De intressen som bär upp biobankslagen hindrar regelmässigt att vävnadsprover tas i beslag.
Allmän åklagare yrkade vid Falu tingsrätt med stöd av 28 kap. 4 § RB att rätten skulle besluta om husrannsakan i Stockholms Medicinska Biobanks lokaler vid Karolinska Universitetssjukhuset Huddinge i syfte att söka efter vissa vävnadsprover, vilka hade lämnats av en person som var målsägande i en pågående förundersökning.
Till stöd för sitt yrkande anförde åklagaren bl.a.
I anledning av en förundersökning avseende grov misshandel behövs tillgång till delar av två vävnadsprover som förvaras vid biobanken. Syftet är att jämföra virus i dessa prover med virus i prover från den misstänkte. Prover kan, såvitt känt, inte erhållas på något annat sätt.
Målsäganden, som har ett målsägandebiträde, har samtyckt till att proverna används för detta ändamål.
Inspektionen för vård och omsorg har, efter överklagande av biobankens beslut, beslutat att inte lämna ut de efterfrågade proverna.
Husrannsakan behöver därför göras för att kunna söka efter proverna.
Enligt min uppfattning, baserat på det nuvarande utredningsläget, vinner målsägandens berättelse stöd av andra uppgifter i utredningen. För att kunna ta ställning till huruvida den misstänkte har fullbordat brottet är dock en husrannsakan med därefter följande åtgärder nödvändig.
Såvitt nu kan bedömas kommer inte något men att uppkomma för övriga skyddsvärda intressen, varför åtgärden inte kan anses vara oproportionerlig.
Verksamheten vid biobanken är integritetskänslig, varför beslut bör fattas av rätten.
Stockholms Medicinska Biobank motsatte sig bifall till yrkandet om husrannsakan och anförde till stöd för sin ståndpunkt bl.a.
Brottsutredning ingår inte bland de ändamål för vilka vävnadsprover i en biobank får användas enligt 2 kap. 2 § lagen (2002:297) om biobanker i hälso- och sjukvården m.m. (biobankslagen). Biobankslagen tillåter i dag därmed inte att prover ur biobanker lämnas ut för att användas i brottsutredningar (se Framtidens biobanker, SOU 2018:4, s. 397 ff.). Inspektionen för vård och omsorg, IVO, har efter överklagande fastställt biobankens beslut att inte lämna ut de efterfrågade proverna.
Redan biobankslagens ändamålsbestämmelser kan således anses utgöra ett förbud mot att använda biobanksprover i brottsutredningar.
Om biobankslagens ändamålsbestämmelser inte skulle anses utgöra ett absolut förbud mot husrannsakan och beslag hos biobanker, är de uttryck för ett sådant motstående intresse som måste beaktas vid tillämpningen av proportionalitetsreglerna i 27 kap. 1 § och 28 kap. 3 a § RB (se SOU 2018:4 s. 406 ff.). Skälen för husrannsakan uppväger inte intrånget i de intressen som skyddas av biobankslagen.
Avslutningsvis ska framhållas att två statliga utredningar (En ny biobankslag, SOU 2010:81, och Framtidens biobanker, SOU 2018:4) oberoende av varandra kommit fram till att bestämmelsen i 27 kap. 2 a § RB explicit bör uttrycka att vävnadsprover som ingår i biobanker inte ska få tas i beslag för utredning av brott.
Även om lagstiftningen ännu inte ändrats i enlighet med utredningarnas förslag, bör dessa utredningars bedömningar ifråga om tillåtligheten tillmätas betydelse vid rättens bedömning.
Tingsrätten (rådmannen Orr) anförde i beslut den 26 mars 2018 följande.
Biobankers verksamhet regleras i lagen (2002:297) om biobanker i hälso- och sjukvården m.m. (nedan biobankslagen). Till vilka ändamål prover i biobanken, såvitt nu är i fråga, får användas regleras i lagens 2 kap. 2 § och där anges inte brottsutredningar. Att uppsåtligen eller av oaktsamhet använda prover för andra ändamål är straffbart enligt 6 kap. 1 § biobankslagen.
Av den utredning som finns utgår tingsrätten i den vidare bedömningen från att den nu aktuella begäran inte avser prover i PKU-banken. Det nu sagda innebär att biobankslagens bestämmelser är subsidiära i förhållande till bl.a. rättegångsbalkens regler om husrannsakan och beslag, se 1 kap. 4 § biobankslagen.
I betänkandet Framtidens biobanker SOU 2018:4 föreslås, såvitt nu är i fråga, att det ska införas ett uttryckligt förbud mot att använda prover från biobanker i brottsutredningar, s. 397 f. Av betänkandets genomgång av gällande rätt i fråga om möjligheten att använda prover, som det nu är fråga om, i biobanker i brottsutredningar framgår att rättsläget i någon mån får anses vara oklart. Tingsrätten delar den bedömningen.
Mot bakgrund av det som åklagaren har anfört får i detta fall rekvisitet i 28 kap. 1 § andra stycket RB om "synnerlig anledning" för att besluta om husrannsakan i och för sig anses vara uppfyllt.
