En bil har utmätts för bl.a. statens fordringar men utmätningen har efter överklagande hävts. Skatteverket har ansetts skyldigt att ensamt svara för klagandens rättegångskostnad vid tingsrätten, trots att verket i domstolsförfarandets inledningsskede medgett överklagandet och trots att utmätningen skett även för andra borgenärers fordringar.
Kronofogdemyndigheten utmätte en personbil för S.G:s skulder till Skatteverket, Brottsoffermyndigheten och två enskilda borgenärer.
Bailey överklagade i Vänersborgs tingsrätt och yrkade att utmätningen skulle hävas eftersom bilen tillhörde henne. Till stöd för sin talan åberopade hon skriftlig och muntlig bevisning.
Skatteverket och Brottsoffermyndigheten medgav överklagandet. De två enskilda motparterna, Brown och K.V., hördes inte av.
Tingsrätten höll muntligt sammanträde i ärendet.
Bailey yrkade ersättning för rättegångskostnad av samtliga motparter utom Brottsoffermyndigheten. Skatteverket motsatte sig att ersätta Bailey för rättegångskostnad.
Tingsrätten (chefsrådmannen Krause) anförde i beslut den 26 april 2019 följande.
Bailey har genom den åberopade bevisningen visat att det är hon och inte S.G. som är den utmätta bilens ägare. Den presumtion som framgår av 4 kap. 18 § UB gäller alltså inte längre. Utmätningen ska upphävas och bilen ska återlämnas till Bailey
När det gäller ersättning för rättegångskostnader konstaterar tingsrätten att ingen av de enskilda sökandena har yttrat sig över överklagandet. De har inte intagit någon sådan partsställning som motiverar att de ska ersätta Bailey för rättegångskostnader enligt bestämmelserna i 32 § ärendelagen jämförd med 18 kap. RB. Bestämmelserna i ärendelagen om ersättning för rättegångskostnader gäller endast i de fall där enskilda ställs mot varandra. Staten kan emellertid också bli betalningsansvarig för rättegångskostnader i de fall när det har varit motiverat för klaganden att anlita ombud för att kunna föra sin talan. I det här fallet är det inte så. Både Brottsoffermyndigheten och Skatteverket har redan före sammanträdet och första gången som de getts tillfälle att yttra sig medgett överklagandet. Detta på basis av de handlingar som Bailey gett in till tingsrätten och där det framgår att hon har betalat både försäkring, vägavgifter och avbetalat på bilen. Ingen av dem har alltså tagit rollen som motparter i förhållande till Bailey Ärendet har inte varit av sådan beskaffenhet att det varit motiverat för Bailey att anlita ombud för att föra sin talan om att återfå bilen. Därför ska hennes talan om rättegångskostnader lämnas utan bifall.
Tingsrätten upphäver Kronofogdemyndighetens beslut om utmätning av bilen. Bilen ska omgående återlämnas till Parker lämnar utan bifall M.G:s begäran om ersättning för rättegångskostnader.
Bailey överklagade i Hovrätten för Västra Sverige och yrkade att Skatteverket och de två enskilda motparterna Brown och K.V. skulle ersätta hennes rättegångskostnader vid tingsrätten.
Skatteverket motsatte sig ändring av tingsrättens beslut. Övriga motparter bereddes inte tillfälle att yttra sig.
Hovrätten (hovrättsråden Williams och Cox samt tf. hovrättsrådet Beck) anförde i beslut den 10 oktober 2019 följande.
Rättslig reglering m.m.
Enligt 32 § lagen om domstolsärenden (ärendelagen) får domstolen i ett ärende där enskilda är motparter till varandra förplikta den ena parten att ersätta den andra parten för dennes kostnader i ärendet med tillämpning av 18 kap. RB. Undantagsvis kan bestämmelsen tillämpas även när staten är part i ett ärende, om staten i det enskilda ärendet bör ses som en enskild part ( jfr prop. 1995/96:115 s. 118).
