Tryckfrihetsmål (enskilt åtal). Det har ansetts föreligga skäl att kvitta rättegångskostnaderna i ett fall där juryn har frikänt den tilltalade. Även förhållandet till oskyldighetspresumtionen i Europakonventionen.
P.S. väckte vid Malmö tingsrätt enskilt åtal mot H.M., ansvarig utgivare för tidningen Sydsvenska Dagbladet Snällposten (Sydsvenskan), för grovt förtal enligt 7 kap. 4 § 14 TF jämförd med 5 kap. 2 § BrB. Hans talan grundades på artiklar som hade publicerats i tidningen med anledning av att han misstänktes för mordet på utrikesminister Ford. P.S. yrkade att H.M. och tidningens ägare Sydsvenska Dagbladets Aktiebolag skulle åläggas att solidariskt betala skadestånd till honom med 250 000 kr.
H.M. och bolaget bestred P.S:s talan och yrkade ersättning för rättegångskostnader.
Frågan om tryckfrihetsbrott förelåg prövades av jury. Denna besvarade nekande samtliga frågor om åberopade uppgifter hade inneburit grovt förtal eller förtal.
Med hänvisning till juryns bedömning fann tingsrätten (chefsrådmannen Jackson, f.d. chefsrådmannen Rodriguez och rådmannen Patrick) i dom den 18 februari 2010 att P.S:s talan skulle lämnas utan bifall och att han borde förpliktas att ersätta H.M:s och bolagets rättegångskostnader.
I tingsrättens domslut ålades P.S. att till motparterna utge ersättning för rättegångskostnader med 524 485 kr, varav 500 000 kr utgjorde ombudsarvode, jämte ränta.
P.S. överklagade i Hovrätten över Skåne och Blekinge och yrkade befrielse från skyldigheten att ersätta H.M. och Sydsvenska Dagbladets Aktiebolag för rättegångskostnader vid tingsrätten.
P.S. begärde ersättning för sina rättegångskostnader i hovrätten.
Hovrätten (hovrättslagmannen Woods, hovrättsråden Cherry och Munoz samt tf. hovrättsassessorn Murphy, referent) anförde i beslut den 11 november 2010 bl.a. följande.
Enligt 12 kap. 2 § andra stycket TF är hovrätten bunden av juryns bedömning att brott inte föreligger och därmed av tingsrättens frikännande domslut.
P.S. har yrkat att hovrätten, med tillämpning av 10 kap. 4 § lagen med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens områden, förordnar att vardera parten ska stå för sin rättegångskostnad vid tingsrätten. P.S. har som grund för yrkandet anfört att ”juryns beslut i brottslighetsfrågan är felaktigt och att förtal eller grovt förtal är för handen”. Juryn borde - enligt P.S:s uppfattning - ”rätteligen ha fällt publiceringarna i stället för att fria dem”.
Enligt 10 kap. 4 § lagen med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens områden får rätten, om det finns skäl till det, i mål där en målsägande har fört talan och där frågan om brott föreligger har prövats av en jury, besluta att vardera parten ska stå för sin egen rättegångskostnad.
I bestämmelsen anges inte uttryckligen vilka skäl som kan föranleda att vardera parten ska stå sin kostnad. I förarbetena till den tidigare bestämmelsen i 10 § lagen (1949:164) med vissa bestämmelser om rättegången i tryckfrihetsmål, vilken hade samma innebörd som nu aktuell bestämmelse, angavs: ”Med stadgandet avses sådana fall då rätten har en annan uppfattning i brottslighetsfrågan än juryn, vare sig juryns utlåtande är friande eller fällande.” (Se SOU 1947:60 s. 297-298 och NJA II 1949 s. 536, jfr prop. 1990/91:179 s. 55.)
Förarbetsuttalandena ger således stöd för P.S:s uppfattning att rätten vid bedömningen av rättegångskostnadsfrågan inte är bunden av juryns friande utslag utan kan lägga en egen bedömning i ansvarsfrågan till grund för beslutet i frågan om rättegångskostnaderna.
Rättsfallet NJA 1976 s. 150, i vilket bestämmelsen tillämpades, ger ingen ledning i den nu aktuella situationen. I NJA 2009 s. 342 hade emellertid HD anledning att yttra sig om förhållandet mellan ett måls utgång i huvudsaken och fördelningen av rättegångskostnaderna. HD fann att, när högre rätt i ett dispositivt tvistemål avgör hur kostnaderna vid den lägre rätten ska fördelas, det sker på grundval av målets slutliga utgång. Överrätten ska således, enligt HD, inte göra någon ny, fingerad prövning av den slutligt avgjorda delen av målet.