Om dagens rättsläge innebär att husrannsakan kan ske hos en biobank är det tingsrättens uppfattning att det i vart fall krävs att det i så fall är fråga om ett mycket allvarligt brott för att kunna bifalla en sådan begäran. Tingsrätten ställer sig tveksam till om den nu i och för sig förhållandevis allvarliga brottsligheten är tillräckligt allvarlig för kunna bifalla åklagarens begäran.
Tingsrätten är vidare av den uppfattningen att det kan sättas i fråga om en husrannsakan i detta fall i alla delar är förenlig med bestämmelsen i 28 kap. 3 a § RB.
Målsägandens samtycke till husrannsakan för att hitta prover som hon har lämnat, har enligt tingsrättens mening ingen avgörande betydelse i detta fall.
Enligt tingsrättens mening finns det i detta fall sammanfattningsvis inte skäl för att bifalla åklagarens begäran om husrannsakan.
Tingsrätten avslår åklagarens begäran om husrannsakan i Stockholms Medicinska Biobanks lokaler.
Åklagaren överklagade i Svea hovrätt och yrkade bifall till sin begäran om husrannsakan.
Stockholms Medicinska Biobank motsatte sig ändring av tingsrättens beslut.
Målsäganden uppgav i hovrätten att hon samtyckte till att åklagaren fick tillgång till de två vävnadsproverna och att dessa användes för de av åklagaren angivna ändamålen.
Hovrätten (hovrättsråden Fields och Thompson, referent, samt adjungerade ledamoten Morgan) anförde i beslut den 17 april 2018 följande.
Inledningsvis konstaterar hovrätten att lagen (2002:297) om biobanker i hälso- och sjukvården m.m. (biobankslagen) är subsidiär i förhållande till rättegångsbalkens bestämmelser (se 1 kap. 4 § biobankslagen). Från denna regel uppställs ett undantag i nyss nämnda lagrum, nämligen att bestämmelserna i biobankslagens femte kapitel har företräde framför bestämmelser i annan lag. Genom regleringen är det enligt hovrättens mening uppenbart att lagstiftaren har avsett att andra vävnadsprover än de som re-gleras i lagens femte kapitel om det s.k. PKU-registret inte ska vara undantagna från rättegångsbalkens bestämmelser om straff-processuella tvångsmedel.
Om ett visst föremål inte får tas i beslag får inte heller en husrannsakan för att söka efter föremålet genomföras (se t.ex. Blackwell, Straffprocessuella tvångsmedel, 3:e uppl. s. 565). Den första frågan är således om de aktuella vävnadsproverna får tas i beslag i enlighet med 27 kap. 1 § RB. Hovrätten anser att åklagaren har redovisat tillräckligt konkreta omständigheter avseende hur vävnadsproverna skäligen kan antas ha betydelse för den pågående förundersökningen. Kraven i denna del är således uppfyllda. Vad gäller frågan om proportionalitet enligt 27 kap. 1 § tredje stycket RB, hänvisar hovrätten till resonemanget nedan.
Reglerna om husrannsakan finns i 28 kap. RB. I 1 § föreskrivs att om det finns anledning att anta att ett brott har begåtts på vilket fängelse kan följa, får husrannsakan företas i hus, rum eller slutet förvaringsställe för att söka efter föremål som kan tas i beslag. Hos annan än den som skäligen kan misstänkas för brottet får husrannsakan företas bara om det, såvitt här är av intresse, finns synnerlig anledning att det vid rannsakningen ska anträffas föremål som kan tas i beslag. Enligt 3 a § får husrannsakan beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse.
Eftersom det är ostridigt att de aktuella vävnadsproverna förvaras i Stockholms Medicinska Biobanks lokaler, är kravet på synnerlig anledning uppfyllt (jfr JO 1985/86 s. 123 och 1988/89 s. 70).
Vad gäller frågan om proportionalitet gör hovrätten följande överväganden. Bestämmelsen i 28 kap. 1 § RB uppställer ingen annan nedre gräns vad gäller kravet på brottets svårhet för att få genomföra husrannsakan än att det ska vara föreskrivet fängelse för brottet (jfr t.ex. 24 kap. 1 § första stycket RB avseende häktning). Biobankers verksamhet är emellertid av känslig natur och inom ramen för denna verksamhet behandlas flera integritetskänsliga uppgifter. Detta återspeglas i biobankslagens ändamålsbestämmelse (2 kap. 2 §), vilket skulle kunna anses tala emot att tillåta en husrannsakan för att genomföra de aktuella beslagen.
I detta fall rör brottsmisstanken grov misshandel, som är ett allvarligt brott och för vilket vid tiden för det påstådda brottet inte var föreskrivet lindrigare straff än fängelse ett år. Resultatet av analysen av vävnadsproverna kan ur utredningssynpunkt vara till såväl den misstänktes fördel som till dennes nackdel. Vidare har målsäganden samtyckt till att vävnadsproverna lämnas ut i brotts-utredande syfte. Hovrätten noterar i detta sammanhang att biobankslagens bestämmelser om skadestånd i vissa fall kan medföra att provgivare tillerkänns ersättning vid skada eller kränkning av den personliga integriteten som kan följa av att lagens bestämmelser inte har följts. Således har den enskilda provgivarens personliga integritet tillmätts ett starkt skyddsintresse enligt lagen (jfr 6 kap. 2 § biobankslagen). Det skyddsintresset är tillvarataget genom målsägandens samtycke.