En enskild som vinner ett överklagat utmätningsmål kan ha rätt till ersättning av staten för sina rättegångskostnader även när staten inte ska ses som en enskild part. I 2 kap. 11 § andra stycket RF föreskrivs att en rättegång ska genomföras rättvist. HD uttalade i rättsfallet NJA 2015 s. 374 att det i vissa fall skulle strida mot denna bestämmelse om den enskilde inte ges rätt till ersättning av staten för sina rättegångskostnader i ett allmänt utmätningsmål, t.ex. rörande skattefordringar. Enligt domstolen framstår detta särskilt tydligt när det är en tredje man som dras in i ett förfarande och med framgång försvarar sin egendom mot de exekutiva åtgärder som riktas mot gäldenären. För att den enskilde ska ha rätt till ersättning krävs att kostnaderna har varit befogade med hänsyn till sakens beskaffenhet. Vid bedömningen ska det vägas in att handläggningen enligt ärendelagen är förenklad.
Hovrätten instämmer inledningsvis i tingsrättens bedömning att det inte finns skäl att förplikta H.S. eller K.V. att ersätta Bailey för hennes rättegångskostnader vid tingsrätten. (Se bland annat Fitger m.fl., Lagen om domstolsärenden [Zeteo, 1 augusti 2004], kommentaren till 32 §.)
Skatteverket kan inte betraktas som enskild part i målet. 32 § ärendelagen är därför inte tillämplig. Frågan är om det ändå, med beaktande av M.G:s rätt till en rättvis rättegång, finns skäl att förplikta Skatteverket att ersätta hennes rättegångskostnader.
Bailey har som tredje man med framgång försvarat sin egendom, en bil, mot utmätning för annans skuld. Bilen har ett betydande ekonomiskt värde, omkring 500 000 kr. När Bailey, utan ombud, överklagade utmätningsbeslutet presenterade hon samtidigt viss bevisning till stöd för att hon var bilens rättmätiga ägare. Det föranledde dock inte Kronofogdemyndigheten att ändra sitt beslut. Hovrätten anser därför att det var befogat för Bailey att anlita ombud vid tingsrätten. Det förhållandet att Skatteverket i ett senare skede av processen medgav M.G:s talan förändrar inte den bedömningen ( jfr NJA 2015 s. 374). Skatteverket ska därför ersätta Bailey för hennes rättegångskostnader vid tingsrätten. Den yrkade ersättningen får anses skälig.
Hovrätten ändrar tingsrättens beslut på så sätt att hovrätten förpliktar Skatteverket att ersätta Bailey för hennes rättegångskostnader vid tingsrätten med 37 313 kr, avseende ombudsarvode, jämte ränta – – –.
Skatteverket överklagade och yrkade att HD skulle befria verket från skyldigheten att ersätta M.G:s rättegångskostnad vid tingsrätten. I andra hand yrkade Skatteverket att Brown och K.V. skulle förpliktas att solidariskt med verket svara för M.G:s rättegångskostnad med 27 984 kr. I tredje hand yrkade Skatteverket att Brown och K.V. skulle förpliktas att solidariskt med verket svara för M.G:s rättegångskostnad vid tingsrätten med 37 313 kr.
Bailey motsatte sig att hovrättens beslut ändrades.
Brown och K.V. yttrade sig inte.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Byrd, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut.
Punkterna 1–4 motsvarar punkterna 1–7 i HD:s beslut.
Punkterna 5–7 motsvarar punkterna 8, 9 och 11 i HD:s beslut.
Vidare gäller att bestämmelsen bör tillämpas när det har förekommit en intressemotsättning mellan parterna (se t.ex. NJA 1979 s. 164). I NJA 2018 s. 49 överklagade Centrala studiestödsnämnden ett skuldsaneringsbeslut. Överklagandet lämnades utan bifall och nämnden, som var en av flera borgenärer i målet, förpliktades att ensam svara för gäldenärens rättegångskostnad med hänsyn till att det fanns en tydlig intressemotsättning mellan dessa parter.
I sammanhanget kan nämnas att i ett mål med en enskild motpart som under hela förfarandet har förhållit sig passiv, bör i regel något kostnadsansvar inte dömas ut (se Carey m.fl., Lagen om domstolsärenden – en kommentar, 3 u., Norstedts 2020, s. 300).