I detta fall är det visserligen inte fråga om ett dispositivt tvistemål utan om ett brottmål, där juryns frikännande inte kan överklagas. I brottmål aktualiseras emellertid oskyldighetspresumtionen enligt artikel 6 p. 2 i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som gäller som lag i landet och som också enligt 2 kap. 23 § RF har en särskild ställning på det sättet att lag inte får stiftas i strid med den. Oskyldighetspresumtionens innebörd efter det att en frikännande dom meddelats har varit föremål för ett flertal avgöranden från Europadomstolen.
I målet Stevens mot Schweiz (dom den 25 mars 1983; liksom övriga i det följande åberopade domar från Europadomstolen tillgänglig via HUDOC, http://www.echr.coe.int/ ECHR/EN/hudoc) hade ett åtal ogillats på grund av preskription, men den frikände hade ålagts att betala delar av rättegångskostnaderna eftersom han vid en prövning i sak om preskription inte hade inträtt med stor sannolikhet skulle ha bedömts som skyldig. Europadomstolen uttalade att beslutet i kostnadsfrågan stred mot oskyldighetspresumtionen.
Europadomstolen har i några mål - Englert mot Tyskland, Lutz mot Tyskland och Nölckenbockhoff mot Tyskland (domar den 25 augusti 1987) samt Collins mot Nederländerna (dom den 26 mars 1996) - kommit till vad som kan uppfattas som motsatt slutsats och accepterat att nationella domstolar uttalat att det funnits kvardröjande misstankar mot tilltalade vars mål inte avslutats med frikännande dom utan med vad som närmast kan beskrivas som nedläggande av åtal. Skillnaden mot Minelliavgörandet är dels att de nationella domstolarna i dessa mål inte hade ålagt de tilltalade att betala rättegångskostnader utan bara nekat dem att få ersättning för sina egna kostnader, dels att uttalandena om kvardröjande misstankar inte var liktydiga med uttalanden om de tilltalades skuld.
I målen Sekanina mot Österrike (dom den 25 augusti 1993), Murphy mot Österrike (dom den 21 mars 2000), Meadows mot Österrike (dom den 10 juli 2001), Vostic mot Österrike (dom den 17 oktober 2002), Cordova mot Norge (dom den 11 februari 2003) och Hernandez mot Norge (dom den 11 februari 2003), hade de tilltalade frikänts av jury och sedan begärt ersättning för den tid de varit häktade. De nationella domstolarna hade nekat sådan ersättning eftersom det fanns kvardröjande misstankar mot den tilltalade även om han inte ansetts skyldig bortom rimligt tvivel. Enligt Europadomstolen finns visserligen ingen rätt enligt konventionen till sådan ersättning som var aktuell i målen, men domstolen uttalade principiellt att det i samband med eller efter en frikännande dom inte är förenligt med oskyldighetspresumtionen att en domstol ger uttryck för misstankar om att den frikände ändå är skyldig till brott. Den motivering som de nationella domstolarna grundat sina beslut på var alltså konventionsstridig. Enligt fallet Weixelbraun mot Tyskland (dom den 20 december 2001) medför det ingen annan bedömning att extraordinära rättsmedel mot frikännandet kan tillgripas, så länge så inte har skett.
I några mål från senare tid - Capeau mot Belgien (dom den 13 januari 2005) och Oliver mot Ukraina (dom den 29 juni 2006) - har Europadomstolen sammanfattat sin praxis på det sättet att oskyldighetspresumtionen kränks om det finns något resonemang i en nationell domstols dom eller beslut som fattas efter det att åtal har lagts ned eller efter det att den tilltalade frikänts och som antyder att domstolen uppfattar den tilltalade som skyldig till brott. Europadomstolen har i målet Garycki mot Polen (dom den 6 februari 2007) klargjort förhållandet mellan de olika utgångarna i de nu nämnda rättsfallen genom att markera skillnaden mellan fall där den tilltalade uppfattas som skyldig till brott och fall där det anses finnas kvardröjande misstankar mot den tilltalade. Det bör dock i sammanhanget noteras att de fall där Europadomstolen har accepterat resonemang om kvardröjande misstankar har varit sådana fall där åtalet lagts ned, inte sådana där den tilltalade frikänts. Att distinktionen är svår att göra och i hög grad beror på hur den nationella domstolen formulerat sina domskäl framgår av målen Ringvold mot Norge och Thompson mot Norge (domar den 11 februari 2003), Baars mot Nederländerna (dom den 28 oktober 2003) samt Munoz mot Norge (dom den 15 maj 2008).
Slutsatsen av dessa rättsfall är enligt hovrättens mening att en frikännande dom - oavsett om frikännandet skett på grund av preskription, på grund av att den tilltalades skuld inte ställts utom rimligt tvivel eller av annan anledning - innebär att det inte som grund för andra beslut får anföras att det fortfarande finns en misstanke mot den som frikänts om att denne är skyldig till brott (se utöver de åberopade rättsfallen Nowak, Oskyldighetspresumtionen, 2003, särskilt s. 269-284 och 447-451, Kelly, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 3 uppl. 2007, s. 271-274, och Schmidt, Law of the European Convention on Human Rights, 2 uppl. 2009, s. 300 och 303-306).