Sammantaget anser hovrätten att skälen för husrannsakan i syfte att söka efter föremål som kan tas i beslag uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för motstående intressen. Åklagarens begäran om husrannsakan ska därför bifallas och tingsrättens beslut ändras i enlighet därmed.
Hovrätten utgår från att det vid verkställandet av husrannsakan tas hänsyn till biobankens känsliga verksamhet och att påkallad försiktighet iakttas.
Med ändring av tingsrättens beslut förordnar hovrätten, med stöd av 28 kap. 1 § andra stycket RB, att husrannsakan får företas i Stockholms Medicinska Biobanks lokaler i syfte att söka efter två vävnadsprover från målsäganden.
Stockholms Medicinska Biobank överklagade hovrättens beslut och yrkade att beslutet skulle upphävas.
Riksåklagaren motsatte sig ändring.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Jones, föreslog i betänkande följande beslut.
1-6. Motsvarar i huvudsak punkterna 2-7 i HD:s beslut.
Frågorna i HD m.m.
Motsvarar punkten 1 i HD:s beslut.
Det bör framhållas att det finns en utredning (Framtidens biobanker, SOU 2018:4) med förslag om en uttrycklig bestämmelse i rättegångsbalken som hindrar beslag av prover som förvaras i en biobank. Förslaget har ännu inte lett till lagstiftning.
9-12. Motsvarar i huvudsak punkterna 8-12 i HD:s beslut.
Avseende proverna och personuppgifterna i PKU-biobanken (vilken det inte är fråga om i detta fall) finns särskilda regler i 5 kap., där det bl.a. finns mer specifika ändamålsbestämmelser som styr användningen av detta material (2 och 5 §§).
Av 1 kap. 4 § sista stycket framgår att bestämmelser i annan lag som avviker från bestämmelser i biobankslagen ska tillämpas, dock med det undantaget att bestämmelserna i 5 kap. om PKU-registret ska ha företräde framför bestämmelser i annan lag. Bestämmelsen i 4 § tar framförallt sikte på hanteringen av personuppgifter (vilket också den nyligen ändrade rubriken; förhållandet till annan dataskyddsreglering, klart ger uttryck för). Detta innebär att lagen i dessa avseenden är subsidiär i förhållande till andra författningar som reglerar sådana frågor, utom såvitt gäller bestämmelserna i de delar av 5 kap. som behandlar register över personuppgifter (se prop. 2001/02:44, s. 34 f. och 69 samt prop. 2017/18:171, s. 218 f.). Bestämmelsen kan däremot inte sägas uttrycka en subsidiaritetsprincip i förhållande till rättegångsbalkens regler om husrannsakan och beslag.
Frågan om användningen av prover som omfattas av biobankslagen i brottsutredningar har varit föremål för utredning flera gånger. Härvid har det konstaterats att biobankslagens bestämmelser inte hindrar att vävnadsprover tas i beslag i brottsutredningar respektive att det i vart fall framstår som oklart i vilken utsträckning detta kan ske (se SOU 2010:81, s. 513 och SOU 2018:4, s. 424 f.). Efter en avvägning bl.a. mellan det (enligt de brottsutredande myndigheterna) ringa behovet av att i brottsutredningar använda proverna och motstående intressen har utred-ningarna båda gångerna utmynnat i förslag om att införa ett uttryckligt förbud i rättegångsbalken mot att ta prover ur biobanker i beslag för brottsutredningar.
I den senaste utredningen har framhållits bl.a. risken för att förtroendet för staten och biobankerna skadas om biobanksprover kan användas för ett helt annat syfte än det som var ändamålet med insamlandet och bevarandet, och staten inte respekterar den vilja provgivarna uttryckt samt den tillit dessa visat samhället genom att - på vissa villkor - låta prover bevaras i en biobank. Användning av proverna i brottsut-redningar skulle enligt utredningen kunna äventyra de ändamål som biobankslagen är avsedd för. Användning av proverna i brottsutredningar på grundval av provgivarens samtycke har vidare bedömts som olämpligt ur framförallt rättssäkerhetssynpunkt. (Se SOU 2018:4, s. 416 ff.)
17-23. Motsvarar i huvudsak punkterna 14, 15 och 17-20 i HD:s beslut.
