En tingsrättslagman har dömts för tjänstefel på grund av sin underlåtenhet att vidta åtgärder för att komma till rätta med en rådmans långsamma handläggning av mål.
Justitieombudsmannen Duncan väckte vid Hovrätten för Västra Sverige åtal mot O.L. för tjänstefel i tre fall enligt följande gärningsbeskrivning.
I samband med JO:s inspektion vid Borås tingsrätt den 16–18 oktober 2018 uppmärksammades handläggningen av tvistemålet T 1911-11. Ansvarig domare för målet hade alltsedan det kom in till tingsrätten varit rådmannen B.P. O.L. var lagman vid Borås tingsrätt under tiden den 1 mars 2012 till den 31 oktober 2018.
Målet T 1911-11 inleddes vid Borås tingsrätt genom en ansökan om stämning den 7 juni 2011. Tingsrätten utfärdade stämning den 17 augusti 2011 och ett svaromål kom in den 12 september 2011. Den 8 december 2011 kom en skrivelse in från käranden. Därefter skedde inte någon handläggning av målet förrän B.P. meddelade en dom den 7 maj 2019.
Enligt 1 § förordningen (1996:381) med tingsrättsinstruktion, TI, har en lagman ett ansvar för tingsrättens verksamhet och ska se till att den bedrivs effektivt och enligt gällande rätt. Grunderna för fördelningen av arbetsuppgifterna och de övriga bestämmelser som behövs för verksamheten ska enligt 8 § TI framgå av arbetsordningen. Om det finns särskilda skäl får lagmannen enligt 14 § TI besluta om tillfälliga avvikelser från vad som bestämts med stöd av 8 § TI.
Enligt de arbetsordningar som har gällt för Borås tingsrätt sedan O.L. tillträdde som lagman skulle lagmannen fortlöpande hålla sig underrättad om arbetsbelastningen på de olika funktionerna i tingsrätten. Om det behövdes skulle lagmannen omfördela mål och ärenden eller vidta andra nödvändiga åtgärder.
O.L. har under tiden den 7 september 2014 till den 31 oktober 2018 i mål T 1911-11 underlåtit att vidta de åtgärder som varit påkallade för att föra målet till avgörande inom skälig tid, såsom att omfördela målet eller ge rådmannen B.P. lättnad i arbetsbördan.
Genom denna underlåtenhet har O.L. uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning åsidosatt vad som gällt för uppgiften som lagman.
Gärningen är inte att anse som ringa.
Målet T 2814-12 inleddes vid Borås tingsrätt genom att det överlämnades från Kronofogdemyndigheten till tingsrätten den 15 oktober 2012. Rådmannen B.P. höll ett sammanträde för muntlig förberedelse den 19 mars 2013. Av protokollet framgick att tingsrätten avsåg att pröva om svaranden var rätt part i målet. Parterna informerades också om att dom eller slutligt beslut skulle meddelas senare. Efter att protokollet expedierades till parterna den 23 april 2013 har ingen handläggning av målet skett.
O.L. har under tiden den 7 september 2014 till den 31 oktober 2018 i mål T 2814-12 underlåtit att vidta de åtgärder som varit påkallade för att föra målet till avgörande inom skälig tid, såsom att omfördela målet eller ge rådmannen B.P. lättnad i arbetsbördan.
Genom denna underlåtenhet har O.L. uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning åsidosatt vad som gällt för uppgiften som lagman.
Gärningen är inte att anse som ringa.
Målet T 1551-13 inleddes vid Borås tingsrätt genom att det överlämnades från Kronofogdemyndigheten till tingsrätten den 24 maj 2013. Rådmannen B.P. beslutade den 25 oktober 2013 att i en mellandom avgöra om svaranden var rätt part i målet. Den 10 september 2014 antecknades i målregistret att en mellandom skulle meddelas under hösten. Därefter har inga handläggningsåtgärder vidtagits i målet.
O.L. har under tiden den 1 oktober 2014 till den 31 oktober 2018 i mål T 1551-13 underlåtit att vidta de åtgärder som varit påkallade för att föra målet till avgörande inom skälig tid, såsom att omfördela målet eller ge rådmannen B.P. lättnad i arbetsbördan.
Genom denna underlåtenhet har O.L. uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning åsidosatt vad som gällt för uppgiften som lagman.
Gärningen är inte att anse som ringa.
B.P. åtalades samtidigt för tjänstefel i tre fall.
Hovrätten (hovrättspresidenten Scott och hovrättsrådet Mcgee, referent) anförde i dom den 23 mars 2020 följande.
B.P. är sedan 1995 rådman (ordinarie domare) vid Borås tingsrätt. O.L. tillträdde som lagman vid tingsrätten i mars 2012 och han gick i pension sista oktober 2018. Under den tiden var han B.P:s närmsta chef. I mitten av oktober 2018 inspekterade justitieombudsmannen (JO) tingsrätten. Då uppmärksammades bl.a. följande tre tvistemål som B.P. hade haft ansvar för sedan målen kom in till tingsrätten:
T 1911-11 gällde skadestånd för förtal och hade inletts genom en ansökan om stämning som kom in till tingsrätten den 7 juni 2011. Efter att vissa åtgärder hade vidtagits skedde inte någon handläggning mellan den 8 december 2011 och den 7 maj 2019 då B.P. meddelade en dom.
