Ett bollträ har ansetts vara ett sådant föremål som omfattas av 1 § lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål.
Allmän åklagare väckte vid Malmö tingsrätt åtal mot W.J. för olovligt innehav av farligt föremål enligt följande gärningsbeskrivning.
W.J. har den 16 oktober 2009 i en bil på Ventilgatan i Malmö, som är allmän plats, uppsåtligen eller av oaktsamhet innehaft ett basebollträ trots att detta inte varit befogat. Föremålet har varit ägnat att användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa.
1 § 1 st. och 4 § lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål åberopades.
Tingsrätten (rådmannen Burton) anförde i dom den 1 februari 2010:
W.J. har vitsordat de faktiska omständigheterna men har bestritt ansvar för brott. Han har därvid gjort gällande att baseballträet inte är av sådan beskaffenhet att det faller under lagens tillämpningsområde och ej heller så konstruerat att det är ägnat att användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa. Han har därjämte gjort gällande att han ska undgå ansvar för brott eftersom han inte haft för avsikt att använda vapnet och dessutom svävat i faktisk villfarelse beträffande rätten att ha föremålet i bilen. - - -.
Såväl åklagaren som W.J. har åberopat ett fotografi av baseballträet, som enligt uppgift är ca 45 cm långt. På åklagarens begäran har polisaspiranten T.M. hörts som vittne angående de uppgifter som W.J. lämnade till polisen i anslutning till händelsen.
Närmare hörd över åtalet har W.J. uppgett bl.a. följande: Han var på väg till sitt arbete när han stoppades av polis. Baseballträet hade legat i bilen under två månaders tid för att han vid ett par tillfällen per vecka brukar rasta sin brors hund och därvid kasta bollar. Hunden har också fått tugga på träet när det ligger i bilen. Samtidigt är bakgrunden att han har blivit misshandlad vid två tillfällen, ena gången i samband med att han körde bil och en person angrep bilen med kniv. Det har känts som en trygghet att ha baseballträet i bilen. Syftet har inte varit att starta bråk eller att slå någon. Han visste inte att det inte var tillåtet. När poliserna stoppade honom gjorde han följaktligen ingen ansats att dölja baseballträet.
Tingsrätten gör följande bedömning.
Porter måste i lagens mening bedömas som föremål som är ägnade att användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa, trots att de samtidigt har ett fullt legitimt användningsområde. Av W.J:s egen berättelse, som vinner stöd av de uppgifter som T.M. lämnat, framgår att W.J. har haft baseballträet i bilen bl.a. i syfte att skydda sig mot angrepp. Ett sådant innehav är inte befogat. Någon ursäktlig villfarelse om rättsläget kan inte anses föreligga. Han har i vart fall av oaktsamhet gjort sig skyldig till den gärning som åklagaren lagt honom till last. Åtalet är följaktligen styrkt. Gärningen kan inte bedömas som ringa.
Risken för att baseballträet skulle komma till användning i något brottsligt sammanhang måste betraktas som mycket liten; det förtjänar i detta sammanhang att framhållas att W.J. aldrig har dömts för våldsbrott. Påföljden kan mot denna bakgrund stanna vid penningböter.
Tingsrätten dömde W.J. för olaga innehav av farligt föremål på allmän plats enligt 1 § 1 st. och 4 § lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål till penningböter 1 200 kr.
W.J. överklagade i Hovrätten över Skåne och Blekinge och yrkade att åtalet skulle ogillas.
Åklagaren bestred ändring.
Hovrätten (hovrättslagmannen Jacobs, hovrättsrådet Williams, referent, och adjungerade ledamoten rådmannen Stewart) anförde i dom den 26 maj 2010:
Enligt 1 § första och andra styckena lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål får föremål som är ägnade att användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa inte innehas på allmän plats, om innehavet inte är att anse som befogat. I lagens 4 § föreskrivs att det i ringa fall inte ska dömas till ansvar.
W.J. har som grund för sitt överklagande påstått att ett basebollträ inte omfattas av det angivna innehavsförbudet.
Hovrätten har tagit del av förhören vid tingsrätten med W.J. och T.M. Det foto av basebollträet som åberopades vid tingsrätten har åberopats även här.
