Artskyddsbrott avseende en uppstoppad duvhök. Ringa fall?
Allmän åklagare väckte vid Lycksele tingsrätt åtal mot J.-A.S. för artskyddsbrott enligt följande gärningsbeskrivning: J.-A.S. har den 26 november 2009 i Rödåsel inom Västerbottens län uppsåtligen eller av oaktsamhet, trots att det inte är tillåtet utan tillstånd, sålt en uppstoppad duvhök. Duvhök är upptagen i bilaga A till rådets förordning (EG) nr 338/97 om skyddet av arter av vilda djur och växter genom kontroll av handel med dem.
Lagrum: 29 kap. 2 b § 1 st. MB.
J.-A.S. förnekade brott.
Tingsrätten (lagmannen Vega) anförde i dom den 15 mars 2010:
J.-A.S. har beretts tillfälle att slutföra sin talan och yttra sig över frågan om målet kan avgöras utan huvudförhandling men har inte hörts av.
Målet har avgjorts utan huvudförhandling.
Åklagaren har såsom skriftlig bevisning åberopat fotografi till styrkande av att det som såldes var en duvhök.
J.-A.S. har i polisförhör och i skrivelse berättat följande. Det stämmer att han sålt en uppstoppad duvhök på Blocket. Duvhöken var från mitten eller slutet av 1960-talet, då den flög in i hans fars ladugård. De senaste 10-15 åren har den hängt i J.-A.S:s matbod. Han såg en annons på Blocket där en person sålde en duvhök och han tänkte då att i stället för att slänga den han hade så kunde han sälja den på Blocket. Han lade ut en annons och en person ringde om duvhöken och de träffades i Rödåsel och gjorde upp affären. Han har aldrig hört ordet CITES-intyg eller CITES-lista tidigare och visste inte om att man inte fick sälja gamla uppstoppade duvhökar. Han har ingen jägarexamen, är inte intresserad av jakt och är inte införstådd i regler runt djur. Han kände inte till att duvhöken tillhörde skyddade arter och hade han vetat om det skulle han aldrig ha sålt den. För honom var det bara en död uppstoppad fågel som han i stundens ingivelse satte ut till försäljning.
Det är förbjudet att bl.a. saluföra exemplar av vissa utrotningshotade arter, däribland duvhök (se artikel 8.1 i rådets förordning (EG) nr 338/97 av den 9 december 1996 om skyddet av arter av vilda djur och växter genom kontroll av handeln med dem, den s.k. artskyddsförordningen). Överträdelse mot förordningens förbud är straffbelagt enligt svensk lag (se 29 kap. 2 b § MB).
Undantag från förbudet kan medges i enskilda fall under förutsättning att ett intyg utfärdas av den administrativa myndigheten i den medlemsstat där exemplaren finns. I Sverige är det Jordbruksverket som prövar om intyg ska utfärdas. Något sådant intyg är emellertid inte aktuellt i detta fall. Vidare har vissa allmänna undantag från förbudet fastställts, och i de fallen krävs inget intyg för att man ska kunna bedriva handel med skyddade arter. Kravet på intyg om undantag av förbud avser inte bearbetade exemplar som har förvärvats mer än 50 år tidigare (se artikel 32 c i kommissionens förordning (EG) nr 1808/2001 om närmare föreskrifter för tillämpningen av rådets förordning (EG) nr 338/97).
Genom den skriftliga bevisningen och genom vad J.-A.S. själv har berättat är det utrett att han annonserat en uppstoppad duvhök till försäljning på Blocket i strid mot bestämmelsen i artikel 8.1 i artskyddsförordningen. Vidare är det klarlagt att duvhöken förvärvades i mitten eller slutet på 1960-talet, och det har därmed inte gått tillräckligt lång tid för att undantaget från förbudet ska vara tillämpligt.
J.-A.S. har gjort gällande att han ska gå fri från ansvar eftersom han misstagit sig beträffande de relevanta bestämmelserna och att misstaget varit ursäktligt. För att ansvarsfrihet ska kunna följa krävs att villfarelsen varit uppenbart ursäktlig (se 24 kap. 9 § BrB). J.-A.S:s kontroller avseende gärningens tillåtlighet är inte av sådant slag som kan befria honom från ansvar.
Tingsrätten ska härefter pröva om gärningen är att anse som ringa och han av den anledningen ska vara fri från ansvar.