T 2814-12 gällde krav mot en ledamot i styrelsen i en samfällighetsförening och hade inletts vid tingsrätten genom att det överlämnades från Kronofogden den 15 oktober 2012. Ett protokoll från ett sammanträde för muntlig förberedelse skickades till parterna den 23 april 2013. Därefter skedde inte någon handläggning innan målet avslutades genom ett beslut om avskrivning i oktober 2019.
T 1551-13 gällde en tvist i anledning av ett köp och hade inletts vid tingsrätten genom att det överlämnades från Kronofogden den 24 maj 2013. Den 10 september 2014 gjordes en anteckning i målregistret (som kallas VERA) om att en mellandom skulle meddelas under hösten. Därefter har inga handläggningsåtgärder vidtagits. B.P. har vid hovrättens huvudförhandling den 2 mars 2020 sagt att ett avgörande i målet skulle meddelas fredagen den 6 mars.
I anledning av de långa handläggningstiderna inledde JO förundersökning om tjänstefel mot B.P. och O.L. Numera är chefsjustitieombudsmannen åklagare.
B.P. har bekräftat att det som står i gärningsbeskrivningarna som rör honom är riktigt och har erkänt att han av oaktsamhet eller grov oaktsamhet har gjort sig skyldig till tjänstefel.
O.L. har förnekat brott eftersom han varken av uppsåt eller oaktsamhet har åsidosatt vad som gällde för uppgiften som lagman. Han har framhållit att han inte har haft en skyldighet att föra målen till avgörande i skälig tid; det ansvaret har hela tiden legat på B.P.
Åklagaren har som skriftlig bevisning åberopat dagboksblad som visar vilka åtgärder som har vidtagits i målen och när detta har gjorts, en arbetsordning för Borås tingsrätt och en lista över gamla mål som B.P. hade upprättat per den 31 augusti 2018 och lämnat till O.L. I listan hade B.P. skrivit bl.a. följande:
T 1911-11”Dödfött” käromål som jag bara ska få slut på, på något sätt.
T 2814-12Döfött käromål, [kommentar om käranden utelämnad här; hovrättens anm.]. Käranden har nu avlidit och jag tror inte dödsboet är intresserade av att fortsätta (har tidigare talat med en nära släkting till kdn).
T 1551-13Knepig mellandom, klar i början av oktober.
O.L. har berättat i huvudsak följande.
Av tingsrättsinstruktionen framgår att en domare handlägger sina mål på eget ansvar och inte på delegation från lagmannen. Skrivningen om att lagmannen ansvarar för att verksamheten bedrivs enligt gällande rätt måste läsas med avsnittet i instruktionen om fördelning av mål. Han kan inte som lagman ansvara för att alla tingsrättens mål och ärenden handläggs enligt gällande rätt, och han måste respektera domarnas självständighet och oberoende. Det finns ett lottningssystem som fördelar målen rättvist mellan domarna. Det åligger honom som lagman att hålla sig underrättad om balanser och arbetsbelastning. En omfördelning av mål får bara ske på sakliga grunder. Han har uppfyllt denna skyldighet genom att kontinuerligt ta del av rapporter ur systemen SIV och VERA samt hålla sig informerad genom övriga chefer i ledningsgruppen.
Vid lönesamtal och medarbetarsamtal har en återkommande fråga varit hur arbetsbelastningen ser ut. Under hans tid på tingsrätten hölls det varje fredag domarmöten, och han ägnade särskild uppmärksamhet åt joursystemet som hanterade förtursmålen. Han visste hur domarnas arbetssituation såg ut. Han valde också att två gånger per år ta in upplysningar från domarna om stora mål och om mål som var mer än två år gamla. Han tog in sådana uppgifter per den sista augusti eftersom det var svårt att få in listorna under sommarsemestrarna. Han höll sig alltså underrättad.
Vid behov hade han möjlighet att omfördela mål. De aktuella målen har funnits på listan eftersom B.P. rapporterade om dem. Han känner igen att B.P. nämnde att parterna gjorde målen svårhanterade. Ordet ”dödfött” har kommit upp vid diskussionerna. Han sparade listorna från föregående genomgång i syfte att hålla sig uppdaterad om hur det såg ut. Om han såg att det inte fungerade så använde han sig av befogenheten i tingsrättsinstruktionen och omfördelade mål eller gav en arbetslättnad.
Hans bild av hur det stod till var inte bara beroende på det som stod på listan. B.P. har pratat om att han (B.P.) skulle vidta åtgärder. B.P. lämnade förklaringar till varför målen inte var klara. O.L. frågade alltså om målen och om B.P:s arbetssituation. Han fick information som ledde till att han inte fann skäl att göra någonting. B.P. var tingsrättens mest erfarna domare och hade stor arbetskapacitet. B.P. var alltid beredvillig och stod alltid i första ledet när det behövdes hjälp med något. B.P. har också visat intresse för tvistemål, ingick i ett nätverk om tvistemålshantering och har ofta suttit ordförande i tresitsar.