Utredningen visar att det basebollträ som är aktuellt i målet är ca 45 cm långt. Det förvarades i den bil W.J. framförde på Ventilgatan i Malmö, och det var placerat i utrymmet mellan förarsätet och dörren bredvid förarsätet.
Under förbudet i 1 § lagen om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål faller - förutom knivar och andra stick- och skärvapen - även en del verktyg och andra föremål som genom sin konstruktion är ägnade att skada andra. Som exempel nämns i förarbetena till lagen (prop. 1987/88:98 s. 14) sylar, stämjärn och mejslar. Enligt förarbetena tar regeln i princip sikte på sådana föremål som kan utgöra vapen enligt 4 kap. 5 § BrB. Dit hör också s.k. gatustridsvapen.
Av exemplifieringen och hänvisningen till annan lagstiftning får anses följa att ett föremål inte omfattas av förbudet endast på grund av att det kan användas för våldsutövning. En mängd föremål av vardaglig karaktär som i realiteten kan orsaka skada faller därför utanför lagens tilllämpningsområde.
Ett basebollträ är emellertid ett kraftfullt tillhygge, om det används för våldsutövning, och inte sällan används just basebollträn vid allvarlig våldsbrottslighet. Även om W.J. inte haft direkt avsikt att angripa andra med basebollträet, har han uppgett att han känt sig trygg med att ha det i bilen. Han har också förvarat det på ett lättillgängligt ställe i bilen, lämpligt för att snabbt kunna visa upp det i skrämselsyfte eller möjligen för att kunna försvara sig vid ett eventuellt angrepp utifrån.
Mot denna bakgrund kommer hovrätten, i likhet med tingsrätten, till uppfattningen att det basebollträ som W.J. förvarade i sin bil är ett sådant föremål som omfattas av det ovan återgivna innehavsförbudet. W.J. har uppsåtligen medfört bollträet på allmän plats. Vad han uppgett om anledningen till att bollträet förvarats i hans bil gör inte innehavet befogat. Att W.J., enligt vad han har uppgett, svävat i ovisshet i frågan om basebollträet kunde vara ett föremål som omfattas av innehavsförbudet kan inte tillmätas någon betydelse. Eftersom gärningen slutligen inte kan anses utgöra ett sådant ringa fall som medför att W.J. inte ska dömas till ansvar, har han gjort sig skyldig till brott i enlighet med åtalet.
- - -.
Hovrätten ser inte skäl att sätta ned bötesstraffet.
Hovrätten fastställer tingsrättens domslut.
W.J. överklagade och yrkade att HD skulle ogilla åtalet.
Riksåklagaren bestred ändring.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Acevedo, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande dom:
Av 1 § första stycket lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål (knivförbudslagen) följer att knivar, andra stick- och skärvapen och andra föremål som är ägnade att användas som brott mot liv eller hälsa inte får innehas på bland annat allmän plats och i fordon på allmän plats. Förbudet gäller enligt andra stycket dock inte om föremålet enligt särskilda föreskrifter ingår i utrustning för viss tjänst eller visst uppdrag eller om innehavet annars med hänsyn till föremålets art, innehavarens behov och övriga omständigheter är befogat. Enligt 4 § samma lag ska den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot 1 § dömas till böter eller fängelse i högst sex månader. I ringa fall döms inte till ansvar.
Det är utrett att W.J. har förvarat ett bollträ mellan dörren och förarsätet i sin bil och att bilen befunnit sig på allmän plats. I fråga om anledningen till innehavet har W.J. bl.a. angett att han blivit angripen och misshandlad i samband med att han kört bil och att det har känts som en trygghet att ha bollträet i bilen.
Den första fråga som HD har att ta ställning till är om föremålets art är sådan att det är ägnat att användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa.
Knivförbudslagen utgjorde vid dess införande ett led i flera olika lagstiftningsåtgärder som vidtogs i syfte att bryta den negativa utvecklingen när det gäller våldsbrottsligheten och särskilt för att komma tillrätta med sådana våldsbrott där vapen, knivar och andra tillhyggen kommer till användning. Enligt lagens förarbeten syftar begränsningen av rätten att bära kniv och andra farliga föremål till att minska såväl antalet våldsbrott som antalet personer som dödas eller skadas i samband med sådan brottslighet. Genom lagstiftningen har också samhällets avståndstagande från att människor går omkring beväpnade markerats tydligare och förbudet är tänkt att på så sätt bidra till att ändra attityderna till att bära kniv. (Prop. 1987/ 88:98 s. 6 f.)