I förarbetena till rättegångsbalken och i den juridiska litteraturen har framhållits att husrannsakan och beslag kan träffa olika skyddsvärda tredjemansintressen, vilka i de flesta fall är hänvisade till att beaktas inom ramen för proportionalitetsbedömningen. I förarbetena har således framhållits att även de konsekvenser tvångsmedlet kan få för tredje mans rättsligt skyddade intressen, som exempelvis vid husrannsakan på tidningsredaktioner, ska beaktas vid bedömningen. Eftersom vissa platser eller lokaler med särskild status, såsom kyrkor och kloster och liknande lokaler inte åtnjuter något särskilt skydd mot husrannsakan, ska även detta beaktas vid tillämpningen av proportionalitetsprincipen. Ingrepp som endast avser egendom eller ekonomiska intressen anses i regel som mindre allvarliga än kränkningar av en persons frihet och integritet. (Se prop. 1988/89:124, s. 28 och 60 f. och bl.a. Jordan m.fl., Rättegång III, 6 uppl., 2006, s. 48 f. och 86 f.)
För användning av tvångsmedlen i rättegångsbalken gäller av rättssäkerhetsskäl, förutom proportionalitetsprincipen, också allmänna principer som legalitets-, ändamåls- och behovsprinciperna (se 2 kap. 20-21 §§ RF och bl.a. Jordan m.fl., a.a., s. 47 f., Armstrong m.fl., Rättegångsbalken, Zeteo 2017-12-05, kommentaren till 28 kap. 1 §, och Blackwell, a.a., s. 20 ff. och 578 ff.).
Motsvarar punkten 16 i HD:s beslut.
Enligt 27 kap. 17 § och 28 kap. 15 § gäller avvikande bestämmelser om beslag och husrannsakan i annan lag eller författning före bestämmelserna i rättegångsbalken.
Biobankslagen möjliggör inte utlämnande av vävnadsprover i brottsutredande syfte. Biobankslagens ändamålsbestämmelser reglerar syftet med en biobank och på vilket sätt en sådan får användas. Ändamålsbestämmelserna och bestämmelserna om samtycke i biobankslagen skyddar enskilda mot användning av materialet för andra syften än angivna ändamål och är avsedda att trygga tillgången på material för de ändamål som framgår av lagen. Enskilda ska som utgångspunkt inte behöva räkna med att prover som lämnats till en biobank används på något annat sätt än som framgår av lagstiftningen och det lämnade samtycket. Detta måste också anses innefatta ett visst skydd mot bl.a. tvångsingripanden från det allmänna.
Rättegångsbalkens regler om beslag och husrannsakan har generell räckvidd om förutsättningarna för de aktuella tvångsmedlen är uppfyllda och det inte finns någon bestämmelse som uttryckligen reglerar annat (jfr 27 kap. 17 § och 28 kap. 15 §). Detta gäller även om var och en inte räknat med ett tvångsingripande från det allmänna, vilket i princip alltid sker ofrivilligt, oönskat och utan att det varit förutsatt. Användning av tvångsmedlen innebär i regel ett integritetsintrång och förutsätter alltid att de rättsliga förutsättningarna är uppfyllda. Användningen är också förenad med flertalet grundläggande och viktiga principer som ska beaktas för att garantera enskildas rättssäkerhet.
Frågan är om det finns något generellt hinder mot att genom husrannsakan ta vävnadsprover i en biobank i beslag för brottsutredning. Beslag av vävnadsprover enligt biobankslagen träffas inte av förbudet avseende skriftliga handlingar och andra informationsbärare i 27 kap. 2 § RB (jfr SOU 2018:4, s. 404 och RÅ 1994 not. 465). Biobankslagen innehåller inte heller någon förbudsregel eller avvikande bestämmelse i fråga om beslag eller husrannsakan.
Det saknas direkt stöd för att biobanker som sådana skulle vara skyddade mot husrannsakan eller beslag. Att biobankslagen inte uttrycker en subsidiaritetsprincip i förhållande till rättegångsbalkens regler om husrannsakan och beslag (se p. 14) kan inte medföra att biobankslagen ska ges företräde framför rättegångsbalken i frågor som biobankslagen inte reglerar. Som redan konstaterats finns inte någon bestämmelse som uttryckligen hindrar beslag av prover i en biobank. Biobankslagen hindrar alltså i nuläget inte att rättegångsbalkens regler om husrannsakan och beslag kan bli tillämpliga beträffande prover som finns i en biobank (jfr SOU 2010:81, s. 524, SOU 2018:4, s 407 och 424 f. och JO:s ämbetsberättelse 2006/07:JO1, s. 54 ff.). Vävnadsprover i en biobank skulle därför i och för sig kunna tas i beslag.
För att vävnadsprover i en biobank ska kunna tas i beslag genom husrannsakan förutsätts bl.a. att tvångsmedlet uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse.
Det finns ett allmänt intresse av att brott kan utredas effektivt och rättssäkert. De motstående intressen som gör sig gällande beträffande vävnadsprover i biobankerna är framförallt den enskildes integritetsskydds-intressen samt att säkra tillgången till underlag för vård och behandling och forskningsmaterial vilket biobankslagen är avsedd att skydda. Att insamlandet bygger på samtycke till viss specifik och lagreglerad användning måste tillmätas stor betydelse vid bedömningen.