Han uppfattade B.P. som en lojal person med stor arbetskapacitet. Han har inte haft anledning att misstro det som B.P. sade och kände inte till att denne var dömd för tjänstefel. Han uppfattade inte att det var en lösning att ge en tillfällig avlastning i B.P:s arbetsuppgifter. Han ville inte heller gå in och ha synpunkter på hur målen blev handlagda. Han visste inte om att målen inte handlades. Han har inte tittat i dagboksbladen eller gått in i målen (i VERA). Han har begärt svar och fått förklaringar. B.P. har lämnat felaktiga uppgifter vilket han inte har förstått. B.P:s rapporter var felaktiga eftersom B.P. inte rapporterade att målen inte har handlagts. O.L. har ofta omfördelat mål och vidtagit åtgärder för att målen skulle komma framåt. Det normala i sådana situationer är att domaren talar om att han eller hon har för mycket att göra. Om han hade vetat om att målen inte hade handlagts så hade han haft anledning att ta ställning till om någon åtgärd skulle vidtas, kanske en omfördelning. Det har dock aldrig fallit honom in att målen inte handlades. Ingen av parterna har kontaktat honom.
Borås tingsrätt har 11 domare och sammanlagt 40–45 anställda. Arbetsbelastningen har varierat men det har varit hanterbart.
Som framgår av gärningsbeskrivningarna menar åklagaren att O.L. som lagman har underlåtit att vidta de åtgärder som varit påkallade för att föra målen till avgörande inom skälig tid. Första frågan är därför vad som gäller för uppgiften som lagman när ett mål inte avgörs tillräckligt snabbt, samtidigt som det är en annan domare än lagmannen som är omedelbart ansvarig för målet.
Verksamheten vid en tingsrätt styrs bl.a. av regler som finns i tingsrättsinstruktionen. Enligt 15 § första stycket ska det för varje mål och ärende finnas en ansvarig domare. Den domaren är ansvarig för att målet eller ärendet drivs fram mot ett avgörande som står i överensstämmelse med gällande rätt. Enligt Bell följer med detta ansvar att domaren ska berätta för lagmannen om handläggningen av ett mål eller ärende inte fortskrider på ett acceptabelt sätt, se JO 2008/09 s. 42, dnr 1677-2006. Enligt 1 § första stycket ska lagmannen se till att verksamheten bedrivs enligt gällande rätt. I detta anses ligga ett ansvar även på lagmannen för målens beredning och avgörande, jfr bl.a. SOU 2000:99 s. 212. I det ovan nämnda beslutet redovisar JO också sin syn på lagmannens skyldighet att hålla sig informerad och hans eller hennes skyldighet att vidta åtgärder. Det finns flera andra beslut från JO om en chefsdomares ansvar i förhållande till de enskilda domarna på domstolen, se t.ex. JO:s beslut 2019-08-22 i dnr 7032-2018 med där gjorda hänvisningar.
Vid Borås tingsrätt fanns det under aktuell period inga andra chefsdomare än lagmannen. Hovrätten anser att rättsläget vid en sådan tingsrätt kan sammanfattas som att lagmannens ansvar omfattar även att mål och ärenden som andra domare på domstolen är ansvariga för blir avgjorda inom skälig tid. I detta ligger att lagmannen måste hålla sig informerad om hur målen handläggs och att han eller hon vid behov ska vidta effektiva åtgärder. Detta överensstämmer för övrigt med det som står om lagmannens ansvar i punkt 4.1 i den lydelse av tingsrättens arbetsordning som har gällt under hela O.L:s tid som lagman. – Det är klart att lagmannens fullgörande av dessa skyldigheter sker vid myndighetsutövning.
Vid ytterlighetsfall av långsam handläggning kan såväl den ansvarige domaren som lagmannen träffas av straffrättsliga och/eller disciplinära sanktioner, jfr SOU 2000:99 s. 213 och 214. Hovrätten har inte hittat något avgörande från HD som ger direkt vägledning vid prövningen av åtalet mot O.L.
Med facit i hand kan det konstateras att B.P. under mycket lång tid inte gjorde någonting i målen och att det inte fanns godtagbara skäl för den passiviteten. Det kan konstateras att målen inte har avgjorts inom skälig tid. Som har nämnts upptäcktes detta vid JO:s inspektion och efterföljande utredning. Mycket talar för att B.P:s låsning var så stark att det annars hade krävts åtgärder från O.L., eller hans efterträdare, för att låsningen skulle brytas och målen avgöras. Det kan också konstateras att O.L. under tiden som han var lagman visserligen höll sig informerad om de nu aktuella målen genom att ta in listor från B.P. två gånger per år. Trots att det alltså var påkallat vidtog han dock inte några åtgärder för att föra målen till ett avgörande inom skälig tid. Genom denna underlåtenhet åsidosatte O.L. vad som gällde för uppgiften som lagman.
Det kan direkt sägas att utredningen inte ger stöd för att O.L. agerade uppsåtligt när han inte vidtog några åtgärder för att föra de tre aktuella målen till avgörande inom skälig tid. I frågan om han var oaktsam gör hovrätten följande överväganden.
Av O.L:s egen beskrivning av hur han kontrollerade och följde upp verksamheten framgår att han visste om att det i uppgiften som lagman ingick att vid behov vidta åtgärder om andra domare handlade sina mål för långsamt. Två gånger per år informerade han sig särskilt om de mål på B.P:s rotel som vid varje sådan tidpunkt var äldre än två år. Detta genom att B.P. lämnade in en lista och, som hovrätten har förstått saken, av samtal i anslutning till att listorna hade upprättats. Hovrätten utgår från att B.P. hade fört in de tre nu aktuella målen på listan när de hade blivit två år gamla.