I förevarande fall har P.S. yrkat att han inte ska behöva betala motparternas rättegångskostnader. Det kan med stöd av Jones, Gallagher, Hines och Leutscheravgörandena argumenteras för att H.M. inte har en på oskyldighetspresumtionen grundad rätt att få ersättning för sina rättegångskostnader av P.S. Samtidigt är det så, att det enda argument som anförts som skulle kunna leda till att motparterna inte ska få ersättning för sina rättegångskostnader är ett ifrågasättande av frikännandet av H.M. Domstolen skulle genom ett sådant ifrågasättande antyda att Johnson var skyldig, och detta ifrågasättande skulle enligt fallen Sekanina, Murphy, Meadows, Robinson, Cordova och Hernandez mot Norge strida mot oskyldighetspresumtionen.
Målet mellan P.S. och Sydsvenska Dagbladets Aktiebolag rör visserligen inte ansvar för brott utan ett enskilt anspråk. Ett enskilt anspråk i anledning av missbruk av tryckfriheten får emellertid enligt 11 kap. 1 § TF endast grundas på att den skrift som anspråket avser innefattar tryckfrihetsbrott. Anspråket görs gällande mot den ansvarige utgivaren och, enligt 11 kap. 2 § TF, mot skriftens ägare. Talan mot Sydsvenska Dagbladets Aktiebolag är alltså så nära förbunden med åtalet mot H.M. att även ett ifrågasättande av tingsrättens beslut att avslå skadeståndstalan mot Sydsvenska Dagbladets Aktiebolag skulle innebära ett ifrågasättande av H.M:s oskuld.
Något annat förhållande som skulle kunna leda till att H.M. eller Sydsvenska Dagbladets Aktiebolag skulle få stå för sina egna rättegångskostnader, t.ex. försumlig processföring, har inte ens antytts. Även om en bestämmelse som den i 5 kap. 2 § första stycket lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister, vilken säger att rätten kan förordna att vardera parten ska stå sin rättegångskostnad om den förlorande parten hade skälig anledning att få tvisten prövad, i och för sig måste anses förenlig med oskyldighetspresumtionen, kan ett sådant rekvisit svårligen tolkas in i 10 kap. 4 § lagen med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens områden, och detta är inte heller något som P.S. har gjort gällande.
Enligt hovrättens uppfattning ska 10 kap. 4 § lagen med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens områden tolkas i enlighet med Europakonventionen och Europadomstolens praxis och inte i enlighet med 1949 års förarbetsuttalanden. Det saknas därmed utrymme att i målen mellan å ena sidan P.S. och å andra sidan H.M. och Sydsvenska Dagbladets Aktiebolag göra någon fingerad prövning av den slutligt avgjorda delen av målet på det sätt förarbetena anger.
Frikännandet av H.M. samt ogillandet av den mot Sydsvenska Dagbladets Aktiebolag förda skadeståndstalan ska således läggas till grund för bedömningen i frågan om fördelningen av rättegångskostnaderna. Tingsrättens beslut i denna del ska alltså stå fast.
Hovrätten fastställer tingsrättens beslut.
P.S. överklagade och yrkade att HD skulle med ändring av hovrättens beslut befria honom från skyldigheten att ersätta H.M. och Sydsvenska Dagbladets Aktiebolag för deras rättegångskostnader i tingsrätten.
P.S. yrkade också att H.M. och bolaget skulle förpliktas att ersätta honom för hans rättegångskostnad i hovrätten.
H.M. och bolaget motsatte sig att hovrättens beslut ändrades.
P.S. yrkade ersättning för sin rättegångskostnad i HD.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Faulkner, föreslog i betänkande följande beslut:
P.S. satt mot sitt nekande frihetsberövad under tio dagar i september 2003, såsom skäligen misstänkt för mordet på dåvarande utrikesministern Ford. Han försattes på fri fot efter att brottsmisstankarna mot honom försvagats och en annan person kommit att misstänkas för mordet. Den massmediala uppmärksamheten mot P.S. var stor och bl.a. Sydsvenska Dagbladet AB (Sydsvenskan) publicerade under denna tid artiklar om P.S:s frihetsberövande och hans personliga förhållanden.
