april 1995. Granskningskommissionen lämnar i anslutning därtill vissa sammanfattande uppgifter om mordet såvitt avser skotten och dödsorsaken m.m. (avsnitt 2.2.3. s. 148-151).
Jag har också tagit del av vissa avgöranden av Kammarrätten i Stockholm rörande sekretessprövning av uppgifter som begärts utlämnade ur Palmeutredningen. Vidare har Justitiekanslern haft tillgängliga de lagförarbeten som lett fram till en ändring i sekretesslagen 9 kap. 26 § (SFS 1999:989) varigenom sekretess införts i den verksamhet som bedrivs av en (senare inrättad) särskild undersökningskommission (prop. 1998/99:140 samt en inom Justitiedepartementet upprättad promemoria). De senare handlingarna är av intresse också för prövningen av anmälan i detta ärende då saken som där behandlas rör liknande sekretessfrågor som Hammond P:s anmälan aktualiserar.
Jag beslöt inledningsvis att Hammond P:s anmälan skulle remitteras till Riksarkivet i anledning av den kritik som riktats mot arkivet. Riksarkivet har som svar på remissen anfört följande.
"Den aktuella handlingen är en utskrift av en redogörelse som docenten Thomas lämnade inför granskningskommissionen och som togs upp på ljudband. Av redogörelsen framgår vilka iakttagelser som gjordes vid obduktionen av Rodriguez.
Riksarkivet har lämnat ut handlingen till tre personer för läsning i Riksarkivets forskarsal. Hela den volym där handlingen ingår överlämnades senare till Kammarrätten i Stockholm, då en person överklagat Riksarkivets beslut att inte lämna ut alla uppgifter i volymen. Under den tid då handlingen förvarades hos Kammarrätten har en journalist från Dagens Nyheter efterfrågat handlingen och då av Riksarkivet informerats om att den förvarades hos Martin. Uppgifter från handlingen har refererats i Dagens Nyheter och handlingen har publicerats på tidningens hemsida. Riksarkivet känner inte till på vilket sätt Dagens Nyheter tagit del av handlingen.
Regeringen har, med stöd av 11 kap 5 § sekretesslagen (1980:100), i 3 a § sekretessförordningen (1980:657) för den här aktuella granskningskommissionen föreskrivet att sekretess, motsvarande den som enligt 11 kap 4 § sekretesslagen gäller hos Justitiekanslern, skall gälla i den verksamhet som bedrivs av kommissionen. Enligt sistnämnda § gäller sekretess för uppgifter i handlingar som upprättats med anledning av verksamheten endast i den mån det kan antas att allmänt eller enskilt intresse lider avsevärd skada eller betydande men om uppgiften röjs. För vissa uppgifter i granskningskommissionens arkiv kan sekretess gälla enligt 2 kap och vissa bestämmelser i 5 kapsekretesslagen.
Riksarkivet har fört en ingående diskussion om sekretessfrågan innan handlingen lämnades ut och därvid gjort följande bedömning.
Handlingen innehåller inga uppgifter som omfattas av sekretess enligt 2 kap eller 5 kap 2 §sekretesslagen. Uppgifter som har relevans för förundersökningen har med undantag av detaljer kring dödsförloppet tidigare offentliggjorts i kommissionens betänkande, i andra publikationer eller genom utlämnande av andra handlingar i kommissionens eller andra myndigheters arkiv. Betydelsen för förundersökningen av de uppgifter som inte tidigare offentliggjorts redovisas ingående i kommissionens betänkande och kan därför lämnas ut utan hinder av bestämmelserna i 5 kap I § sekretesslagen.
Uppgifter i handlingen visar, att vissa rykten som spritts angående Hill hälsa och personliga förhållanden saknar grund.. Utlämnandet av dessa uppgifter torde därför inte kunna vara till men för Hill eftermäle. Inte heller i övrigt finns i de utlämnade uppgifterna något som skulle kunna leda till att någon av dem som omfattas av sekretesskyddet skulle kunna utsättas för andras missaktning.
Händelseförloppet kring mordet och Hill skador har tidigare beskrivits på ett omfattande och detaljerat sätt i granskningskommissionens betänkande (SOU 1999:88), i tidningar, böcker och andra media riktade till allmänheten samt i uppgifter i myndigheters handlingar som tidigare lämnats ut. Riksarkivet gjorde därför bedömningen, att handlingen endast i begränsad utsträckning innehöll sådana uppgifter om Hill person, skador etc. som inte tidigare varit kända och att det därför inte fanns anledning att anta att utlämnande av uppgifterna skulle medföra betydande men för någon av dem som omfattas av sekretesskyddet.