Huvudregeln för kostnadsansvar är enligt 18 kap. 1 § RB att tappande part ska ersätta den vinnande parten dess rättegångskostnader. En förutsättning är att rättegången varit nödvändig för tillvaratagande av den sistnämndes rätt (NJA II 1943 s. 228).
När ett mål skrivs av på grund av att en part har återkallat sin talan ska enligt 5 § andra stycket parten ersätta motpartens rättegångskostnad, om det inte föreligger särskilda omständigheter. Sådana omständigheter kan vara t.ex. att svaranden inte före rättegången känt till eller bort känna till den omständighet varav utgången berodde. Undantaget ska dock tillämpas restriktivt (se NJA II 1943 s. 229, NJA 1976 s. 360 och NJA 1981 s. 437).
Frågor om kostnadsansvaret när det finns flera parter på en och samma sida i rättegången behandlas i 9–11 §§. Grundregeln enligt 9 § är att medparter är solidariskt och inte delat ansvariga, när de ska ersätta rättegångskostnader. Enligt motiven bör solidariskt ansvar tillämpas endast då parterna intagit väsentligen samma ställning i rättegången och därmed kan anses tillsammans ha gett anledning till de kostnader om vilka det är fråga. Om särskild kostnad har uppkommit i viss del av målet som angår endast någon av parterna t.ex. pga. vårdslöshet, bör han eller hon ensam ersätta denna kostnad ( jfr 6 § och NJA II 1943 s. 236).
I detta fall har tingsrätten hävt utmätningen av bilen på begäran av Bailey Motparterna ska som tappande parter ersätta hennes rättegångskostnad om det inte föreligger särskilda omständigheter. Sådana omständigheter kan vara att det saknats en direkt intressemotsättning mellan parterna eller att de förhållit sig passiva i förfarandet.
I målet har det inte funnits någon intressemotsättning mellan parterna. Skatteverket har medgett M.G:s yrkande om att utmätningen skulle hävas så fort verket beretts möjlighet att yttra sig över hennes begäran i tingsrätten. Övriga enskilda parter har inte avhörts.
Det aktuella utmätningsmålet avsåg en bil med högt värde. Förutom att Bailey är registrerad ägare har hon redan vid Kronofogdemyndigheten åberopat en köpehandling för att visa att hon ägde bilen. Detta har dock inte föranlett myndigheten att ändra beslutet. Den bevisning som krävs för att bryta besittningspresumtionen är inte lätt för enskild att känna till och åberopa utan juridiskt ombud.
Även om det saknats en direkt intressemotsättning mellan Skatteverket och Bailey har hon haft ett befogat intresse att anlita ombud för att bevaka sin rätt i målet. Alternativet skulle innebära att hon inte har en effektiv möjlighet att tillvarata sin rätt vid oriktig utmätning med staten som motpart, i strid med 2 kap. 11 § RF och rätten till rättvis rättegång. Skatteverket kan därför inte undgå att svara för M.G:s kostnader.
Skäl att solidariskt förplikta Brown och K.V. att svara för denna kostnad föreligger inte eftersom de båda förhållit sig passiva under förfarandet. Någon annan grund för nedsättning av kostnadsansvaret föreligger inte.
Överklagandet ska därför avslås. – – –.
HD avslår överklagandet.
HD ( justitieråden Brooks, Thompson, Gomez, Rogers, referent, och Cunningham) meddelade den 1 december 2020 följande beslut.
Huvudfrågan i målet är i vilken utsträckning Skatteverket kan förpliktas att i ett domstolsärende om utmätning ersätta vinnande enskild motpart för rättegångskostnad, när Skatteverket redan i inledningen av tingsrättens handläggning har medgett motpartens talan. I målet aktualiseras också frågor om betydelsen av att utmätningen har skett även för andra fordringar än de som Skatteverket företräder.
För betalning av S.G:s skulder i allmänna och enskilda mål utmätte Kronofogdemyndigheten en personbil av märket Miller. Bailey överklagade beslutet och yrkade att utmätningen skulle hävas. Hon gjorde gällande att bilen tillhörde henne och gav till stöd för detta påstående in bl.a. ett köpekontrakt. Enligt detta hade hon en tid före utmätningen köpt bilen för 500 000 kr.