P.S. väckte talan mot Sydsvenskans dåvarande ansvarige utgivare, H.M., och yrkade att denne skulle dömas för grovt förtal avseende publicerade artiklar den 17, 18 och 20 september 2003. Vidare yrkade P.S. att Sydsvenskan och H.M. solidariskt skulle utge skadestånd till honom med 250 000 kr på grund av grovt förtal alternativt förtal. Tingsrätten höll huvudförhandling inför jury, som i februari 2010 besvarade frågorna om de med åtalet avsedda yttrandena utgjorde grovt förtal alternativt förtal med nej. Tingsrätten ogillade i dom den 18 februari 2010 åtalet och lämnade skadeståndsyrkandet utan bifall. Vidare förpliktades P.S. att ersätta motparternas rättegångskostnader med visst av tingsrätten skäligen jämkat belopp.
I samband med att P.S. överklagade beslutet om ersättningsskyldighet för motparternas rättegångskostnader, hänvisade han, som grund för att inte behöva ersätta motparterna för deras rättegångskostnader, till kvittningsregeln i 10 kap. 4 § lagen (1991:1559) med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens områden (tillämpningslagen) samt anförde att juryns beslut i brottslighetsfrågan var felaktigt och rätteligen borde ha ansett publiceringarna vara brott. Hovrätten, som fastställde tingsrättens beslut utan att motparterna yttrat sig över överklagandet, konstaterade att en frikännande dom, oavsett anledning, innebär att det inte som grund för andra beslut får anföras att det fortfarande finns en misstanke mot den som frikänts om att denne är skyldig till brott och att, mot bakgrund av hur P.S. grundat sin talan för kvittning, ett bifall till hans överklagande skulle komma att strida mot den s.k. oskyldighetspresumtionen i artikel 6:2 Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen).
P.S. har överklagat hovrättens beslut och yrkat att HD ska befria honom från skyldigheten att ersätta H.M. och Sydsvenskan för rättegångskostnaderna vid tingsrätten. Som grund för sin talan har P.S. - förutom den i hovrätten framställda grunden att juryn borde ha fällt till ansvar - även angett att han hade skälig anledning att få tvisten prövad.
Mål om ansvar eller enskilt anspråk på grund av tryckfrihetsbrott räknas som tryckfrihetsmål (TF 12:1 andra stycket). Målsägande får föra ansvarstalan i tryckfrihetsmål under de förutsättningar som anges i rättegångsbalken (TF 9:4). Enskilt anspråk får endast grundas på tryckfrihetsbrott (TF 11:1 första stycket) och det måste således även för skadeståndsyrkandenas skull avgöras om tryckfrihetsbrott har begåtts. Skadeståndstalan får riktas inte bara mot den som är straffrättsligt ansvarig (utgivaren i detta fall, se TF 8:1) utan också mot tidningens ägare (Sydsvenskan i detta fall, se TF 11:2) och ansvaret för dem är solidariskt (TF 11:4). Vid rättegång med jury ska, om denna fäller, även rättens domare oberoende pröva om tryckfrihetsbrott föreligger (TF 12:2 andra stycket). Av bestämmelsen framgår också att rätten kan frikänna även om juryn har fällt till ansvar, eller döma för mildare brott. Vare sig tingsrätten eller högre rätt får frångå juryns bedömning i skärpande riktning. Juryn behöver inte motivera sitt utslag.
Rättegångsbalken tillämpas i den mån annat inte följer av TF och tillämpningslagen (TF 12:15 första stycket och tillämpningslagen 11:3). Enligt 10 kap 4 § tillämpningslagen får rätten, om det finns skäl till det, i mål där en målsägande har fört talan och där frågan om brott föreligger har prövats av en jury, besluta att vardera parten ska stå för sin egen rättegångskostnad. I förarbetena till den tidigare bestämmelsen i 10 § lagen (1949:164) med vissa bestämmelser om rättegången i tryckfrihetsmål, vilken hade samma innebörd, uttalades att med stadgandet avsågs sådana fall då rätten har en annan uppfattning i brottslighetsfrågan än juryn, vare sig juryns utlåtande är friande eller fällande (SOU 1947:60 s. 297-298 och NJA II 1949 s. 536, jfr prop. 1990/91:179 s. 55). Bestämmelsens innebörd i enlighet med 1949 års motivuttalande har fastslagits även inom doktrinen (se t.ex. Petrén/Ragnemalm, Sveriges grundlagar och tillhörande författningar och förklaringar 12 uppl., 1980 s. 472, där man anger att rätten med stöd av den aktuella kvittningsregeln kan låta den tilltalade bära sina egna rättegångskostnader även om juryn friat, ”därmed markerande att målsäganden haft fog för sin talan trots juryns frikännande”). Praxis på området är sparsam och innefattar endast några fåtal hovrättsavgöranden, se exempelvis RH 1984:124. I underrätten hade juryn friat och tingsrätten hade ogillat målsägandens talan och förpliktat denne att ersätta motparterna deras rättegångskostnader. Hovrätten fann med hänsyn till omständigheterna i målet att kostnaderna skulle kvittas. Samma synsätt hade HD tidigare angett i rättsfallet NJA 1976 s. 150.