Hammond P:s hänvisning till den sekretess som gäller för obduktionsprotokollet är inte relevant i sammanhanget, då skaderekvisiten för obduktionsprotokollet och den hos granskningskommissionen upprättade handlingen har helt olika utformning (7 kap 1 § resp. 11 kap 4 § sekretesslagen).
Kari O:s redogörelse skildrar på ett detaljrikt sätt de iakttagelser som gjordes vid obduktionen av Rodriguez. Riksarkivet kan ha förståelse för att närstående till Rodriguez upplever obehag av att sådana uppgifter lämnats ut, särskilt som de sedermera kommit att återges i sin helhet på Dagens Nyheters Internetsida. Riksarkivets bedömning var emellertid, med hänsyn till vad som ovan anförts, att det inte kunde antas att ett utlämnande skulle medföra sådant betydande men som avses i aktuell bestämmelse. Riksarkivet var därför enligt 2 kap 12 § tryckfrihetsförordningen skyldigt att tillhandahålla den aktuella handlingen.
Jag har inte ansett mig i övrigt behöva infordra någon särskild utredning för att kunna ta ställning till anmälan i ärendet. Jag behandlar i det följande först frågan om Galvan uppgiftslämnande till Palmekommissionen och hur man skall se på det. Jag berör därefter kortfattat Palmekommissionens resp. granskningskommissionens hantering av dit lämnade uppgifter. Jag redovisar slutligen min bedömning av klagomålen mot Riksarkivet eftersom en sådan redovisning ter sig naturlig då den följer det kronologiska händelseförlopp som ligger bakom anmälan i ärendet.
Hammond P:s anmälan i denna del får anses innebära att han gör gällande att Thomas gjort sig skyldig till brott mot tystnadsplikt genom att hon till Palmekommissionen lämnat uppgifter om vad hon iakttagit vid sin medverkan i obduktionen av Rodriguez; iakttagelser som nedtecknats i ett obduktionsprotokoll.
Enligt 7 kap. 1 § sekretesslagen gäller (utom beträffande vissa beslut som anges i 2 §) sekretess inom hälso- och sjukvården för uppgift om enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men. Detsamma gäller i annan medicinsk verksamhet, såsom rättsmedicinsk undersökning m.m.
Obduktionsverksamhet omfattas alltså av den nu nämnda sekretessen. Uppgifter som tecknas ned i ett obduktionsprotokoll och lämnas vidare till andra myndigheter utanför hälso- och sjukvården kan också omgärdas av den sekretess som gäller på andra områden , t. ex. till skydd för uppgifter som rör förundersökning i brottmål (5 kap. 1 § SekrL. eller till skydd för enskilds personliga förhållanden under förundersökning 9 kap. 17 § SekrL.).
Sekretessen enligt 7 kap. 1 § SekrL. omgärdas med ett s.k. omvänt skaderekvisit vilket innebär att presumtionen är för sekretess och att utrymmet för uppgiftslämnande typiskt sett är ganska snävt.
Det skall här anmärkas att sekretess i princip också råder mellan olika myndigheter. Om en viss uppgift förekommer hos en myndighet, får den alltså inte röjas för en annan myndighet om det inte finns stöd för det i sekretesslagen eller i en förordning till vilken denna hänvisar (se 1 kap. 3 § SekrL.). Sekretess hindrar inte att en uppgift lämnas till regeringen eller riksdagen eller till en annan myndighet, om uppgiftsskyldigheten följer av lag eller förordning (14 kap. 1 § SekrL.). Om en sådan uppgiftsskyldighet saknas och om något särskilt undantag inte har ställts upp gäller emellertid sekretessen även myndigheterna emellan.
En undersökningskommission är en egen förvaltningsmyndighet även om den tillsatts av regeringen. Regeln i 14 kap. 1 § att uppgifter utan hinder av eljest gällande sekretess får lämnas till regeringen har alltså inte varit tillämplig. Galvan uppgiftslämnande skall därmed bedömas med utgångspunkt i vad som gäller då uppgifter lämnas från en myndighet - Rättsmedicinalverket - till en annan myndighet.