Förbudet är i första hand avsett att träffa sådana innehav som ökar risken för att våldshandlingar inträffar (se härtill och för det följande prop. 1999/2000:27 s. 80 och prop. 1987/88:98 s. 14 och 16). Under förbudet faller enligt motiven - vid sidan om skär- och stickvapen - även en del verktyg och andra föremål som genom sin konstruktion är ägnade att användas för att skada andra, t.ex. sylar, stämjärn och mejslar. Regeln tar i princip sikte på sådana föremål som avses i förverkanderegeln i 36 kap. 3 § 2 BrB och som kan utgöra vapen enligt bestämmelsen om olaga hot i 4 kap. 5 § BrB.
Enligt 36 kap. 3 § 2 BrB får förverkande beslutas i fråga om föremål som är ägnade att användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa och som har påträffats under omständigheter som gav anledning att befara att de skulle komma till sådan användning. I bestämmelsens förarbeten lämnas åtskilliga exempel på föremål av det slaget. Hit hör t.ex. knivar och andra eggvapen, kättingar, vajrar, batonger samt olika slags käppar och metallrör (prop. 1982/83:89 s. 8). För att föremålet ska anses ”ägnat” att användas vid brott mot liv eller hälsa krävs att det lätt ska kunna användas som tillhygge vid våldsbrottslighet eller annars som ett medel att skada annan (a. prop. s. 13 f.).
I bestämmelsen om olaga hot i 4 kap. 5 § BrB beskrivs hotet i lagtexten såsom att någon lyfter vapen mot annan eller eljest hotar med brottslig gärning. Det anförda exemplet, lyftande av vapen, har sin bakgrund i strafflagens stadgande om resande av livsfarligt vapen i 14:15. Då bestämmelsen om olaga hot är tänkt att tillämpas på åtskilliga situationer, där det förekommer tillhyggen som ej är livsfarliga men ändå kan medföra avsevärd skada, utgick ordet ”livsfarligt” i det slutliga förslaget till BrB (NJA II 1962 s. 129). Liksom enligt strafflagen är begreppet vapen i 4 kap. 5 § BrB inte begränsat till vapen i teknisk mening, som knivar och skjutvapen, utan omfattar även andra verktyg och bruksföremål som kan användas för att tillfoga andra människor kroppsskada eller till och med döden. Härmed avses t.ex. yxor, järnspett eller knölpåkar (NJA II 1962 s. 128).
Genom de exempel och hänvisningar som anges i motiven till knivförbudslagen står klart att lagstiftningen är avsedd att tillämpas på samtliga föremål som genom sin konstruktion är ägnade att användas vid våldsbrott. Någon uttömmande uppräkning av dessa föremål är av uppenbara skäl ej möjlig att göra. Tillämpningen av bestämmelsen måste i stället ta fasta på om föremålet enligt ett naturligt betraktelsesätt lätt kan användas som tillhygge vid våldsbrottslighet. Härigenom avses föremål som genom sin konstruktion och tyngd är avsett till genomborrande, skärande, stickande eller krossande verkan.
Knivar, liksom andra verktyg och bruksföremål som enligt ovan angiven definition faller under lagens tillämpningsområde, kan ha ett stort legalt användningsområde. Som riksåklagaren har framhållit ska dessa föremål, som är helt accepterade att använda i arbete eller friluftsliv, emellertid inte bäras i sammanhang där det finns stor risk för att de kommer till användning som våldsverktyg.
En annan sak är att undantagen i andra stycket medför att det i åtskilliga fall är tillåtet att inneha knivar och andra farliga föremål. Tillämpningen av undantagen bör ske med generositet och på ett sådant sätt att förbudet inte uppfattas som ett ingrepp i den personliga friheten. (Se prop. 1987/88:98 s. 16.)