Det bör i sammanhanget framhållas att de utredningar som gjorts i frågorna har visat att behovet av att använda prover från biobanker till brottsutredningar generellt är mycket litet. I de flesta fall kan nödvändiga prover säkras på annat sätt och i dessa fall ska inte husrannsakan användas. I det pågående lagstiftningsarbetet har de brottsutredande myndigheterna inte heller motsatt sig förslaget att ett beslagsförbud införs.
Biobankernas känsliga och särpräglade verksamhet, deras uttryckliga ändamål och syften samt de skyddsintressen som finns bakom lagstiftningen medför att det sällan bör kunna anses förenligt med proportionalitetsprincipen att genom husrannsakan ta vävnadsprover i beslag för brottsutredning. I de fall det kan bli aktuellt måste det ställas krav på att förundersökningen rör allvarlig brottslighet, att vävnadsprovet är av särskilt stor betydelse för utredningen av det aktuella brottet och att behovet inte kan tillgodoses på något annat sätt. Om integritetsintrånget i det enskilda fallet är stort bör utrymmet för användning av tvångsmedlen vara mycket begränsat.
Det finns anledning att anta att ett brott har begåtts på vilket fängelse kan följa. Den grundläggande förutsättningen för husrannsakan enligt 28 kap. 1 § RB är därmed uppfylld. Eftersom det är ostridigt att de aktuella vävnadsproverna förvaras i biobanken är också kravet på synnerlig anledning uppfyllt. Beslag av de aktuella vävnadsproverna kan utifrån vad åklagaren uppgett antas ha betydelse för utredningen av misstanken om grov misshandel.
Målsäganden har lämnat sitt samtycke till att vävnadsproverna används i brottsutredningen. Ett beslag kan visserligen inte grundas på samtycke (se bl.a. Armstrong m.fl., Rättegångsbalken, Zeteo 2017-12-05, kommentaren till 27 kap. 1 §). Målsäganden kan inte heller samtycka till att en husrannsakan företas hos biobanken. Samtycke och självbestämmande har dock stor betydelse enligt biobankslagen och målsägandens samtycke medför i detta fall att det inte föreligger något integritetsintrång som skyddsvärt motstående intresse. Det finns vidare inte något som talar för att åtgärden skulle innebära risk för integritetsintrång för någon annan än målsäganden eller att det pga. denna finns anledning för andra att i större omfattning avstå från att lämna prover till biobankerna.
Den jämförelseanalys som åklagaren behöver få genomförd är utifrån vad som framkommit av avgörande betydelse för den fortsatta brottsutredningen. Det går inte längre att på något annat sätt anskaffa ett jämförbart prov från målsäganden. Vid den angivna brottstidpunkten var straffet för grov misshandel fängelse i lägst ett år. Mot bakgrund av detta, att åtgärden pga. målsägandens eget samtycke inte innebär något integritetsintrång, samt att åklagaren inte kan få åtkomst till proverna på något annat sätt framstår det som förenligt med proportionalitetsprincipen att i detta fall genom husrannsakan ta vävnadsproverna i beslag för brottsutredningen.
Hovrättens beslut ska följaktligen fastställas.
HD fastställer hovrättens beslut.
HD (justitieråden Bowers, Franklin, Grimes, Smith och Marshall, referent) meddelade den 1 november 2018 följande slutliga beslut.
Målet gäller om det i ett visst fall är möjligt att använda bestämmelserna om husrannsakan för beslag i syfte att få tillgång till vävnadsprover som förvaras enligt lagen (2002:297) om biobanker i hälso- och sjukvården m.m. (biobankslagen). De frågor som aktualiseras är om regleringen i biobankslagen hindrar en tillämpning av rättegångsbalkens bestämmelser om husrannsakan och - om det inte förhåller sig så - om förutsättningarna för att besluta om husrannsakan är uppfyllda.
Frågorna har uppkommit i en förundersökning angående grov misshandel. Misshandelsbrottet ska ha bestått i att den misstänkte under åren 2012-2014 vid samlag har smittat målsäganden med en kronisk sjukdom genom virus.
Åklagaren har hos Stockholms Medicinska Biobank (biobanken) begärt att få ut delar av två vävnadsprover från målsäganden. Proverna förvarades, och förvaras fortsatt, vid biobanken i enlighet med biobankslagen. Biobanken avslog åklagarens begäran. Beslutet överlämnades till Inspektionen för vård och omsorg (IVO) för prövning. IVO fastställde biobankens beslut. IVO:s beslut kunde inte överklagas.
Åklagaren begärde därefter att tingsrätten skulle besluta om husrannsakan i biobankens lokaler för att söka efter och ta i beslag de två vävnadsproverna (jfr 28 kap. 4 § RB).
Enligt åklagaren ska vävnadsproverna användas för att jämföra virus i proverna med virus i prover från den misstänkte. Målsägandens virusnivåer är numera så låga att en jämförelse med nya prover från målsäganden inte är meningsfull. En jämförelseanalys med proverna i biobanken är enligt åklagaren den enda möjligheten att avgöra om den misstänkte har fullbordat brottet. Målsäganden har samtyckt till att proverna lämnas ut för det av åklagaren angivna ändamålet.