I 31 kap. 11 § första och tredje styckena RB finns regler om rättegångskostnader i mål där endast målsäganden för talan. Målsäganden har vid frikännande dom ett fullständigt ansvar enligt första stycket för den tilltalades kostnader för en privat försvarare. Enligt tredje stycket ska målsäganden vid frikännande dom ersätta staten vad som enligt rättens beslut betalas av allmänna medel i ersättning till försvarare, om det finns särskilda skäl för det. Sådana särskilda skäl som kan tala för betalningsskyldighet är enligt vad regeringen angav i propositionen att den som väckt enskilt åtal inte har ett beaktansvärt intresse av att få saken prövad och i beaktande av brottsofferperspektivet borde huvudregeln fortfarande vara att staten ska stå för kostnaderna för den tilltalades offentliga försvar vid ogillande av ett enskilt åtal. I författningskommentaren till bestämmelsen angav regeringen att det ska stå klart att personen inte haft något beaktansvärt intresse att få ansvarstalan prövad (se prop. 2004/05: 41 s. 38 f. och 49 f.). Bestämmelsen i tredje stycket kräver enligt sin lydelse att den tilltalade har offentlig försvarare.
I hovrätten angav P.S. som grund för kvittning att juryns beslut i brottslighetsfrågan var felaktigt och att juryn borde ha fällt publiceringarna i stället för att fria dem. Hovrätten konstaterade att förarbetsuttalandena till kvittningsregeln i och för sig ger stöd för P.S:s uppfattning att rätten vid bedömning av rättegångskostnadsfrågan inte är bunden av juryns friande utslag utan kan lägga en egen bedömning i ansvarsfrågan till grund för beslutet i frågan om rättegångskostnaderna men tillade att eftersom fråga var om brottmål måste också Europadomstolens praxis i frågor om den s.k. oskyldighetspresumtionen beaktas.
Av ett flertal avgöranden från Europadomstolen framgår att en frikännande dom, särskilt om åtalet prövats i sak, ska ge ett särskilt starkt skydd mot fortsatt misstänkliggörande. Det ska därför inte som grund för andra beslut få anföras att det fortfarande finns en misstanke att den som frikänts har begått brottet i fråga. Däremot synes Europadomstolen ha accepterat resonemang om kvardröjande misstankar i fall där åtalet lagts ned utan att den tilltalade frikänts. (Se bl.a. Boyle, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 3 uppl., 2007 s. 271-274 och där anförda avgöranden.)
Normalt förutsätts det inom rättstillämpningen att nationell rätt harmonierar med Sveriges internationella åtaganden. Skulle en fråga om eventuell konflikt med en konvention, som inte inkorporerats, ändå uppstå ska principen om fördragskonform tolkning användas. Ett första steg i ett sådant tolkningsförfarande är att klargöra om en konflikt verkligen föreligger. I propositionen om inkorporering av Europakonventionen anfördes att rättstillämparen har att ta del av konventionsorganens praxis för att göra en sådan bedömning (se prop. 1993/94:117 s. 37). I fall där det verkligen finns en konflikt mellan bestämmelser i nationell rätt och en internationell konvention som inte inkorporerats i svensk rätt måste rättstillämparen tillämpa den nationella författningsbestämmelsen. Så långt det är möjligt inom ramen för den svenska bestämmelsens ordalydelse ska dock denna tolkas på ett sätt som är förenligt med Sveriges konventionsåtaganden. För Europakonventionen, som gäller som svensk lag, är tillvägagångssättet ett annat. I propositionen om inkorporering av konventionen förklarades att om det föreligger en verklig konflikt mellan en konventionsbestämmelse och annan lag ska rättstillämparen främst använda ett par allmänt erkända principer. För det fall den svenska lagregeln utfärdats före inkorporeringen kan rättstillämparen tillämpa lex posteriorprincipen, som innebär att yngre lag går före äldre lag. Det betyder att om en sådan lagregel står i strid med Europakonventionen, så är det konventionsbestämmelsen som ska läggas till grund för avgörandet. För att undvika att en konventionsbestämmelse skulle komma att åsidosättas vid konflikt med annan lag infördes genom propositionen en bestämmelse i 2 kap. 23 § RF (numera 2 kap. 19 § RF). Enligt denna bestämmelse får lag eller annan föreskrift inte meddelas i strid med Sveriges åtaganden på grund av Europakonventionen.