O.L. har alltså förnekat att han har varit oaktsam. Han har pekat på att B.P. lämnade uppgifter till honom som gjorde att han inte närmare undersökte anledningarna till att målen inte var avgjorda; han uppfattade aldrig att målen inte var under handläggning. O.L. har vidare framhållit bl.a. att B.P. inte bad om hjälp och att respekten för den enskilde domarens självständighet och oberoende gör det svårt att som lagman lägga sig i hur domaren handlägger sina mål.
Hovrätten konstaterar som en utgångspunkt vid prövningen att B.P. självklart borde ha talat om för O.L. hur det stod till i målen och även berättat om det riktiga skälet till varför målen inte blev avgjorda. Utredningen ger i stället stöd för att B.P. vid samtalen med O.L. i själva verket uttryckte att han skulle avgöra målen så snart som möjligt. B.P. bad inte heller om att få hjälp eller avlastning. Det ligger i sakens natur att O.L:s möjligheter att överblicka behovet av att vidta åtgärder försvårades av B.P:s bristande öppenhet. O.L. hade säkert också fog för sin uppfattning om att B.P. var en erfaren och lojal domare med hög arbetskapacitet som dessutom hade ett särskilt intresse för tvistemål.
Trots att O.L. således på grund av B.P:s agerande inte hade fått den fullständiga bilden klar för sig, anser hovrätten att omständigheterna var sådana att O.L. borde ha förstått att han var tvungen att agera. Skälen för det är följande.
Genom det som stod i listorna visste O.L. om att de aktuella målen med tiden blev mycket gamla. Redan av målens nummer framgick nämligen att de hade kommit in till domstolen 2011, 2012 respektive 2013. När målen, år efter år, återkom på listan borde O.L. ha insett att han var tvungen att kontrollera om B.P. hanterade målen på ett korrekt sätt. Till bilden hör också att det inte har kommit fram att B.P. vid något tillfälle skulle ha lämnat konkreta besked till O.L. om att målen var på väg framåt. O.L. har således vid förhöret i hovrätten endast beskrivit att Johnson lämnade svävande uppgifter bl.a. om att parternas agerande spelade in. De förklaringar som Johnson hade skrivit i listan som upprättades per den 31 augusti 2018 gav inte heller någon vägledning i frågan om varför målen ännu inte var avgjorda. Det måste också konstateras att O.L. grundade sin uppfattning om att det pågick handläggning i målen enbart på det förhållandet att B.P. inte uttryckligen hade sagt till honom att målen inte var under handläggning.
Det kan sammanfattningsvis konstateras att O.L. regelbundet blev påmind om målen och att han hela tiden visste om hur gamla de var. Mot slutet av perioderna som anges i gärningsbeskrivningarna var alla tre målen så uppseendeväckande gamla att O.L. hade kunnat nöja sig bara om han hade fått konkreta besked om att målen skulle avslutas och när detta skulle komma att ske. O.L. har inte fått några sådana besked. Enligt hovrättens mening var det oaktsamt av O.L. att under sådana här omständigheter vara passiv och inte vidta några åtgärder. Vid prövningen måste hänsyn dock också tas till vilka möjligheter O.L. hade att agera. I den frågan har hovrätten gjort följande överväganden.
Det är svårt att slå fast vilken åtgärd som hade varit lämpligast för O.L. att vidta. Det kan dock under alla förhållanden konstateras att han enkelt hade kunnat bilda sig en egen uppfattning om vad som hände i målen genom en kontroll av anteckningarna i målregistret (VERA). Detta hade i sin tur kunnat leda till förutsättningslösa diskussioner med B.P. om hur man bäst skulle lösa den uppkomna situationen. Sådana här åtgärder hade inte kunnat uppfattas som ett angrepp på B.P:s självständighet och oberoende som domare. I själva verket framstår det närmast som uppenbart att det mot slutet av perioden fanns objektivt godtagbara skäl för att omfördela målen från B.P. och detta även i den hypotetiska situationen att han hade motsatt sig en omfördelning. Det som O.L. har anfört om svårigheterna att agera mot en domare ändrar därför inte hovrättens uppfattning om att O.L. borde ha vidtagit åtgärder.
Hovrättens prövning leder till slutsatsen att O.L. i vart och ett av målen – på det sätt som åklagaren har angett i gärningsbeskrivningarna – av oaktsamhet vid myndighetsutövning har åsidosatt vad som gällde för uppgiften som lagman. Vid bedömningen av hur allvarligt man ska se på O.L:s underlåtenhet måste det beaktas att lagmannen vid en tingsrätt spelar en avgörande roll när andra domare vid domstolen inte avgör sina mål inom skälig tid. Det är nämligen bara lagmannen som i sådana fall kan se till att målen blir avgjorda, ytterst genom en sådan omfördelning som lagmannen ensam har formell rätt att besluta om. Sett ur detta perspektiv framstår det närmast som anmärkningsvärt att O.L. under lång tid och i tre olika mål inte vidtog några åtgärder. Som har nämnts verkar O.L. ha varit väl insatt i de skyldigheter som följer med uppdraget som lagman. Han har inte heller lämnat någon rimlig förklaring till varför han inte agerade. Det finns därför anledning att se så allvarligt på O.L:s underlåtenhet att gärningarna inte kan anses som ringa. Hovrätten dömer följaktligen O.L. för tre fall av tjänstefel.
Påföljden ska bestämmas till dagsböter. – – –.