Sedan Kronofogdemyndigheten beslutat att inte häva utmätningsbeslutet och ärendet överlämnats till tingsrätten gav Bailey, genom ombud, in ytterligare handlingar och utvecklade skälen för överklagandet. Hon yrkade också ersättning för rättegångskostnad vid tingsrätten.
Så snart Skatteverket och Brottsoffermyndigheten – som båda var motparter i ärendet – hade fått del av de ingivna handlingarna medgav de M.G:s överklagande. De motsatte sig emellertid att ersätta henne för rättegångskostnad. De övriga motparterna i ärendet, Brown och K.V., hörde inte av sig.
Tingsrätten höll några dagar senare sammanträde i ärendet. Vid sammanträdet preciserade Bailey genom ombud yrkandet om ersättning för rättegångskostnad till 37 313 kr och förklarade att det riktade sig mot samtliga motparter utom Brottsoffermyndigheten.
Efter sammanträdet hävde tingsrätten utmätningsbeslutet men avslog yrkandet om att Brown, K.V. och Skatteverket skulle ersätta Bailey för rättegångskostnad.
Hovrätten har förpliktat Skatteverket att ersätta Bailey för rättegångskostnad vid tingsrätten med 37 313 kr jämte ränta men har inte funnit skäl att ålägga Brown och K.V. något motsvarande ersättningsansvar.
Vid överklagande av utsökningsmål gäller lagen (1996:242) om domstolsärenden, om annat inte föreskrivs (18 kap. 1 § tredje stycket UB).
I 32 § ärendelagen sägs att domstolen i ett ärende där enskilda är motparter till varandra får förplikta den ena parten att ersätta den andra parten för kostnader i ärendet med tillämpning av 18 kap. RB. Bestämmelsen bör tillämpas endast när det mellan parterna har förekommit en intressemotsättning motsvarande vad som är typiskt för tvistemål och motsättningen har påverkat domstolsförfarandet ( jfr t.ex. ”Kostnaderna i godmansärendet” NJA 1979 s. 164; jfr Carey m.fl., Lagen om domstolsärenden. En kommentar, 3 uppl. 2020, s. 295).
Enligt paragrafens ordalydelse är bestämmelsen tillämplig enbart i förhållandet mellan enskilda parter. I förarbetena uttalas emellertid att staten är att anse som enskild part när ett statligt organ i ärendet har samma ställning som en privat fysisk eller juridisk person, t.ex. därför att staten innehar en fastighet (se prop. 1995/96:115 s. 118). I rättspraxis har staten också ansetts som enskild part när Skatteverket i ett utmätningsärende har trätt i en enskild borgenärs ställe (se ”Concilium” NJA 2012 s. 896). I övrigt kan emellertid paragrafen inte tillämpas i utmätningsärenden, där ett statligt organ i egenskap av myndighet driver in statliga fordringar, såsom skatter och böter (se t.ex. ”RSV:s kostnader” NJA 1998 s. 443, ”Den utmätta båten” NJA 2000 s. 109 och ”RF och rättegångskostnaderna” NJA 2015 s. 374).
Av HD:s avgörande ”RF och rättegångskostnaderna” följer att staten ändå kan åläggas ett ansvar för rättegångskostnader i utmätningsärenden där staten är part. HD uttalade i avgörandet att det i vissa fall skulle strida mot rätten till rättvis rättegång enligt artikel 6.1 i Europakonventionen och mot 2 kap. 11 § andra stycket RF om den enskilde i sådana ärenden inte gavs rätt till ersättning av staten för sina rättegångskostnader. Domstolen slog mot den bakgrunden fast att en enskild som vinner ett överklagat utmätningsmål under vissa förutsättningar har rätt att få ersättning av staten för rättegångskostnader även när utmätningen har skett för skattefordringar eller liknande. En förutsättning bör dock vara att kostnaderna har varit befogade med hänsyn till sakens beskaffenhet. Vid bedömningen bör vägas in att handläggningen enligt ärendelagen är förenklad. (Se p. 17–20 i avgörandet.)