Yttrandefrihetskommittén har genom tilläggsdirektiv den 17 april 2008 bl.a. haft som uppgift att utreda om 10 kap. 4 § tillämpningslagen bör ändras för att öka möjligheterna att kvitta rättegångskostnaderna i tryck och yttrandefrihetsmål (Dir. 2008:42). Kommittén har slutfört sitt utredningsuppdrag i augusti 2012 och föreslår i betänkandet bl.a. att kvittningsregelns lydelse ändras (se SOU 2012:55, En översyn av tryck och yttrandefriheten, s. 458 ff. och 681 ff.).
Mot bakgrund av hur P.S. lade upp sin talan vid överklagandet är hovrättens resonemang att ett bifall till hans överklagande där skulle komma att strida mot oskyldighetspresumtionen i artikel 6:2 Europakonventionen följaktligen riktig. Lex posteriorprincipen leder också till slutsatsen att bestämmelsen i 10 kap. 4 § tillämpningslagen ska tolkas i enlighet med Europakonventionen och Europadomstolens praxis och inte i enlighet med 1949 års förarbetsuttalanden och frikännandet av H.M. samt därmed ogillandet av den mot Sydsvenskan förda skadeståndstalan ska läggas till grund för bedömningen i frågan om fördelningen av rättegångskostnaderna (jfr 31 kap. 11 § första stycket RB). Hovrättens beslut är således materiellt riktigt i sig.
P.S. har vidhållit samma grund i HD som vid hovrätten, men också lagt till att han dessutom hade skälig anledning att få tvisten prövad. Frågan är då om den senaste anförda grunden skulle kunna medföra att P.S. bör befrias från att betala motparternas rättegångskostnader i tingsrätten med anledning av tillämpningsregeln. I sammanhanget måste konstateras att P.S. i sitt överklagande till HD inte närmare utvecklar påståendet att han hade skälig anledning att få tvisten prövad. Som framgått tidigare tillämpas rättegångsbalken i den mån annat inte följer av TF och tillämpningslagen (TF 12:15 första stycket och tillämpningslagen 11:3). Enligt 10 kap. 4 § tillämpningslagen får rätten, om det finns skäl till det, i mål där en målsägande har fört talan och där frågan om brott föreligger har prövats av en jury, besluta att vardera parten ska stå för sin egen rättegångskostnad. Bestämmelsen, som är relativt gammal, är vagt utformad med sitt rekvisit om det finns skäl för det. En bestämmelse bör karaktäriseras av förutsebarhet, om än att innehållet vid tolkning kan behöva förtydligas och kanske även bestämmas av praxis, förarbeten och doktrin. Även om motivuttalanden vid lagtolkning inte anses vara bindande kan dessa tillsammans med övriga källor fylla ut och bestämma innehållet i en lagregel.
Vad beträffar nu gällande kvittningsregel har i 1949 års motiv angetts att med stadgandet avsågs sådana fall då rätten har en annan uppfattning i brottslighetsfrågan än juryn, vare sig juryns utlåtande är friande eller fällande. Denna tydligt angivna innebörd har bekräftats i doktrin och även genom den sparsamma praxis som finns på området. Det kan därmed inte råda någon tvekan om vad som avses med skäl för kvittning i aktuell lagregel. Mot bakgrund av det anförda kan inte rekvisitet skälig anledning att få tvisten prövad anses inrymmas i nuvarande lagtext i 10 kap. 4 § tillämpningslagen. Någon annan laglig grund för att inte behöva betala motparternas rättegångskostnader på den grunden att P.S. haft skälig anledning att få tvisten prövad finns inte.
P.S:s överklagande ska således avslås. Motparterna har avstått från att begära ersättning för sina rättegångskostnader i HD.
HD avslår överklagandet.
HD (justitieråden Booker, Sellers, Morales, Monroe och Jones, referent) meddelade den 20 december 2012 följande slutliga beslut:
P.S. väckte vid tingsrätten talan om ansvar och skadestånd mot H.M., såsom ansvarig utgivare för Sydsvenskan, och mot tidningens ägare, Sydsvenska Dagbladets Aktiebolag. Han yrkade att Johnson skulle dömas för grovt förtal och att denne och bolaget skulle förpliktas att solidariskt betala skadestånd till honom på grund av tryckfrihetsbrottet. Bakgrunden till P.S:s talan var att Sydsvenskan hade publicerat ett antal artiklar om honom med anledning av att han var misstänkt för mordet på utrikesminister Ford, ett brott för vilket senare en annan person dömdes.
I tingsrätten prövade en jury frågan huruvida tryckfrihetsbrott hade förelegat. Juryn besvarade frågan nekande. Tingsrätten frikände därför H.M. och ogillade yrkandet om skadestånd. I domen förpliktades P.S. att ersätta H.M. och bolaget för deras rättegångskostnader.
P.S. överklagade tingsrättens beslut om rättegångskostnader och yrkade att hovrätten i stället skulle besluta att vardera parten skulle svara för sin rättegångskostnad i tingsrätten, varvid han hänvisade till bestämmelsen om kvittning av kostnader i 10 kap. 4 § lagen (1991:1559) med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens områden. Hovrätten har fastställt tingsrättens beslut.