Hovrätten dömer O.L. för tjänstefel i tre fall, 2014-09-07–2018-10-31, enligt 20 kap. 1 § BrB, och bestämmer påföljden till dagsböter 40 å 800 kr.
B.P. dömdes för tjänstefel i tre fall till 80 dagsböter å 650 kr.
Hovrättslagmannen Camacho var av skiljaktig mening beträffande ansvar för O.L. och anförde:
Åtalet mot O.L. aktualiserar frågan om domstolschefens ansvar och inte minst dennes befogenheter i förhållande till bl.a. domares grundlagsbefästa självständighet i dömandet. Frågan vilka alternativ en domstolschef har för att komma till rätta med en domare som brister i utförandet av sitt arbete diskuterades redan i 1993 års domarutredning, varvid det ansågs att särskilt åtgärden att ta ifrån en domare ett tilldelat mål krävde bestämmelser i lag. Som framgår av remissvaren var det en inte ovanlig uppfattning att en domstolschef kan stoppa tilldelning av mål m.m. medan det ansågs att domstolschefen i princip inte kunde mot en domares vilja ta ifrån denne ett mål som denne hade tilldelats (Ds 1995:17 del B s. 844). I SOU 2000:99, som bl.a. handlade om domstolschefens roll, återkom denna fråga. Även här ansågs att principer för omfördelning av mål ska ha sin utgångspunkt i bestämmelser i lag. Det framhölls att en domstolschef måste ha mycket goda skäl för att omfördela mål mot en domares vilja, och som sådana skäl nämns domarens sjukdom eller en arbetsanhopning för domaren ifråga. Även under remissbehandlingen av detta betänkande framkom synpunkter på att det var tveksamt om en domstolschef kan ta ifrån en domare ett tilldelat mål utan dennes samtycke.
Frågan har även tagits upp i SOU 2008:16, där man ansåg att en domstolschef har möjlighet att omfördela mål från en domare till en annan i fall av långsam handläggning, och man lämnade förslag till bestämmelser som skulle klarlägga bl.a. denna fråga. I SOU 2011:42, en reformerad domstolslagstiftning, gjordes åter en grundlig inventering av frågan, och förslaget var att det i lag bör finnas grundläggande bestämmelser om fördelning respektive omfördelning av mål mellan enskilda domare. I sak anslöt man sig till bedömningen i SOU 2008:16.
Jag kan konstatera att betänkandena, under den tid som här är aktuell, inte ledde till några i lag fastslagna grundläggande principer för fördelning/omfördelning av mål, utöver en mycket allmänt hållen bestämmelse i 11:3 RF, jämte de bestämmelser i förordningen med tingsrättsinstruktion som tydliggör att det ska finnas en ansvarig domare för varje mål, men som också innehåller en allmän bestämmelse om att lagmannen ansvarar för verksamheten och ska se till att den bedrivs effektivt och enligt gällande rätt. I RB 4:11a har numera införts en allmän föreskrift om att mål ska fördelas mellan domare enligt i förväg fastställda objektiva kriterier, men den bestämmelsen infördes bara några månader innan O.L. gick i pension, och får lämnas därhän vid bedömningen av hur han från 2014 och framåt har hanterat aktuella ärenden.
Det som inträffat i förevarande fall har, såvitt framgått, inte sin förklaring i t.ex. hög arbetsbelastning, domarens bristande kompetens eller sjukdom. Det alternativ som O.L. som domstolschef haft att överväga, när de återkommande samtalen med B.P. om aktuella tvistemål inte ledde till något resultat, har mot den bakgrunden varit en omfördelning av målen, dvs. att föra över dem från B.P. till annan domare. Jag är i och för sig av den åsikt som har kommit till uttryck i flera av betänkandena, dvs. att en domstolschef till slut kan vara skyldig att omfördela ett eller flera mål trots att den ansvarige domaren säger sig vilja slutföra handläggningen. Samtidigt beaktar jag att det under åren har funnits skilda ståndpunkter i frågan om domstolschefens rätt att ta ifrån domare mål mot dennes vilja, och att frågan inte lagreglerats under aktuell tid, trots flera förslag i den riktningen. Jag kan mot den bakgrunden förstå om denna oklarhet kan ha påverkat O.L:s agerande och bidragit till hans passivitet. Trots det är det min bedömning att förhållandena i detta fall har varit så särpräglade att när de återkommande samtalen inte ledde till något resultat, borde O.L. ha omfördelat målen. Genom sin underlåtenhet att vidta denna åtgärd har han brustit i vad som ålegat honom som domstolschef.
Vid avgörande av om hans underlåtenhet att omfördela målen till annan domare är straffbar ser jag tjänstefelsansvaret som en yttersta åtgärd för att komma till rätta med fel och brister vid myndighetsutövning. Sådana fel eller brister kan föranleda uttalad kritik från JO:s sida, och i allvarligare fall kan det föranleda disciplinära åtgärder i form av varning eller löneavdrag. Först om sådana åtgärder inte bedöms som tillräckliga aktualiseras tjänstefelsansvaret, och ringa fall ska då inte bestraffas.
Hovrätten dömer nu den domare som enligt 15 § tingsrättsinstruktionen har haft att ansvara för målen. Det finns all anledning att vara kritisk även till O.L:s passivitet, och han har brustit i det övergripande ansvar som en domstolschef har. Med beaktande av det jag skrivit ovan, och de förmildrande omständigheter i övrigt som hovrättens majoritet har varit inne på i sina domskäl, anser jag emellertid att det som kan läggas O.L. till last som domstolschef inte är tillräckligt för att även han ska dömas för tjänstefel. Åtalet ska då ogillas. Överröstad i denna fråga är jag i övrigt ense med majoriteten.