Det bollträ som W.J. medfört i sin bil är ca 45 cm långt. Även om längden är kortare än ett regelrätt basebollträ är föremålet av sådan storlek och utformning att det lätt kan användas för att åstadkomma krossande verkan vid våldsbrottslighet. Såsom hovrätten har funnit är föremålet därmed sådant som avses i bestämmelsen om innehavsförbud.
Mot bakgrund av vad W.J. anfört om anledningen till innehavet och hur bollträet förvarades i bilen står klart att innehavet inte var befogat. Inte heller kan det anses vara ringa fall.
Hovrättens dom ska därför fastställas.
HD fastställer hovrättens domslut. Hovrättens avgörande står därmed fast.
HD (justitieråden Kennedy, Mclaughlin, Ross, referent, Cunningham och Wright) meddelade den 16 september 2011 följande dom:
I 1 § lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål (knivförbudslagen) föreskrivs att knivar, andra stick- och skärvapen och andra föremål som är ägnade att användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa inte får innehas på allmän plats, inom skolområde där grundskole- eller gymnasieundervisning bedrivs eller i fordon på allmän plats. Förbudet gäller inte om föremålet enligt särskilda föreskrifter ingår i utrustning för viss tjänst eller visst uppdrag eller om innehavet annars med hänsyn till föremålets art, innehavarens behov och övriga omständigheter är att anse som befogat. Enligt 4 § ska den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot 1 § dömas till böter eller fängelse i högst sex månader. I ringa fall ska dock inte dömas till ansvar.
Det är utrett att W.J. har innehaft ett bollträ som var ca 45 cm långt. Han har förvarat det mellan dörren och förarsätet i sin bil som har befunnit sig på allmän plats.
Den fråga som HD först har att ta ställning till är om ett bollträ är ett sådant föremål som omfattas av 1 § knivförbudslagen. Vid avgörandet av vilka föremål som i och för sig omfattas av förbudet ska endast föremålets art bedömas och några omständigheter i övrigt ska inte beaktas. Utgångspunkten är således att blotta innehavet är straffbelagt förutsatt att det inte föreligger några omständigheter som leder till ansvarsfrihet.
Knivförbudslagen är en del i samhällets försök att minska förekomsten av knivvåld (se prop. 1999/2000:27 s. 80). Lagstiftningen föregicks av att frågan om att införa ett generellt knivförbud vid olika tillfällen hade diskuterats i riksdagen. Införandet av lagen utgjorde en av flera lagstiftningsåtgärder som vidtogs i syfte att bryta den negativa utvecklingen när det gäller våldsbrottsligheten och särskilt för att komma till rätta med sådana våldsbrott där vapen, knivar och andra tillhyggen kommer till användning (se prop. 1987/88:98).
I det utredningsbetänkande som låg till grund för knivförbudslagen anges att de överväganden som ledde fram till förslaget att införa ett förbud mot att inneha kniv på vissa platser i princip är tillämpliga på andra föremål och att därmed i första hand avses andra eggvapen, t.ex. bajonetter, men även s.k. gatustridsvapen som t.ex. knogjärn, spiralbatonger, slangbågar och karatepinnar. Utredningen föreslog att förbudet skulle gälla även sådana föremål (se SOU 1987:61 s. 54 f.). Med gatustridsvapen brukar avses vissa vapen men också sådana föremål som till sin typ är avsedda för våldsanvändning.
I den lagrådsremiss som föregick knivförbudslagen hade 1 § första stycket följande lydelse. ”Knivar, andra stick- och skärvapen och andra sådana föremål som är ägnade att användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa … allmänna sammankomster.” I 2 § fanns särskilda bestämmelser beträffande gatustridsvapen. Enligt förarbetena var dock avsikten uttryckligen att gatustridsvapen skulle omfattas av innehavsförbudet i 1 §. I syfte att förtydliga detta föreslog Lagrådet vissa justeringar av lagtexten som godtogs av regeringen, vilket bl.a. ledde till att ordet ”sådana” utmönstrades ur lagtexten i 1 §. Någon saklig ändring av förslagen var dock inte avsedd. (A. prop. s. 20 ff.) Avgränsningen av paragrafens tillämpningsområde - knivar, andra stick- och skärvapen och andra föremål som är ägnade att användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa - har inte ändrats sedan bestämmelsen infördes.