En gärning är att anse som ringa om den framstår som obetydlig med hänsyn till det intresse som är avsett att skyddas genom straffbestämmelsen. Av artikel 1 i artskyddsförordningen framgår att syftet med förordningen är att skydda vilda djur och växter och säkerställa deras bevarande genom kontroll av handeln med dem. Syftet är alltså att förhindra utrotning av utrotningshotade djurarter. Den nu aktuella gärningen avser en bearbetad duvhök som inte dödats genom jakt. Det är inte fråga om någon organiserad försäljning, utan uppenbart handlar det om en engångsföreteelse. Det är vidare ett till åldern kommet exemplar som kom till J.-A.S:s familj någon gång i mitten eller i slutet av 1960-talet och således tämligen nära den 50-årsgräns som nämnts ovan. Sammanfattningsvis finner tingsrätten att den aktuella gärningen framstår som så obetydlig med hänsyn till det intresse som förordningen är avsedd att skydda att gärningen kan bedömas som ringa. J.-A.S. ska därför inte dömas till ansvar för gärningen. Åtalet ska alltså ogillas.
Åtalet ogillas.
Åklagaren överklagade i Hovrätten för Övre Norrland och yrkade att hovrätten skulle bifalla åtalet och döma J.-A.S. till dagsböter.
J.-A.S. bestred ändring.
Hovrätten (hovrättsråden Ramirez och Martin, referent, samt tf. hovrättsassessorn Johnson) anförde i dom den 9 juni 2010:
Vad som förevarit i hovrätten föranleder inte någon annan bedömning än den tingsrätten har gjort. Tingsrättens dom ska därför fastställas.
Hovrätten fastställer tingsrättens dom.
Riksåklagaren överklagade och yrkade att J.-A.S. skulle dömas för artskyddsbrott till dagsböter.
J.-A.S. motsatte sig att hovrättens dom ändrades.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Frazier, föreslog i betänkande följande dom:
J.-A.S. har utannonserat och sålt en uppstoppad duvhök på en webbplats på internet för köp och försäljning. J.-A.S. har uppgett att fågeln stoppades upp någon gång under 60-talet - möjligen tidigare - efter att den hittats i en ladugård.
Duvhök (lat. Accipiter gentilis) är en av de arter som vinner särskilt skydd inom EU. Arten upptas i bilaga A till rådets förordning nr 338/97 om skyddet av arter av vilda djur och växter genom kontroll av handeln med dem (CITES-förordningen). Förordningen trädde i kraft den 3 mars 1997 och bygger på regleringen i en internationell konvention från år 1973, The Convention on International Trade in Endangered Species of Wild Fauna and Flora (CITES). Förordningen har som syfte att skydda arter av vilda djur och växter och säkerställa deras bevarande genom kontroll av handeln med dem (artikel 1).
I CITES-förordningen finns ett förbud mot att bl.a. försälja exemplar av de arter som upptagits i bilaga A till förordningen (artikel 8.1). Undantag från förbudet medges under förutsättning att ett intyg utfärdats av den administrativa myndigheten, vilken i Sverige är Jordbruksverket, i den medlemsstat där exemplaret finns (artikel 8.3). Ett sådant intyg kan utfärdas om det rör sig om ett bearbetat exemplar som förvärvats för mer än 50 år sedan (artikel 8.3 b). Vad som menas med ett bearbetat exemplar definieras i artikel 2 w som ”exemplar vilkas obearbetade naturliga utseende på ett påtagligt sätt har förändrats för att utgöra smycken, prydnads-, konst- eller nyttoföremål, eller musikinstrument”. Beträffande 50-årsgränsen anges i bestämmelsen att bearbetningen måste ha skett mer än 50 år innan förordningen trädde i kraft. Ett uppstoppat djur ses som ett bearbetat exemplar (se EG-domstolens dom den 23 oktober 2003 i mål C-154/02). I kommissionens förordning (EG) nr 1808/2001 om närmare föreskrifter för tilllämpningen av rådets förordning (EG) nr 338/97 om skyddet av arter av vilda djur och växter genom kontroll av handeln med dem undantas dock i artikel 32 c kravet på att individuella intyg ska utfärdas beträffande bearbetade exemplar som har förvärvats mer än femtio år tidigare enligt artikel 2 w i CITES-förordningen. I sådana fall behövs inget intyg.