Tingsrätten avslog åklagarens begäran om husrannsakan. Hovrätten har bifallit åklagarens begäran. Hovrätten angav att biobankslagen enligt 1 kap. 4 § i aktuellt hänseende är subsidiär till rättegångsbalkens bestämmelser om straffprocessuella tvångsmedel. Med denna utgångspunkt bedömde hovrätten att förutsättningarna för husrannsakan var uppfyllda.
Biobanken har yrkat att HD upphäver beslutet om husrannsakan. Biobanken har anfört att biobankslagens bestämmelser har företräde framför rättegångsbalkens bestämmelser om straffprocessuella tvångsmedel och att de - om HD skulle anse att så inte är fallet - är uttryck för ett sådant motstående intresse som vid tillämpning av proportionalitetsprincipen ändå utgör ett hinder mot att tillgripa de aktuella tvångsåtgärderna.
Rättslig reglering m.m.
En biobank utgörs av biologiskt material från en eller flera människor som samlas och bevaras tills vidare eller för en bestämd tid och vars ursprung kan härledas till den eller de människor från vilka materialet härrör. I lagen regleras hur humanbiologiskt material, med respekt för den enskilda människans integritet, ska få samlas in, förvaras och användas för vissa ändamål. (Se 1 kap. 1 och 2 §§.)
Vid lagens tillkomst ansågs en rättslig reglering behövas för att garantera att enskilda får ett tillfredsställande integritetsskydd samtidigt som allmänheten får nödvändig insyn, men också för att göra materialet tillgängligt för såväl vården av enskilda patienter som angelägen forskning (se prop. 2001/02:44 s. 29).
En biobank får användas, förutom för vård och behandling och andra medicinska ändamål i en vårdgivares verksamhet, endast för ändamål som avser kvalitetssäkring, utbildning, forskning, klinisk prövning, utvecklingsarbete eller annan därmed jämförlig verksamhet. Vävnadsprover får inte samlas in och bevaras i en biobank utan att provgivaren eller dennes vårdnadshavare informerats om avsikten och om det eller de ändamål för vilka biobanken får användas och därefter lämnat sitt samtycke. (Se 2 kap. 2 § samt 3 kap. 1 och 2 §§.)
Vävnadsprover som bevaras i en biobank får inte användas för andra ändamål än de som omfattas av tidigare information och samtycke utan att den som lämnat samtycket informerats om och samtyckt till det nya ändamålet. Den som lämnat samtycke till användning av ett vävnadsprov har en oinskränkt rätt att när som helst återkalla sitt samtycke. Avser återkallelsen all användning ska vävnadsprovet omedelbart förstöras eller avidentifieras. Regleringen är ett uttryck för principen om den enskildes själv-bestämmanderätt. (Se 3 kap. 5 § första stycket och 6 §; jfr a. prop. s. 44.)
Om ett vävnadsprov lämnas ut ska det i regel ske med s.k. kodning och utan att personuppgifter kan kopplas samman med provet (4 kap. 4 och 10 §§). I förarbetena har framhållits att det, till skillnad från vad som gäller för allmänna handlingar, inte finns någon rätt att få del av vävnadsprover från den offentliga vården eller någon skyldighet för den som inrättat en biobank att lämna ut materialet. Regleringen är tänkt att garantera provgivarna att materialet inte används till men för dem, samtidigt som forskare och andra intressenter på sakliga grunder ska kunna ges möjlighet att använda proverna. (Se a. prop. s. 48.)
Av 1 kap. 4 § tredje stycket framgår att bestämmelser i annan lag som avviker från bestämmelser i biobankslagen ska tillämpas, dock med det undantaget att bestämmelserna i 5 kap. om PKU-registret ska ha företräde framför bestämmelser i annan lag. Det sistnämnda undantaget gäller inte alla regler som rör PKU-biobanken (en särskild biobank med vävnadsprover från nyfödda barn), utan endast de delar som gäller PKU-registret (se t.ex. prop. 2001/02:44 s. 70).
En husrannsakan får företas i hus, rum eller slutet förvaringsställe för att söka efter föremål som kan tas i beslag eller annars för att utröna omständigheter som kan vara av betydelse för utredning om brottet, om det finns anledning att anta att ett brott har begåtts på vilket fängelse kan följa. Hos annan än den som skäligen kan misstänkas för brottet får husrannsakan företas bara i vissa fall, bl.a. om det finns synnerlig anledning att det vid rannsakningen ska anträffas föremål som kan tas i beslag eller att annan ut-redning om brottet kan vinnas. (Se 28 kap. 1 § RB.) För att kravet på synnerlig anledning ska vara uppfyllt förutsätts i princip att det finns någon omständighet som påtagligt visar att man med fog kan förvänta sig att en husrannsakan ger det avsedda resultatet (jfr t.ex. Blackwell, Straffprocessuella tvångsmedel, 4 uppl. 2018, s. 613 ff.).
Liksom vid andra tvångsmedel gäller vid husrannsakan en proportionalitetsprincip (se 28 kap. 3 a §). Proportionalitetsprincipen innebär att den som beslutar om ett tvångsmedel i varje enskilt fall ska pröva om den skada som användningen av tvångsmedlet medför står i rimlig proportion till vad man har att vinna med åtgärden. Endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse får husrannsakan beslutas.