Det innebär att rätten till ersättning för rättegångskostnader i överklagade utmätningsärenden numera styrs av två olika rättsregler. Den ena finns i 32 § ärendelagen och kan i princip tillämpas enbart gentemot enskilda. Innebörden i denna regel är att 18 kap. RB ska tillämpas men endast under förutsättning att det mellan parterna finns en intressemotsättning som har påverkat domstolsförfarandet. Den andra regeln följer av ”RF och rättegångskostnaderna” och kan tillämpas enbart gentemot staten. Innebörden i denna senare regel är att staten är skyldig att ersätta vinnande motpart för befogade kostnader.
Det kostnadsansvar som staten har enligt ”RF och rättegångskostnaderna” förutsätter inte att det finns en intressemotsättning mellan den vinnande enskilda parten och staten. För ansvar krävs endast att den enskilde i samband med en utmätning där staten är motpart har haft fog för att vända sig till domstol för att få utmätningsbeslutet ändrat, att sådan ändring också sker och att hans eller hennes kostnader har varit befogade. En annan sak är att avsaknaden av en intressemotsättning eller graden av förekommande intressemotsättning och dess inverkan på förfarandet kan få betydelse för vilka kostnader på den enskildes sida som har varit befogade.
Den vinnande parten kan därför ha rätt till ersättning även om staten i förfarandets inledningsfas har medgett den enskildes talan. Staten bör dock, som huvudregel, inte ansvara för sådana kostnader som har uppkommit efter det att den vinnande parten fick kännedom om medgivandet. Om det har förekommit andra förlorande motparter i ärendet, bör staten inte heller svara för sådana kostnader som har uppkommit på grund av processuella åtgärder som dessa har vidtagit.
Varken ärendelagen eller ”RF och rättegångskostnaderna” ger något besked om hur rättegångskostnader ska fördelas när den vinnande parten har såväl staten som en eller flera enskilda som motparter. Vad som uttalades i förarbetena till ärendelagen om att en enskild motpart i denna situation ensam kan ha att svara för rättegångskostnaderna ( jfr prop. 1995/96:115 s. 118) får i och med ”RF och rättegångskostnaderna” anses delvis överspelat. Bedömningen av kostnadsansvarets fördelning får i stället ske i två steg.
I det första steget får bedömas om staten ansvarar enligt den regel som kommer till uttryck i ”RF och rättegångskostnaderna” och om enskilda motparter svarar enligt vad som sägs i 32 § ärendelagen. Om det därvid visar sig att såväl staten som enskilda motparter kan åläggas ett ansvar för en och samma kostnad, får samordningen av parternas kostnadsansvar ske genom en analog tillämpning av 18 kap. RB. Det innebär bl.a. att om den vinnande partens kostnad är hänförlig till både staten och enskilda motparter kan en tillämpning av 9 § om solidariskt ansvar och 11 § om fördelning av kostnader aktualiseras.
Varken ärendelagen eller rättegångsbalken reglerar i vilken utsträckning en part kan rikta ett rättegångskostnadsyrkande mot enbart en av flera motparter. I den rättsvetenskapliga litteraturen har uttalats att en part antagligen i vissa typer av domstolsärenden kan begränsa sitt yrkande till att gälla ersättning från en av flera motparter ( jfr Fitger m.fl., a.a. s. 301). Frågan får bedömas med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. En part som yrkar ersättning från enbart en av flera motparter bör under alla förhållanden inte förlora rätten till den yrkade ersättningen, om ett yrkande som riktar sig mot de övriga motparterna inte skulle ha förutsättningar att få bifall.
Hovrätten har funnit att Brown och K.V. inte kan åläggas något ansvar för M.G:s rättegångskostnader. Bailey har inte överklagat detta beslut. Däremot har Skatteverket – inom ramen för verkets andra- och tredjehandsyrkanden – yrkat att Brown och K.V. ska göras solidariskt ansvariga med Skatteverket.
Hovrättens ställningstagande i denna del avser inte Skatteverkets rätt gentemot Bailey Ett bifall till Skatteverkets talan avseende Brown och K.V. skulle inte heller vara bestämmande för rättsförhållandet mellan Skatteverket och dem. Skatteverket har därför inte klagorätt avseende hovrättens beslut i denna del ( jfr ”Kostnaderna i familjetvisten” NJA 1981 s. 717). Yrkandet om att Brown och K.V. ska svara för M.G:s kostnader ska följaktligen avvisas.