För att det uppställda kravet på intyg vid försäljning ska efterges krävs således att fågeln förvärvats före den 3 mars 1947. Eftersom det nu aktuella exemplaret är från 60-talet är inte undantaget tillämpligt. En tillåten försäljning av duvhöken hade således krävt att Jordbruksverket utfärdat ett intyg beträffande den. J.-A.S. saknade intyg. Försäljningen av den uppstoppade duvhöken har därför skett i strid med artikel 8.1 i CITES-förordningen. Förfarandet är straffbelagt enligt svensk rätt.
Enligt 29 kap. 2 b § första stycket 4 a MB döms den som med uppsåt eller av oaktsamhet bl.a. saluför djur i strid med artikel 8.1 i CITES-förordningen. Anses gärningen som ringa döms enligt 29 kap. 11 § samma lag inte till ansvar. Av sistnämnda bestämmelse framgår att en gärning ses som ringa om den framstår som obetydlig med hänsyn till det intresse som är avsett att skyddas genom straffbestämmelsen.
Av motivuttalanden framgår att ansvarsfrihet endast bör komma ifråga när gärningen vid en sammanvägd bedömning framstår som obetydlig med hänsyn till det intresse som är avsett att omedelbart skyddas genom straffansvaret (prop. 1997/98:45 del 1 s. 530). Vid bedömningen ska samtliga omständigheter beaktas, vilket innebär att inte endast objektiva faktorer är av betydelse utan även subjektiva faktorer (se NJA 2004 s. 840 II).
Syftet med CITES-förordningen är att skydda arter av vilda djur och växter samt säkerställa deras bevarande genom kontroll av handeln med dem. Kontrollen av handeln omfattar såväl levande som döda exemplar av de skyddade arterna. I förlängningen ska den kontroll samhället har över handeln förhindra utrotning av skyddade arter. Genom att J.-A.S. sålt den uppstoppade duvhöken har samhället beskurits möjligheten att kontrollera handeln. J.-A.S. har inte inför försäljningen på något sätt försökt kontrollera tillåtligheten av den.
Eftersom samtliga omständigheter ska beaktas vid bedömningen är även omständigheter som att den uppstoppade fågeln är mer än 40 år gammal och att den inte dödats genom jakt relevanta. Dessa omständigheter måste dock vara av underordnad betydelse i förhållande till CITES-förordningens huvudsakliga syfte att säkerställa samhällets kontroll av handeln med de skyddade djuren. Gärningen kan inte anses som obetydlig i förhållande till det intresse som omedelbart skyddas genom straffansvaret och kan därför inte ses som ringa.
J.-A.S. har invänt att han saknat kännedom om att det var förbjudet att sälja den uppstoppade duvhöken och att han därför ska vara fri från ansvar. Det han anfört utgör inte en sådan rättsvillfarelse som kan leda till ansvarsfrihet enligt 24 kap. 9 § BrB.
J.-A.S. ska därför dömas för artskyddsbrott till dagsböter. - - -.
Med ändring av hovrättens dom döms J.-A.S. enligt 29 kap. 2 b § första stycket 4 a MB för artskyddsbrott till 30 dagsböter å 80 kr.
HD (justitieråden Clayton, Chavez, Johnson, Fowler, referent, och Olson) meddelade den 9 maj 2012 följande dom:
J.-A.S. åtalades för artskyddsbrott enligt 29 kap. 2 b § MB bestående i att han den 26 november 2009 hade sålt en uppstoppad duvhök efter att ha annonserat ut den på webbplatsen Blocket. Enligt vad han berättade i bl.a. polisförhör härrörde fågeln från mitten eller slutet av 1960-talet, då den flög in i hans fars ladugård. De senaste 10-15 åren hade den hängt i hans matbod. I HD har han anfört att hans 89-årige farbror har berättat att fågeln sannolikt hittades långt tidigare.
Tingsrätten fann att gärningen framstod som så obetydlig med hänsyn till det intresse som de bakomliggande bestämmelserna var avsedda att skydda att den kunde bedömas som ringa. Hovrätten gjorde inte någon annan bedömning utan fastställde tingsrättens dom. Riksåklagaren menar att gärningen inte kan anses som ringa.