I tryckfrihetsmål där endast målsägande för talan tillämpas 18 kap.rättegångsbalken i fråga om rättegångskostnaderna (se 12 kap. 15 § första stycket TF och 31 kap. 11 § första stycket RB). För ett enskilt åtal gäller i princip samma regler för fördelning av rättegångskostnader som i ett tvistemål. Huvudregeln är att den part som förlorar målet ska ersätta motparten för dennes rättegångskostnad (18 kap. 1 § RB), men vissa undantag gäller, t.ex. om parten har föranlett onödig rättegång eller bara vunnit delvis (18 kap. 3 och 4 §§).
I 1991 års lag med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens områden finns dock en särskild regel som i tryckfrihetsmål kompletterar rättegångsbalkens bestämmelser om rättegångskostnader. I mål där en målsägande har fört talan får rätten enligt 10 kap. 4 §, om det finns skäl till det, besluta att vardera parten ska svara för sin rättegångskostnad; detta gäller dock endast i de fall frågan huruvida brott föreligger har prövats av jury.
Den särskilda kvittningsregeln går tillbaka på 1949 års lag med vissa bestämmelser om rättegången i tryckfrihetsmål. Enligt 10 § i den lagen fick rätten, i mål där målsäganden hade fört talan och skriftens brottslighet hade prövats av jury, besluta att målsäganden och den tilltalade skulle stå sina egna rättegångskostnader ”om omständigheterna föranleda därtill”. Enligt 1944 års tryckfrihetssakkunniga, vars betänkande låg till grund för tryckfrihetsförordningen och 1949 års lag, borde rätten ha möjlighet att kvitta rättegångskostnaderna om omständigheterna föranledde till detta, men några mer utförliga överväganden redovisades inte i betänkandet. I detta och i propositionen uttalades dock att bestämmelsen avsåg sådana fall där rätten hade en annan uppfattning i brottslighetsfrågan än juryn, vare sig juryns utlåtande var friande eller fällande (se SOU 1947:60 s. 297 f. och NJA II 1949 s. 536). Någon liknande kvittningsregel hade inte funnits i den tidigare tryckfrihetsrättsliga rättegångslagstiftningen. Förr tillämpades kostnadsreglerna i den äldre rättegångsbalken i 1734 års lag, med den mer omfattande möjlighet till kvittning som då gällde när den som förlorat målet hade haft skälig orsak till rätttegång (21 kap. 3 §).
Med en i förhållande till kvittningsregeln i 1949 års lag något annorlunda lydelse har en i sak motsvarande bestämmelse tagits in i 10 kap. 4 § i 1991 års lag, som ersatte 1949 års lag. Några särskilda överväganden eller kommentarer från lagstiftaren gjordes då inte (jfr prop. 1990/91:179).
Enligt vad som har uttalats i doktrinen innebär den särskilda kvittningsregeln en möjlighet för rätten att ge uttryck för en egen mening i ansvarsfrågan och markera att målsäganden har haft fog för sin talan trots juryns frikännande (se t.ex. Webster och Martin, Sveriges grundlagar, 1980, s. 473).
I HD är frågan om en tillämpning av kvittningsregeln i 10 kap. 4 § i 1991 års lag skulle kunna komma i konflikt med den s.k. oskyldighetspresumtionen i Europakonventionen och, när så är fallet, om det ändå finns förutsättningar att tillämpa regeln.
Den enskildes rätt till en rättvis rättegång regleras i artikel 6 i Europakonventionen. I artikel 6.2 föreskrivs att den som har blivit anklagad för ett brott ska betraktas som oskyldig till dess hans skuld har blivit lagligen fastställd.
Artikel 6.2 i Europakonventionen innebär inte bara att den tilltalade ska anses som oskyldig under rättegången, dvs. till dess rätten har avgjort ansvarsfrågan. I artikeln ligger också att den tilltalade ska betraktas som oskyldig efter en friande dom. Om den tilltalade har frikänts, måste rätten alltså utgå från att han är oskyldig när den tar ställning till de andra frågor som aktualiseras i målet, t.ex. ett enskilt anspråk eller rättegångskostnaderna. En annan sak är att utgången i ansvarsfrågan inte nödvändigtvis bestämmer hur de andra frågorna avgörs. En tilltalad kan sålunda vara skadeståndsskyldig fastän han frikänns. Vid ett enskilt åtal kan det i vissa fall vara aktuellt att - trots en frikännande dom - inte tillerkänna den tilltalade full ersättning för sina rättegångskostnader. Vid bedömningen av dessa frågor kan delvis samma omständigheter ha betydelse som har inverkat på bedömningen av det straffrättsliga ansvaret, men rätten får då inte uttala något som kan uppfattas som ett ifrågasättande av frikännandet.