O.L. överklagade och yrkade att HD skulle frikänna honom från ansvar.
Chefsjustitieombudsmannen motsatte sig ändring av hovrättens dom.
Chefsjustitieombudsmannen justerade åtalet på så sätt att hon inte längre gjorde gällande att O.L. uppsåtligen hade åsidosatt vad som gällt för uppgiften.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Baker, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande dom.
Punkterna 1–6 motsvarar punkterna 2–6 i HD:s dom.
– – –.
Frågan i målet är om även O.L., i egenskap av lagman vid Borås tingsrätt, har varit ansvarig i straffrättslig mening för den långsamma handläggningen av målen, trots att en rådman vid domstolen varit ansvarig för dessa enligt 15 § tingsrättsinstruktionen.
Punkterna 9 och 10 motsvarar i huvudsak punkterna 11 och 15 i HD:s dom.
Hur lagmannens administrativa ansvar förhåller sig till de enskilda domarnas ansvar enligt 15 § framgår inte uttryckligen av tingsrättsinstruktionen. Frågan har behandlats inom ramen för flera av statens offentliga utredningar.
SOU 2000:99 ”Domarutnämningar och domstolsledning – frågor om utnämning av högre domare och domstolschefens roll”, konstaterade att brottsbalkens regler om ansvar för tjänstefel och det disciplinära ansvaret för domare omfattar såväl felaktiga beslut som underlåtenhet att fatta beslut, dvs. ytterlighetsfall av långsam handläggning, och att såväl den ansvarige domaren som chefsdomaren kan träffas av straffrättsliga och/eller disciplinära sanktioner (s. 213–214). Av kommitténs överväganden framgår att gränsen mellan domstolschefens administrativa ledning och den enskilde domarens självständighet inte framstod som alltigenom klar. Samtidigt betonades att de enskilda domarnas självständighet och oberoende ska värnas inte huvudsakligen för domarnas intresse utan för medborgarnas skull (s. 262).
SOU 2018:16 ”Förtursförklaring i domstol”, hade i uppdrag bl.a. att kartlägga domstolschefens skyldighet respektive möjlighet att agera vid långsam handläggning. Enligt utredningens bedömning innebär domstolschefens ansvar för att verksamheten bedrivs effektivt och enligt gällande rätt en skyldighet att ”vidta de möjliga åtgärder” som kan förväntas leda till att förhindra eller avhjälpa ett oskäligt dröjsmål i handläggningen av mål och ärenden (s. 96). Utredningens slutsats i denna fråga var att domstolschefens ansvar är långtgående och att syftet med åtgärden är avgörande. Motiveras t.ex. ett omfördelningsbeslut av ett mål med att avhjälpa ett dröjsmål i handläggningen, skulle således någon kränkning av den ansvarige domarens självständighet inte föreligga (s. 102). Utredningen menade dock att de situationer i vilken domstolschefen har en sådan möjlighet borde framgå av domstolsinstruktionerna och föreslog att sådana bestämmelser skulle införas.
SOU 2011:42 ”En reformerad domstolslagstiftning” fick i uppdrag bl.a. att överväga om domstolsinstruktionernas bestämmelser om fördelning av mål borde slås fast i lag och överväga de förslag till bestämmelser som lades fram av Utredningen om förtursförklaring. Utredningen föreslog att en grundläggande bestämmelse om fördelning och omfördelning av mål mellan enskilda domare ska finnas i lag. Däremot ansåg utredningen att det inte fanns skäl för den skarpa gräns som tidigare utredningar satt upp mellan fördelning och omfördelning av mål, utan en bestämmelse om fördelning av mål skulle omfatta båda situationerna (s. 242–243). Genom prop. 2017/18:88 föreslogs en sådan bestämmelse införas i lag, 4 kap. 11 a § RB, som trädde i kraft den 1 juli 2018. Någon särskild reglering eller omnämnande av omfördelning av mål och ärenden föreslogs inte.
Även JO har i tillsynsärenden uttryckt att en domstolschef kan vara skyldig att, även mot en enskild domares vilja, vidta åtgärder i form av t.ex. omfördelning av mål i fall av långsam handläggning. I likhet med utredningen om förtursförklaring har JO i detta sammanhang givit uttryck för att situationer när detta får ske bör regleras i lag, se JO 2008/09 s. 42.
Mot bakgrund av det ovan redovisade framgår att en domstolschef har möjlighet, och kan ha skyldighet, att i fall där handläggningen är i sådant dröjsmål att den enskildes rätt till rättegång inom skälig tid kränks (jfr 2 kap. 11 § RF), omfördela mål eller vidta andra åtgärder för att undanröja dröjsmålet.
Av utredningen framgår att de aktuella målen har kommit upp på de listor över äldre mål som O.L. hämtade in en eller två gånger per år från domstolens domare. Mot bakgrund av att målen måste ha återkommit på bevakningslistorna borde O.L. efterfrågat orsaken närmare. Det är emellertid inte visat annat än att rådmannen som varit ansvarig för de nu aktuella målen uppgett för O.L. att han skulle föra dessa mål framåt. Den ansvarige domaren har inte gett uttryck för att arbetsbelastningen skulle ha varit för stor eller att han av annat skäl skulle ha behövt lättnad i arbetsbördan. Den enda åtgärd som förefaller ha kunnat undanröja dröjsmålet hade varit att omfördela de aktuella målen till en annan domare.