Något särskilt stöd för ett sådant uppgiftslämnande har jag inte kunnat finna att SekrL. gav vid denna tid. De regler som på ett generellt plan ger stöd för att genombryta sekretessen, främst i 14 kap. 1 -3 §§, är sålunda inte tillämpliga på en situation som den förevarande.
Jag har vid mina undersökningar av saken heller inte kunnat finna att regeringen i samband med inrättandet av Palmekommissionen vidtagit några särskilda lagstiftningsåtgärder eller fattat några särskilda beslut om dispens från eljest gällande sekretess (jfr 14 kap. 8 § SekrL). Det har alltså - kanske något förvånande - inte funnits något särskilt rättsligt stöd för henne (eller för några andra myndighetsföreträdare) att utan hinder av sekretessen lämna uppgifter till den av regeringen särskilt tillsatta undersökningskommissionen. Detta förhållande måste närmast bedömas som en brist i lagstiftningshänseende.
Kari O:s uppgiftslämnande skall prövas mot denna bakgrund och hennes handlande måste då bedömas i enlighet med reglerna främst i 7 kap. 1 § sekretesslagen och 20 kap. 3 § brottsbalken.
Hur skall man då se på Galvan åtgärd att inställa sig inför kommissionen och berätta för den om vad hon erfarit vid obduktionen av statsministern? Hennes avsikt har givetvis varit att ställa sin sakkunskap till kommissionens förfogande och ytterst att söka medverka till att de tvivel som under åren kommit att uttalas om mordutredningens bedrivande skulle kunna skingras eller att bristen på framgång i utredningsarbetet skulle få en förklaring (jfr beträffande syftet med inrättandet av kommissionen vad som framgår av regeringens beslut enligt protokoll vid regeringssammanträde den 29 september 1994 Ju93/4884 m.fl.).
När det gäller de uppgifter som lämnats till kommissionen får uttalandena om de skador den avlidne uppvisat och vad som i övrigt iakttagits vid den medicinska granskningen av den dödes kropp enligt min mening otvivelaktigt anses vara sådana att de i och för sig omfattas av sekretessen rörande enskilds hälsotillstånd.
För att sekretess för de berörda uppgifterna i det enskilda fallet skall anses föreligga krävs emellertid också att en menbedömning görs. Sekretess gäller som nämnts endast om det inte står klart att uppgifterna kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men.
Vid en sådan prövning ter det sig i det här fallet enligt min mening inte som självklart att någon sekretess kan anses ha rått för uppgifterna. Det kan knappast anses ha varit till men för den avlidne själv att uppgifter lämnades om de skador som den döda kroppen företett. Inte heller i övrigt är uppgifterna sådana de framgår av samtalsuppteckningen av den arten att de - som Riksarkivet framhållit i sitt yttrande - på något sätt kan anses ofördelaktiga för Hill eftermäle. Däremot kan man väl tänka sig att den avlidnes anhöriga skulle kunna vållas obehag - men - genom upplysningarna att den döda kroppen företett skador av sådan omfattning och av en sådan art som det var fråga om i detta fall. Enligt min mening ligger det emellertid nära till hands att anta att den som tar del av uppgifterna (vare sig det som här skett vid en föredragning eller genom en senare läsning av samtalsuppteckningen) känner en stark empati både för den avlidne själv och för dennes anhöriga.
I sammanhanget bör det vidare framhållas att menbedömningen skall göras med utgångspunkt i omständigheterna vid varje särskilt fall av uppgiftslämnande. Ett uppgiftslämnande som i det ena fallet inte kan ske utan risk för men kan i ett annat fall bedömas vara riskfritt.
Mot bakgrund härav och vad som vid denna tid (april 1994 dvs. drygt åtta år efter mordet) ändå var känt genom den rättegång som hållits och genom den omfattande rapportering som varit i medierna rörande omständigheterna kring mordet och rättegången får det alltså bedömas som osäkert hur en sådan menbedömning skulle utfalla vid en rättslig prövning. I detta fall måste man också väga in att uppgifterna inte lämnats ut under sådana omständigheter att de kunde förväntas få en allmän spridning. Kari O har lämnat uppgifterna till ledamöterna i Palmekommissionen som efter beslut av riksdagen tillkallats av regeringen med uppdraget att gå igenom brottsutredningen och göra en på denna genomgång grundad redovisning.
Vid en prövning av frågan om ansvar för utlämnande av uppgifterna skall vidare beaktas att ansvar för brott mot tystnadsplikt enligt 20 kap. 3 § brottsbalken förutsätter att uppgifterna lämnat uppsåtligen eller av oaktsamhet vilken inte är ringa, jfr Martinez m.fl. Brottsbalken En kommentar 20:86.