Av 28 kap. 4 § följer att husrannsakan, om det inte är fara i dröjsmål, inte bör vidtas utan rättens förordnande om den kan antas bli av stor omfattning eller medföra synnerlig olägenhet för den hos vilken åtgärden företas. När det gäller frågan om husrannsakan medför synnerlig olägenhet är det bl.a. åtgärdens betydelse i integritetshänseende som avses. Detta har ansetts kunna ha betydelse i fråga om biobanker (jfr JO:s ämbetsberättelse 2006/07:JO1 s. 60 ff.).
För att husrannsakan ska få företas i beslagssyfte förutsätts att det sökta föremålet kan tas i beslag enligt reglerna i rättegångsbalken eller enligt regler i annan lagstiftning.
Fysiska föremål som skäligen kan antas ha betydelse för utredning om brott får tas i beslag. Om kravet är uppfyllt saknar det i princip betydelse vem som äger respektive besitter föremålet eller om det har något värde (jfr t.ex. Mcintyre, a.a., s. 405 f.). Också vid beslag ska proportionalitetsprincipen tillämpas. (Se 27 kap. 1 § första och tredje styckena.)
I 27 kap. 2 § finns en regel om beslagsförbud som innebär att en skriftlig handling eller andra motsvarande informationsbärare inte får tas i beslag om de kan antas innehålla uppgifter som en befattningshavare eller någon annan som avses i 36 kap. 5 § inte får höras som vittne om och handlingen innehas av honom eller av den som tystnadsplikten gäller till förmån för.
Om beslag är uteslutet, exempelvis pga. en sådan omständighet som anges i 27 kap. 2 § avseende beslagsförbud i vissa fall, får husrannsakan inte ske för att söka efter föremålet (jfr bl.a. NJA 1977 s. 403 och NJA 2015 s. 631).
Enligt 27 kap. 17 § och 28 kap. 15 § gäller att avvikande regler om beslag respektive husrannsakan i andra författningar har företräde. Exempelvis har 47 § jaktlagen (1987:259) om beslag av vilt företräde framför rättegångsbalkens regler.
Frågan om förhållandet mellan biobankslagen och rättegångsbalkens regler om tvångsmedel har, trots att det måste sägas ha varit näraliggande, inte uttryckligen berörts av lagstiftaren i samband med biobankslagens tillkomst. Frågan har emellertid behandlats i två olika utredningsbetänkanden som båda gjort bedömningar av vad rättsläget innebär (se SOU 2010:81 s. 506 ff. och SOU 2018:4 s. 406 f.). Beträffande användningen av tvångsmedel i en situation som den nu aktuella har den förra utredningen angett att biobankslagens regler får beaktas vid proportionalitetsprövningen. Den senare har ansett det oklart om biobankslagen innebär ett generellt hinder mot att använda tvångsmedel eller om lagen i stället får beaktas vid tillämpning av proportionalitets-principen.
Båda utredningarna har föreslagit att det i rättegångsbalken ska tas in en bestämmelse i 27 kap. av innebörd att vävnadsprover som omfattas av biobankslagen inte får tas i beslag för utredning av brott. Förslagen har lämnats mot bakgrund av att det ansetts angeläget att bevara förtroendet för biobankerna men också med hänsyn till att behovet av att kunna använda biobanker i brottsutredningssyfte har bedömts vara mycket begränsat. Förslagen har ännu inte lett till lagstiftning.
Som framgått finns i såväl 1 kap. 4 § biobankslagen som 27 och 28 kap. RB regler som rör förhållandet till andra lagar. Frågan kan därför ställas om dessa bestämmelser har någon betydelse för relationen mellan de båda regelverken.
Enligt de ursprungliga förarbetena till 1 kap. 4 § biobankslagen avses paragrafen innebära bl.a. att personuppgiftslagen (1998:204) och lagen (1998:544) om vårdregister skulle bli tillämpliga på behandlingen av personuppgifter i biobanker (se prop. 2001/02:44 s. 34; jfr även SOU 2018:4 s. 202). Det talar för att paragrafen tar sikte på hanteringen av personuppgifter och därtill anknytande frågor.
En sådan tolkning ligger också i linje med ordalydelsen, som hänvisar till bestämmelser i annan lag vilka avviker från bestämmelserna i biobankslagen. En sådan hänvisning till avvikande bestämmelser kan inte läsas så att all annan lagstiftning - också sådan som behandlar helt andra saker än de som regleras i lagen - ska ges företräde framför biobankslagen (med det undantag som följer av bestämmelsen). Den nyligen genomförda ändringen av rubriken före paragrafen talar i samma riktning. Rubriken var tidigare "Förhållandet till bestämmelser i annan lag" och är numera "Förhållandet till annan dataskyddsreglering".
Bestämmelsen i 1 kap. 4 § tredje stycket biobankslagen kan följaktligen inte anses reglera förhållandet mellan biobankslagen och rättegångsbalken.