I och för sig skulle O.L. ha haft möjlighet att omfördela målen till en annan domare eftersom syftet hade varit att undanröja dröjsmålet och inte påverka utgången i sak (jfr p. 16). Att detta också kan vara en skyldighet för en domstolschef följer emellertid snarare av uttalanden i förarbeten än av reglering i lag eller förordning. Mot bakgrund också av den enskilde domarens självständighet och utformningen av 15 § tingsrättsinstruktionen, kan detta förhållande inte anses ha framstått med tillräcklig tydlighet för att O.L. ska ha ett straffrättsligt ansvar för den långsamma handläggningen av målen (jfr NJA 2005 s. 385). Med beaktande också av att den för målen ansvarige domaren har dömts till ansvar för tjänstefel, bör åtalet mot O.L. ogillas.
Med ändring av hovrättens dom ogillar HD åtalet.
HD (justitieråden Davis, King, Becker, Klein och Mills, referent) meddelade den 4 mars 2021 följande dom.
En tingsrättslagman har åtalats för tjänstefel för att han underlåtit att vidta de åtgärder som varit påkallade för att föra tre tvistemål till avgörande inom skälig tid. Målet gäller det ansvar och de möjligheter som en domstolschef har för att utöva erforderlig tillsyn över handläggningen av enskilda mål vid domstolen.
O.L. tillträdde som lagman vid Borås tingsrätt i mars 2012 och frånträdde anställningen den 31 oktober 2018. Under tiden som lagman var han närmaste chef för den rådman som ansvarade för de tre tvistemål som åtalet avser.
Ett av målen gällde skadestånd för förtal. Det hade inletts genom en ansökan om stämning som kom in till tingsrätten i juni 2011. Viss skriftväxling förekom i målet fram till december samma år. Under O.L:s tid som chef för domstolen vidtogs inga handläggningsåtgärder i målet.
Ett annat mål gällde krav mot en ledamot i styrelsen i en samfällighetsförening. Det hade överlämnats till tingsrätten från Kronofogdemyndigheten i oktober 2012. Ett protokoll från ett sammanträde för muntlig förberedelse skickades till parterna i april 2013. Därefter vidtogs inga handläggningsåtgärder i målet under O.L:s tid som chef för domstolen.
Det tredje målet gällde en tvist i anledning av ett köp. Det hade överlämnats till tingsrätten från Kronofogdemyndigheten i maj 2013. I september 2014 antecknades i målregistret att en mellandom skulle meddelas under hösten. Därefter vidtogs inga handläggningsåtgärder i målet under O.L:s tid som chef för domstolen.
Med anledning av de långa handläggningstiderna inleddes en förundersökning om tjänstefel mot rådmannen och mot O.L. Åtal väcktes mot dem båda vid hovrätten. Såväl rådmannen som O.L. dömdes för tjänstefel. Rådmannen dömdes till 80 dagsböter och O.L. till 40 dagsböter. Domen mot rådmannen har fått laga kraft.
Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning genom handling eller underlåtenhet åsidosätter vad som gäller för uppgiften ska dömas för tjänstefel till böter eller fängelse i högst två år. Om gärningen med hänsyn till gärningsmannens befogenheter eller uppgiftens samband med myndighetsutövningen i övrigt eller till andra omständigheter är att anse som ringa, ska det inte dömas till ansvar. (Se 20 kap. 1 § första stycket BrB.)
Vad som gäller för uppgiften kan följa av lag eller annan författning men också av andra normer. Även interna myndighetsföreskrifter kan ha betydelse vid bedömningen. Den som varken insett eller bort inse att hans eller hennes handlande var felaktigt ska inte drabbas av straffansvar. (Jfr prop. 1988/89:113 s. 15.)
Det hör till de grundläggande fri- och rättigheterna att rättegångar ska genomföras rättvist och inom skälig tid (se 2 kap. 11 § andra stycket RF och artikel 6.1 i Europakonventionen). Vad som i det enskilda fallet är skälig tid beror bl.a. på hur komplicerat målet är, hur parterna har agerat under förfarandet och hur domstolen har handlagt målet (jfr prop. 2009/10:80 s. 161 och ”Fondmäklaren på Moody” NJA 2003 s. 414 samt, såvitt gäller Europadomstolens praxis, Moore, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 5 uppl. 2015, s. 320 f.).
Generellt gäller att mål i domstol ska avgöras så snart det kan ske. Såvitt gäller tvistemål kommer detta till uttryck i 42 kap. 6 § tredje stycket RB, där det anges att tingsrätten ska driva förberedelsen med inriktning på ett snabbt avgörande av målet.
Enligt 1 § förordningen (1996:381) med tingsrättsinstruktion är lagmannen administrativ chef för tingsrätten och ska se till bl.a. att verksamheten bedrivs effektivt och enligt gällande rätt. Lagmannen har ett övergripande ansvar för att mål och ärenden vid tingsrätten blir avgjorda i tid.