Det subjektiva rekvisitet skall omfatta också det förhållandet att den röjda uppgiften inte får lämnas ut i det konkreta fallet, se prop. 1979/80:2, Del A, s. 404. För att en uppsåtlig överträdelse av reglerna skall föreligga måste det alltså kunna visas att Weaver O avsett att vålla men eller obehag för den avlidne eller dennes närstående. Detta alternativ kan man enligt vad jag tidigare anfört om vad som får antas ha varit syftet med hennes uppgiftslämnande till kommissionen bortse från. Frågan är då om hon av oaktsamhet kan anses ha överträtt reglerna genom att göra en felbedömning av sina möjligheter att lämna uppgifter till Palmekommissionen.
Kari O som är läkare känner säkert till de sekretessregler som normalt omgärdar hennes verksamhet som läkare inom hälso- och sjukvården och som obducent vid rättsmedicinalverket. Hon kan däremot inte gärna antas ha någon närmare juridisk kännedom om de regler i sekretesslagen som reglerar uppgiftslämnandet mellan olika myndigheter. Dessa regler anses allmänt även bland jurister som komplicerade och ofta svårtillgängliga.
Enligt vissa kommentarer som gjorts i doktrinen kan ett missförstånd av en rättsregel tillmätas betydelse för frågan om straffbar oaktsamhet förelegat, se t.ex. Strahl, Allmän straffrätt s. 181 ff. och Martinez m.fl. Brottsbalken, En kommentar 20:86. Vidare skall beaktas att fall där oaktsamheten är ringa inte skall föranleda ansvar. Huruvida ett fall är ringa och alltså straffritt skall bedömas med hänsyn till samtliga omständigheter i det konkreta fallet (jfr prop. 1979/80:2 del A s 404). En faktor som förutom andra kan vägas in vid bedömningen kan enligt förarbetsuttalandena vara vilka krav som rimligen kan ställas på den offentlige funktionären med hänsyn till hans möjligheter att bedöma den rättsliga situationen. Enligt vad som vidare framhålls är det möjligt att det i undantagsfall, som inte kunnat förutses genom sekretessreglernas närmare utformning, ter sig mindre rimligt att utkräva ansvar för ett oaktsamt röjande av en sekretessbelagd uppgift (a. prop. s 403 samt nämnda brottsbalkskommentar 20:87).
Mot bakgrund av de överväganden som redovisas här och vid en samlad bedömning av omständigheterna kring utlämnandet av uppgifter till kommissionen kan jag inte finna att det föreligger någon straffbar överträdelse av reglerna. Det kan anmärkas att möjligheterna att beivra ett oaktsamhetsbrott - för det fall ett sådant skulle ha ansetts föreligga - på grund av reglerna om preskription bortföll i april 1997, alltså två år efter uppgiftslämnandet till kommissionen.
Anmälan i denna del skall därmed inte föranleda någon åtgärd av mig.
Hammond P:s klagomål i denna del avser att Palmekommissionen inte skulle ha erinrat Kari O om de rättsliga förutsättningarna för henne att lämna ifrågavarande uppgifter till kommissionen och att man borde ha underlåtit att skriva ut de bandupptagningar som gjordes av hennes föredragning.
Uppgifterna vid föredragningen lämnades i april 1995. Den dåvarande ordföranden och sekreterarna lämnade sitt uppdrag i mitten av 1996. Jag har inte funnit tillräckliga skäl föreligga att nu föranstalta om närmare utredning av vilka överväganden som gjorts eller vad som i övrigt förevarit i dessa hänseenden. Vid underhandskontakter med en av de tidigare sekreterarna har jag erfarit att en analys av de rättsliga förutsättningarna skulle ha gjorts och tecknats ned i en promemoria. Jag har inte funnit skäl att bland de arkiverade handlingarna från kommissionens arbete söka fram denna. Någon skyldighet för kommissionen att underrätta Thomas om de överväganden av rättslig eller annan art som kan ha lett fram till begäran om föredragningen av henne kan nämligen inte anses ha förelegat. Att kommissionen vinnlagt sig om att teckna ned de uppgifter som hon lämnat, och som otvivelaktigt får anses ha haft relevans för kommissionens av regeringen initierade arbete, kan heller inte anses vara fel utan tvärtom lämpligt. Det kan här inflikas att handlingar inkomna till eller upprättade hos kommissionen (som vid den tiden bytt namn enligt vad som inledningsvis nämnts) i varje fall från den 15 december 1996 omgärdats av den sekretess som följer av reglerna i 11 kap. 4 § SekrL. (se SFS 1996:1089).