Enligt artikel 8.1 i rådets förordning (EG) nr 338/97 om skyddet av arter av vilda djur och växter genom kontroll av handeln med dem (CITES-förordningen) är det förbjudet att bl.a. försälja exemplar av vissa utrotningshotade arter av djur. Duvhök är en sådan art. Enligt 29 kap. 2 b § MB ska bl.a. den som säljer ett djur i strid med artikel 8.1 i CITES-förordningen dömas för artskyddsbrott. Om gärningen är att anse som ringa ska det enligt 29 kap. 11 § inte dömas till ansvar. En gärning är enligt första stycket andra meningen i paragrafen att anse som ringa om den framstår som obetydlig med hänsyn till det intresse som är avsett att skyddas genom straffbestämmelsen.
CITES-förordningen trädde i kraft den 3 mars 1997. Den bygger på en internationell konvention från år 1973, The Convention on International Trade in Endangered Species of Wild Fauna and Flora (CITES). Förordningen har som syfte att skydda arter av vilda djur och växter och säkerställa deras bevarande genom kontroll av handeln med dem (artikel 1).
Enligt artiklarna 8.3 b och 8.4 i CITES-förordningen kan bearbetade exemplar som har förvärvats mer än femtio år innan förordningen trädde i kraft (jfr artikel 2 w), dvs. före den 3 mars 1947, undantas från bl.a. försäljningsförbudet genom att kommissionen fastställer undantag. Ett sådant undantag har kommissionen beslutat om genom artikel 32 i kommissionens förordning (EG) nr 1808/2001 om närmare föreskrifter för tillämpningen av CITES-förordningen. Enligt artikel 8.3 i CITES-förordningen kan vidare undantag från bl.a. försäljningsförbudet medges i enskilda fall under förutsättning att ett intyg om detta utfärdas av den ansvariga myndigheten, i Sverige Jordbruksverket.
J.-A.S. lämnade i polisförhör en relativt preciserad uppgift om när duvhöken hittades, i mitten eller slutet av 1960-talet. Hans uppgift i HD om att den sannolikt hittades långt tidigare är oprecis och osäker. Det kan därför hållas för visst att fågeln inte förvärvades före den 3 mars 1947, vilket hade fordrats för att den skulle kunna vara undantagen från förbudet i enlighet med vad som har anförts i punkt 5.
Enligt J.-A.S. kände han inte till att man inte fick sälja gamla uppstoppade duvhökar. Han har aldrig haft något intresse för jakt och har därför inte någon kunskap om reglerna för försäljning av djur. Han visste inte heller att duvhöken är en skyddad art. Hade han haft kännedom om förbudet skulle han aldrig ha sålt fågeln.
J.-A.S. har av oaktsamhet i strid med artikel 8.1 i förordning (EG) nr 338/97 sålt duvhöken. En gärning som någon begår i villfarelse om dess tillåtlighet är fri från straffansvar om villfarelsen var uppenbart ursäktlig (24 kap. 9 § BrB). Så är inte fallet här. Frågan är då om det brott mot försäljningsförbudet som J.-A.S. har gjort sig skyldig till är att anse som ringa.
Bestämmelsen i 29 kap. 11 § första stycket MB om ansvarsfrihet vid gärningar som är att anse som ringa omfattar en rad olika slag av brott. Eftersom det straffbara området enligt miljöbalken ibland kan träffa helt obetydliga företeelser och risker, har det ansetts nödvändigt att lagen innehåller en ventil för ringa fall. Den ovannämnda (p. 3) andra meningen i första stycket lades till genom en lagändring som trädde i kraft den 1 januari 2007 (se prop. 2005/06:182). Redan vid miljöbalkens tillkomst uttrycktes dock väsentligen detsamma i motiven; en överträdelse kunde anses vara ringa i objektivt hänseende endast om avvikelsen från den norm som gällt enligt föreskrifterna varit obetydlig (prop. 1997/98:45 del 1 s. 530). I övrigt har det inte gjorts några förarbetsuttalanden som kan tjäna till påtaglig ledning för bedömningen av vilka fall som bör anses som ringa.