Det sagda innebär bl.a. att lagmannen ska se till att domstolen är organiserad på ett sätt som skapar förutsättningar för en effektiv handläggning av mål och ärenden. Det åligger också lagmannen att löpande hålla sig underrättad om arbetsläget och att självmant undersöka förhållandena om tillfredsställande förklaringar inte ges till att äldre mål inte har avgjorts (jfr DVFS 2010:1 p. 4.3).
Om det uppkommer behov av det, ankommer det på lagmannen att vidta åtgärder för att komma till rätta med långsam handläggning av mål vid domstolen. Vilka åtgärder som lämpligen bör vidtas beror på omständigheterna i det enskilda fallet. Vid behov kan lagmannen fatta beslut om avvikelser från vad som normalt gäller vid tingsrätten för fördelning av mål, exempelvis genom s.k. lottningsstopp eller omfördelning av mål. (Jfr 14 § tingsrättsinstruktionen och SOU 2008:16 s. 104 f.)
De åtgärder som lagmannen vidtar får inte vara så långtgående eller av den karaktären att de kommer i konflikt med den enskilde domarens självständighet i dömande och rättstillämpande uppgifter (jfr 31 § första stycket tingsrättsinstruktionen och SOU 2000:99 s. 261 f.).
Rättskipningens och domstolarnas självständighet slås fast i 11 kap. 3 § RF. Där föreskrivs att ingen myndighet, inte heller riksdagen, får bestämma hur en domstol ska döma i det enskilda fallet eller hur en domstol i övrigt ska tillämpa en rättsregel i ett särskilt fall. Bestämmelsen har ansetts inte enbart garantera domstolarnas självständighet och oberoende i förhållande till utomstående utan även ge uttryck för en princip om den enskilde domarens självständighet i dömandet internt, dvs. i förhållande till andra domare, inklusive domstolens chef, och andra anställda (se SOU 2000:99 s. 198).
Kravet på en oavhängig rättskipning är till för att säkra medborgarnas rättigheter i en rättsstat. Såvitt gäller förhållandet mellan en domstolschef och övriga domare vid domstolen innebär kravet främst att domstolschefen i sin chefsroll inte får vidta åtgärder som syftar till att åstadkomma eller förhindra en viss utgång i ett mål som handläggs av en annan domare vid domstolen.
Kravet hindrar däremot i allmänhet inte att domstolschefen, inom ramen för sitt övergripande ansvar för målhanteringen vid domstolen, fattar administrativa beslut om t.ex. prioritering eller fördelning av mål. Så länge som det inte råder någon tvekan om att ett sådant beslut grundar sig på objektiva och legitima skäl, såsom att förebygga eller avhjälpa dröjsmål i handläggningen, kan någon kränkning av domarens självständighet inte anses föreligga (jfr SOU 2000:99 s. 271, SOU 2008:16 s. 101 f., SOU 2011:42 s. 108 f., och Europarådets rekommendation CM/rec (2010)12 om domares självständighet, effektivitet och ansvar p. 24). Detta synsätt som har gällt sedan länge kommer numera till uttryck i 4 kap. 11 a § RB (jfr prop. 2017/18:88 s. 30 f.).
De tre tvistemål som omfattas av åtalet togs av den målansvarige rådmannen återkommande upp på de listor över gamla mål som, i enlighet med tingsrättens rutiner, två gånger per år lämnades till O.L. Listorna togs sedan upp vid samtal som O.L. hade med var och en av de ansvariga domarna. Några närmare förklaringar till tidsutdräkten i de aktuella målen lämnades inte. I vart fall vid utgången av 2016 var målen så gamla att det, objektivt sett, fanns anledning för O.L. att skaffa sig närmare kunskap om orsakerna till tidsutdräkten och att vidta lämpliga åtgärder för att komma till rätta med situationen. Det kan inte råda någon tvekan om att detta hade kunnat göras utan att det skulle ha inkräktat på Coleman självständighet. Något annat hinder mot att vidta åtgärder förelåg inte heller. Genom sin underlåtenhet har O.L. åsidosatt vad som gällde för uppgiften som lagman.
Av utredningen framgår att O.L. var väl insatt i sina skyldigheter och befogenheter som lagman. När de tre målen återkom på listorna över gamla mål utan att det lämnades godtagbara förklaringar till tidsutdräkten borde O.L. ha insett att förhållandena var sådana att han hade en skyldighet att agera. Att den ansvarige rådmannen var en erfaren domare och inte självmant bad om hjälp och att O.L. fått intrycket att det pågick viss handläggning i målen förändrar inte den bedömningen. O.L:s underlåtenhet får därmed anses ha varit oaktsam.
Den långsamma handläggningen av målen innebar ett väsentligt åsidosättande av den för rättssäkerheten och förtroendet för domstolarna viktiga principen att rättegångar ska genomföras inom skälig tid. Bevakningen av att den principen upprätthölls i domstolens verksamhet utgjorde ett viktigt moment i O.L:s uppgift som domstolschef. I detta fall är det också tydligt att han genom att agera hade kunnat komma till rätta med situationen. Mot denna bakgrund kan O.L:s underlåtenhet inte anses som ringa.
O.L. ska alltså dömas för tjänstefel. Det har inte framkommit några skäl att frångå hovrättens bedömning i påföljdsfrågan. Hovrättens domslut ska därför fastställas med endast den ändringen att tiden för brotten inte ska omfatta tid före den 1 januari 2017 (jfr p. 18 ovan).
HD ändrar hovrättens domslut endast på det sättet att tiden för brotten bestäms till 2017-01-01–2018-10-31.