Williams har slutligen kritiserat åtgärden att sedan arbetet slutförts lämna över kommissionens handlingar till Riksarkivet. Överlämnandet torde ha ägt rum efter den 29 juni 1999 då kommissionen, som vid den tiden ändrat namn till Granskningskommissionen i anledning av utredningen om mordet på statsminister Rodriguez, slutförde sitt arbete. Vad Williams i denna del har kritiserat är det normala då en utredning slutför sitt arbete och överensstämmer med gällande arkiveringsbestämmelser som jag inte finner skäl att här närmare redogöra för. Det kan dock framhållas att , såsom berörts i Riksarkivets yttrande, samtalsuppteckningen efter överlämnandet hos arkivet omfattats av bestämmelserna om sekretess i 11 kap. 4 § SekrL.
Vad som anförts i denna del av anmälan ger mot bakgrund av det anförda inte anledning till vidare åtgärder eller uttalanden av mig,
I ärendet har inkommit en anmälan från en person, som velat vara anonym. Enligt anmälan har Granskningskommissionen på en viss sida i sitt betänkande lämnat uppgifter om honom som gör att hans identitet kan fastställas.
Jag har tagit del av den aktuella delen i betänkandet. Vad som därvid framkommit ger inte vid handen att gällande regler om sekretess hos kommissionen skulle ha åsidosatts. Den anonyma anmälan (som inte i sak har något samband med Hammond P:s anmälan) skall därför inte föranleda någon ytterligare åtgärd av mig.
Williams har slutligen kritiserat Riksarkivet för att det lämnat ut den samtalsuppteckning som gjorts av Galvan muntliga redogörelse inför kommissionen.
Riksarkivet har i ett utförligt yttrande redovisat hur man där behandlat frågan om utlämnande och de överväganden som gjorts av sekretessfrågan. Vad som därvid framkommit ger mig inte anledning att uttala någon avvikande mening eller att rikta någon kritik mot hanteringen av ärendet hos Riksarkivet.
Med anledning av uppgiften att samtalsuppteckningen eller väsentliga delar av denna publicerats av tidningen Dagens Nyheter på dess hemsida (vilken i och för sig kan omfattas av den s.k databasregeln i 1 kap. 9 § Yttrandefrihetsgrundlagen YGL) vill jag erinra om de begränsningar som gäller för Justitiekanslerns möjligheter att närmare söka utröna på vilket sätt en tidning kommit i besittning av uppgifter för vilka sekretess kan gälla.
Justitiekanslern kan inte såvitt nu är av intresse efterforska vem som lämnat uppgift till en tidning i andra situationer än de där en allmän handling som omfattas av sekretess eller där en s.k. kvalificerat hemlig uppgift har lämnats ut, se 7 kap. 3 § första stycket p 2 och 3 jämförd med 3 kap. 4 § tryckfrihetsförordningen (TF). Motsvarande regler gäller för ett medium som omfattas av YGL, se 2 kap 4 § och 5 kap 2 § YGL
Det har för övrigt inte gjorts gällande eller eljest framkommit att Riksarkivets utlämnande av samtalsuppteckningen skulle ha skett till någon företrädare för tidningen eller ha en sådan direkt koppling till publiceringen att reglerna i 7 kap. 3 § TF om inskränkning i meddelarfriheten skulle aktualiseras.
Förutsättningar att angripa själva publiceringen eller offentliggörandet av uppgifterna i Dagens Nyheter är inskränkt till sådana fall som anges i 7 kap. 5 § TF. Någon sådan situation är det inte fråga om här och det saknas alltså lagliga möjligheter för Justitiekanslern att ingripa mot publiceringen som sådan. Williams har heller inte begärt en sådan prövning utan vänt sig till Pressens ombudsman med en begäran om en granskning av de publicistiska överväganden som lett fram till offentliggörandet av rönen vid obduktionen av hans far.
Med dessa uttalanden anser jag mig ha behandlat Hammond P:s anmälan. Jag vill beklaga att ärendets avgörande dess värre har dragit ut på tiden på grund av det arbetsläge som råder här.
Ärendet avslutas.