Det finns inte något avgörande från HD som avser frågan om när ett artskyddsbrott är ringa. Däremot finns det avgöranden som gäller tillämpningen av 29 kap. 11 § första stycket beträffande andra brott enligt miljöbalken (se NJA 2002 s. 607, NJA 2004 s. 840 I och II och NJA 2006 s. 293 I). HD har bl.a. lagt vikt vid att myndigheterna genom en försummelse från den enskilde att söka tillstånd typiskt sett går miste om möjligheten att förhandsbedöma om ett förfarande ska tillåtas eller inte (se NJA 2002 s. 607 och NJA 2006 s. 293 I). Vidare har domstolen beträffande ringabedömningen hänvisat till rättsfallet NJA 2004 s. 164, som avsåg åtal för tjänstefel. Enligt den domen bör vid prövningen av om en gärning är ringa samtliga omständigheter beaktas, vilket innebär att inte endast objektiva faktorer är av betydelse utan också den grad av oaktsamhet som gärningsmannen har visat.
Enligt den aktuella bestämmelsen är en gärning att anse som ringa ”om den framstår som obetydlig med hänsyn till det intresse som är avsett att skyddas genom straffbestämmelsen”. Härav måste den slutsatsen dras att det ifrågavarande skyddsintresset är av särskild betydelse. Syftet med de aktuella bestämmelserna är att skydda arter av vilda djur och växter samt säkerställa deras bevarande genom kontroll av handeln med dem, i förlängningen att förhindra utrotning av skyddade arter. Uppenbarligen är det betydelsefullt, men eftersom det skyddsintresse som ligger bakom en straffbestämmelse alltid ska vara angeläget kan detta inte vara helt avgörande.
Vid sidan om det bakomliggande intresset måste det tillmätas betydelse om gärningen innebär att myndigheterna har gått miste om en möjlighet att förhandsbedöma ett förfarande fastän en sådan bedömning är avsedd enligt reglerna. Ytterligare en faktor av betydelse är hur allvarlig överträdelsen ter sig i det enskilda fallet. När det gäller artskyddsbrott kan därvid beaktas bl.a. vilken typ av gärning det varit fråga om. Försäljning i vinstsyfte framstår då exempelvis som allvarligare än om något sådant syfte inte funnits, handel med djur som jagats ter sig allvarligare än om djuret t.ex. har självdött och överträdelser som utgör engångshändelser är mindre allvarliga än sådana som upprepas eller sker under en längre tid. Beaktas ska dock att även ett saluhållande som i det enskilda fallet ter sig relativt oskyldigt innebär ett stöd för en oönskad marknad och därmed ett incitament för den som vill utnyttja denna marknad för sin vinning.
Vid prövningen av om en gärning är ringa bör samtliga omständigheter beaktas. Det innebär att inte endast objektiva faktorer är av betydelse utan också den grad av oaktsamhet som gärningsmannen har visat (se NJA 2004 s. 164 och NJA 2004 s. 840 II). Slutligen bör därför också beaktas om den åtalade har varit medveten om överträdelsen samt hans eller hennes agerande för att eventuellt få kännedom om vad som gäller.
Den duvhök som J.-A.S. bjöd ut till försäljning hade blivit uppstoppad för länge sedan och inte dödats genom jakt e.d. Försäljningen framstår som en engångshändelse och J.-A.S. var enligt egen uppgift ovetande om bestämmelserna. Det intresse som är avsett att skyddas genom straffbestämmelsen är emellertid av stor betydelse och regleringen innehåller en möjlighet att genom kontakt med Jordbruksverket få veta om en försäljning kan tillåtas eller inte. J.-A.S. tog inte någon sådan kontakt, vilket medförde att möjligheten till kontroll uteslöts. Sammantaget kan gärningen inte anses som obetydlig i förhållande till det intresse som omedelbart skyddas genom straffansvaret. Den är således inte ringa.
I enlighet med det anförda ska J.-A.S. dömas för artskyddsbrott. Påföljden ska bli böter. - - -.
Med ändring av hovrättens dom dömer HD J.-A.S. för artskyddsbrott enligt 29 kap. 2 b § MB till 30 dagsböter å 80 kr.
HD:s dom meddelad: den 9 maj 2012.
Mål nr: B 3272-10.
Lagrum: 29 kap. 2 b och 11 §§ MB samt artiklarna 1, 8.1, 8.3 och 8.4 i rådets förordning (EG) nr 338/97 om skyddet av arter av vilda djur och växter genom kontroll av handeln med dem.
Rättsfall: NJA 2002 s. 607, NJA 2004 s. 164, NJA 2004 s. 840 I och II samt NJA 2006 s. 293 I.