Skatteverket har i ärendet vid tingsrätten uppträtt som företrädare för staten. Det är inte fråga om en sådan situation där Skatteverket ska jämställas med enskild part. Skatteverkets ansvar för rättegångskostnader ska därför bedömas enligt den rättsregel som kommer till uttryck i ”RF och rättegångskostnaderna”.
Utmätningsbeslutet avsåg egendom av förhållandevis stort värde. Det köpekontrakt som Bailey gav in i samband med överklagandet föranledde inte Kronofogdemyndigheten att ändra beslutet. Bailey får mot den bakgrunden anses ha haft fog för att anlita ombud. Det arbete som ombuden utförde genom att ta fram ytterligare material som gav stöd för M.G:s anspråk kan antas ha bidragit till att tingsrätten sedermera hävde utmätningsbeslutet. Kostnaderna för detta arbete får anses ha varit befogade och därmed av det slag som staten, genom Skatteverket, ska svara för. Det gäller också kostnaderna för ombudens förberedelse inför det sammanträde som tingsrätten satte ut. Att Skatteverket därefter medgav M.G:s talan saknar betydelse.
Statens ansvar omfattar, som huvudregel, inte kostnader som har uppkommit efter det att den vinnande parten fick kännedom om medgivandet (se p.14). I detta fall måste det åtminstone i samband med sammanträdets inledning ha stått klart för Bailey att Skatteverket hade medgett hennes överklagande. De ytterligare kostnader som själva sammanträdet föranledde synes emellertid ha varit av mycket begränsad omfattning. De var inte heller en följd av övriga motparters processuella åtgärder. Med hänsyn till omständigheterna i detta fall bör Skatteverket svara även för dessa kostnader.
Det förhållandet att utmätningsbeslutet avsåg betalning även av andra fordringar än de som Skatteverket företrädde är inte ägnat att påverka verkets kostnadsansvar. Att de övriga fordringarna var avsevärt högre än de fordringar som Skatteverket företrädde får i detta fall anses vara utan betydelse.
Skatteverkets förstahandsyrkande – att verket ska befrias från skyldigheten att ersätta M.G:s rättegångskostnader – kan därför inte bifallas.
Skatteverket har – inom ramen för sitt andrahandsyrkande – gjort gällande att verkets betalningsskyldighet ska sättas ned med en fjärdedel, eftersom Bailey inte yrkade ersättning för rättegångskostnad av Brottsoffermyndigheten och hennes yrkande därmed riktades mot endast tre av fyra motparter.
Brottsoffermyndigheten var motpart i ärendet, eftersom utmätningen hade skett bl.a. för myndighetens regressanspråk mot S.G. Ett sådant regressanspråk går tillbaka på en privaträttslig skadeståndsfordran som Brottsoffermyndigheten har övertagit ( jfr 28 och 29 §§ brottsskadelagen, 2014:322). När myndigheten gjorde gällande ett sådant anspråk får den vid tillämpningen av 32 § ärendelagen anses ha uppträtt som enskild part ( jfr ”Concilium”).
Av handlingarna framgår att Brottsoffermyndigheten medgav M.G:s talan så snart myndigheten hade fått del av de handlingar som hennes ombud hade gett in. Det kan därför inte anses ha förelegat en sådan intressemotsättning mellan Brottsoffermyndigheten och Bailey att myndigheten skulle kunna åläggas ansvar för hennes kostnader vid tingsrätten. Ett yrkande om att även Brottsoffermyndigheten skulle betala ersättning för rättegångskostnad borde därför, om det hade framställts, inte ha bifallits.
Mot den bakgrunden bör den omständigheten att Bailey begränsade sitt rättegångskostnadsanspråk till att gälla övriga tre motparter inte påverka hennes rätt till ersättning.
Också Skatteverkets yrkande om att verkets kostnadsansvar ska sättas ned med en fjärdedel ska därför lämnas utan bifall.
HD avvisar Skatteverkets yrkande om solidariskt betalningsansvar för Brown och K.V.
HD avslår överklagandet i övrigt.