I författningskommentaren till bestämmelsen anges sylar, stämjärn och mejslar som exempel på föremål som genom sin konstruktion är ägnade att användas för att skada andra. Vidare anges uttryckligen att gatustridsvapen omfattas av förbudet i paragrafen (a. prop. s. 14). Dessutom uttalas att regeln i princip tar sikte på sådana föremål som kan utgöra vapen enligt 4 kap. 5 § BrB och som även avses i förverkanderegeln i 36 kap. 3 § 2 BrB.
Straffbestämmelsens konstruktion talar för att försiktighet ska iakttas vid tolkningen av bestämmelsen när det gäller frågan om vilka föremål som ska ingå i tillämpningsområdet. En språklig tolkning av formuleringen utesluter i och för sig inte att varje föremål som lätt kan användas som vapen vid våldsbrott omfattas av förbudet. Av sammanhanget framgår dock tydligt att en begränsning har avsetts. Syftet med bestämmelsen, liksom de uttalanden som görs och exempel som ges i förarbetena, synes tala för att endast knivar och liknande föremål samt gatustridsvapen omfattas. Emot en så strikt avgränsning talar å andra sidan uttalandet i förarbetena, att regeln i princip tar sikte på sådana föremål som kan utgöra vapen enligt bestämmelsen om olaga hot (4 kap. 5 § BrB) och som även avses i förverkanderegeln i 36 kap. 3 § 2 BrB.
Gardner nämns inte i förarbetena till lagen. Där nämns däremot, som exempel på gatustridsvapen, batonger. Av det framgår att vissa vapen som kan användas för att slå och krossa är avsedda att omfattas av bestämmelsen. När det gäller bollträn är det väl känt att s.k. basebollträn inte sällan har kommit till användning i sammanhang där misshandel och hot förekommer. De torde i relativt stor utsträckning anskaffas utan något som helst samband med det ursprungliga användningsområdet, och det är inte ovanligt att basebollträn förklaras förverkade i samband med vålds- och hotbrottslighet. Basebollträn får därför numera betraktas som gatustridsvapen. Sådana bollträn får därmed anses ägnade att användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa i lagbestämmelsens mening.
Det bollträ som W.J. innehade är ca 45 cm långt och är därmed klart kortare än ett regelrätt basebollträ. Form och utseende överensstämmer dock i övrigt. Effekten av en användning vid hot och våld torde vara någorlunda likartad. Likheten med basebollträn är därmed sådan att även det aktuella bollträet bör omfattas av innehavsförbudet i lagen.
Förbudet gäller emellertid inte om innehavet med hänsyn till föremålets art, innehavarens behov och övriga omständigheter är att anse som befogat. Detta undantag är i fråga om bollträn naturligtvis i första hand tillämpligt när avsikten är att föremålet ska användas för bollspel. W.J. har emellertid förklarat att han hade bollträet för att vid behov kunna försvara sig och för att känna sig trygg. Detta innehav är inte befogat i den mening som avses i bestämmelsen.
W.J. har uppgivit att han inte kände till att innehavet av bollträet var straffbart. Denna uppgift är inte motbevisad. Den ska behandlas som en invändning om straffrättsvillfarelse. Enligt 24 kap. 9 § BrB ska en straffrättsvillfarelse leda till ansvarsfrihet om den är uppenbart ursäktlig. Formuleringen av bestämmelsen innebär att den ska tillämpas restriktivt. Huvudregeln är alltså att okunnighet om olika straffbestämmelser inte friar från ansvar. I W.J:s fall har det inte framkommit tillräckliga skäl att göra avsteg från denna huvudregel. Hans straffrättsvillfarelse leder alltså inte till ansvarsfrihet.
Med hänsyn till vad som framkommit om skälet till innehavet, som innebär att W.J. var beredd att använda bollträet som tillhygge, kan det inte anses vara fråga om ett ringa fall.
W.J. ska därför dömas för brott mot knivförbudslagen. Det saknas anledning att frångå den påföljd som hovrätten har bestämt. Hovrättens domslut ska därför fastställas. - - -.
HD fastställer hovrättens domslut.
HD:s dom meddelad: den 16 september 2011.
Mål nr: B 3001-10.
Lagrum: 1, 2 och 4 §§ lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål, 4 kap. 5 § och 36 kap. 3 § 2 BrB.