Omvänt kan inte heller bestämmelserna i 27 kap. 17 § och 28 kap. 15 § RB anses reglera förhållandet till biobankslagen. Som framgått av det föregående (p. 21) reglerar de paragraferna i stället relationen till särskilda regler om bl.a. beslag och husrannsakan.
Det nu sagda innebär att de båda regelverken är tillämpliga sida vid sida. Detta betyder att inte heller undantaget i 1 kap. 4 § för bestämmelserna om PKU-registret nödvändigtvis utgör ett absolut hinder mot att rättegångsbalkens tvångsmedelsregler kommer till användning beträffande vävnadsprover i PKU-biobanken. Det är emellertid en särskild fråga som inte behöver besva-ras i detta sammanhang. (Jfr dock resonemanget i SOU 2018:4 s. 407 som bygger på att reglerna om själva PKU-registret, till skillnad från reglerna om PKU-biobankerna i övrigt, har företräde framför annan lagstiftning.)
När rättegångsbalkens regler om tvångsmedel är tillämpliga och det inte finns några uttryckliga undantag (se t.ex. 27 kap. 2 § RB; jfr även p. 23 angående de förslag som lämnats om beslagsförbud rörande prover från en biobank) får olika skyddsvärda intressen som står emot intresset av tvångsmedelsanvändningen normalt beaktas inom ramen för den proportionalitetsbedömning som alltid ska göras. I förarbetena har således framhållits att vissa platser eller lokaler med särskild status - såsom kyrkor, kloster och liknande lokaler öpäå inte åtnjuter något särskilt skydd mot husrannsakan och att deras särskilda karaktär får beaktas vid tilllämpningen av proportionalitetsprincipen. (Se prop. 1988/89:124 s. 28 och 60 f.)
Det sagda får i princip anses gälla också de intressen som värnas av biobankslagen. Vilken betydelse som vid proportionalitetsprövningen tillmäts motstående intressen som värnas av annan lagstiftning kan emellertid variera, bl.a. beroende på vad denna lagstiftning gäller och dess syfte.
I biobankslagen finns en sammanhållen lagstiftning som utförligt reglerar hur biobanker och de vävnadsprover som ingår däri får användas. Regleringen ger sammantaget uttryck för att biobanker får användas endast för i lagen uttryckligen angivna ändamål och att den enskilde provgivarens informerade samtycke, också inom denna ram, ska tillmätas avgörande betydelse för hur väv-nadsprover ska kunna användas. Den enskilde förfogar emellertid inte över de egna vävnadsproverna på annat sätt än att denne har möjlighet att samtycka till att proven används för ytterligare i lagen angivna ändamål liksom att återkalla ett samtycke. Någon rätt för provgivaren att få provet utlämnat till sig finns inte.
Att dessa grundtankar respekteras ligger inte bara i den enskildes intresse. Lagstiftningen bygger på att en strikt reglering av användningen av biobanker är en förutsättning för att förtroendet för biobankerna ska kunna upprätthållas och ytterst för att människor ska vara villiga att låta sina vävnadsprover bevaras. Att det finns ett orubbat förtroende för biobankerna har betydelse bl.a. för forskningen, men också för att den enskilde ska kunna ges så god sjukvård som möjligt.
Sammantaget måste regleringen i biobankslagen anses ha en sådan betydelse att den regelmässigt kommer att slå igenom vid en pro­portionalitetsprövning enligt rättegångsbalken och därmed hindra att biobanker används i brottsutredande syfte.
Det anförda får, med hänsyn till att den enskilde inte förfogar över sina prover enligt biobankslagen på annat sätt än som ovan angetts, som utgångspunkt anses gälla också när provgivaren samtycker till att provet används. Mot bakgrund av de intressen som bär upp biobankslagen och de betänkligheter som finns med att tillmäta samtycke från den misstänkte betydelse vid användningen av tvångsmedel måste detta gälla undantagslöst såvitt avser vävnadsprover från den som misstänks för brott. Det finns emellertid inte anledning att helt utesluta att det någon gång - när brottsutredningsintresset är synnerligen starkt och samtycke från provgivaren föreligger - kan finnas ett utrymme att använda rättegångsbalkens regler för att åtkomma ett vävnadsprov från någon annan än den misstänkte.
De allmänna förutsättningarna för husrannsakan enligt 28 kap. 1 § RB är i och för sig uppfyllda i detta fall. För att beslag och husrannsakan ska få vidtas förutsätts emellertid också att de krav som proportionalitetsprincipen ställer är uppfyllda. Regleringen av biobanker och deras användning innebär att proportionalitetsbedömningen endast i rena undantagsfall skulle kunna utfalla så att vävnadsprover i en biobank kan tas i beslag. Det leder i förevarande fall, som avser en förundersökning om grov misshandel, till slutsatsen att det inte finns förutsättningar för en husrannsakan hos biobanken. Mot bakgrund av det anförda ska, med ändring av hovrättens beslut, ansökan om husrannsakan avslås.
HD ändrar hovrättens beslut och avslår yrkandet om husrannsakan.