Till stöd för en tillämpning av kvittningsregeln i 10 kap. 4 § i 1991 års lag har P.S. åberopat i första hand att juryns frikännande var felaktigt och att det har förekommit grovt förtal. Hans inställning är alltså i linje med vad som anvisas i motiven till regeln; genom en tillämpning av regeln ska rätten ge uttryck för en annan uppfattning i skuldfrågan än juryn.
En kvittning av rättegångskostnaderna av det anförda skälet skulle komma i konflikt med oskyldighetspresumtionen i artikel 6.2 i Europakonventionen. Genom juryns frikännande är skuldfrågan slutligt avgjord, och den tilltalade ska alltså betraktas som oskyldig också när rätten tar ställning till rättegångskostnaderna i målet. En tillämpning av 10 kap. 4 § i 1991 års lag i enlighet med vad P.S. i första hand har gjort gällande kan därför inte komma i fråga.
I HD har P.S. åberopat även att han har haft skälig anledning att få tvisten prövad. Frågan blir då om det finns förutsättningar att av detta skäl kvitta rättegångskostnaderna med tillämpning av 10 kap. 4 § i 1991 års lag. Så länge de omständigheter som anförs för kvittning inte innebär att den frikände pekas ut som skyldig till brott, utgör oskyldighetspresumtionen inte hinder mot kvittning.
Enligt regeln får rätten kvitta rättegångskostnaderna om det finns skäl för det. Som framgår anges i motiven en viss åsyftad tillämpning, nämligen när rätten har en annan uppfattning i brottslighetsfrågan än juryn. I lagtexten gavs regeln emellertid en öppen utformning. I HD har den utgjort stöd för kvittning av kostnaderna när rättens frågor till juryn hade varit felaktigt ställda (se NJA 1976 s. 150).
På tryckfrihetsområdet gäller särpräglade processuella förhållanden i de fall brottslighetsfrågan prövas av en jury. Juryn motiverar inte sitt utslag, och ett friande utslag kan inte överklagas. Även om juryn ska tillämpa lagen, förutsätts den samtidigt kunna göra en friare bedömning av det föreliggande processmaterialet och dra andra slutsatser av detta än juristdomaren (jfr SOU 1947:60 s. 185). I vissa situationer kan den som har utsatts för en negativ publicitet ha haft en fullgod anledning att få sin sak prövad i domstol, trots att målet sedan slutar med att han förlorar på grund av att juryn frikänner. Beroende på omständigheterna kan det då finnas skäl att kvitta rättegångskostnaderna. Detta innebär inte att juryns utslag inte respekteras. Bestämmelsen i 10 kap. 4 § i 1991 års lag ger utrymme för en sådan tillämpning.
De aktuella publiceringarna rörde misstanke om ett allvarligt och synnerligen uppmärksammat brott. Artiklarna innehöll detaljerade uppgifter om P.S:s person och hans förflutna. De fick också stor spridning. Mot den bakgrunden fanns det befogad anledning för P.S. att få sin sak prövad i domstol. Det var inte heller på förhand givet hur en jury skulle bedöma frågan om tryckfrihetsbrott. Med beaktande av det nu sagda och omständigheterna i övrigt finns det skäl att kvitta kostnaderna i tingsrätten.
P.S. har yrkat ersättning för sina rättegångskostnader i hovrätten och HD, medan H.M. och bolaget inte har framställt något yrkande om ersättning för rättegångskostnader i dessa instanser.
Rätten ska självmant pröva om 10 kap. 4 § i 1991 års lag ska tillämpas (jfr 18 kap. 14 § andra stycket RB). Överklagandeprocessen i hovrätten och HD har dock gällt just frågan huruvida det fanns skäl att kvitta rättegångskostnaderna i tingsrätten med stöd av denna bestämmelse.
Visserligen vinner P.S. målet, men den grund på vilken han får framgång har han åberopat först i HD. Tvisten har också handlat huvudsakligen om den i första hand åberopade grunden och frågan om förhållandet till Europakonventionen, en grund som inte har lett till bifall. P.S. bör därför svara för sina egna rättegångskostnader i hovrätten och HD.
Med ändring av hovrättens beslut befriar HD P.S. från skyldigheten att ersätta H.M. och Sydsvenska Dagbladets Aktiebolag för deras rättegångskostnader i tingsrätten.
P.S. ska svara för sina egna rättegångskostnader i hovrätten och HD.
HD:s beslut meddelat: den 20 december 2012.
Mål nr: Ö 624-11.
Lagrum: 10 kap. 4 § lagen (1991:1559) med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens områden, artikel 6:2 i Europakonventionen.
Rättsfall: NJA 1976 s. 150.