Med anledning av att ett samboförhållande upphört förrättades bodelning avseende en bostadsrättslägenhet. Den tillskiftades ena parten mot att andra parten skulle erhålla ett kontantbelopp. Värdet på bostadsrätten har bestämts med ledning av prisförhållandena vid bodelningsförrättningen. Ränta enligt 5 § räntelagen (1975:635) på bodelningslikviden har ansetts skola utgå för tiden till dess dom i klandermålet vinner laga kraft.
J.A och A.B, vilka tidigare haft ett samboförhållande, väckte, sedan detta upphört och bodelning förrättats av särskilt förordnad bodelningsförrättare, vid Uppsala TR såsom ömsom kärande och svarande talan mot varandra om klander av bodelningen på sätt framgår av TR:ns dom.
TR:n (rådmännen Johns, Chavez och Jones) anförde i dom d 8 mars 1993: Yrkanden m m: Parterna förvärvade d 15 april 1989 gemensamt bostadsrätten till lägenheten nr 134 i bostadsrättsföreningen Riksbyggen Uppsalahus nr 30 i Sävja, där de bodde tillsammans till dess samboförhållandet upphörde d 1 okt 1989. Advokaten R.O, som d 5 mars 1991 förordnats till bodelningsförrättare på J.A:s begäran, förrättade d 9 okt 1991 bodelning mellan parterna. Bodelningsförrättningen omfattade endast den ovan nämnda bostadsrättslägenheten samt det lån om 97 000 kr som parterna upptagit i samband med förvärvet av lägenheten. Bostadsrätten tillskiftades J.A och åsattes ett värde om 250 000 kr minus 45 000 kr, utgörande latent reavinstskatt, eller totalt 205 000 kr. J.A gottskrevs 97 000 kr till täckning av skulden för förvärvet av bostadsrätten och förpliktades att till A.B utge 54 000 kr. Både parter har klandrat bodelningen.
J.A har yrkat att bodelningsförrättarens beslut ändras så att han tillskiftas bostadsrätten till ett skiftesvärde om 99 339 kr och att han förpliktas utges 48 500 kr till A.B, alternativt förpliktas överta den henne för bostadsrätten med samma belopp åvilande skulden.
A.B har bestritt J.A:s talan och för egen del yrkat att bodelningsförrättarens beslut ändras så att hon skall gottskrivas 65 250 kr samt att hon skall påföras samma belopp vilket skall utges av Martin Hon har vidare yrkat ränta på beloppet enligt 5 § räntelagen från dagen för bodelningen till dess lagakraftägande dom föreligger och därefter enligt 6 § räntelagen.
Till stöd för sin talan har Gill anfört: Enligt bostadsrättsföreningens stadgar fick inom två år efter det att bostadsrätt upplåtits i samband med fastighets nybyggnad eller ombyggnad överlåtelse endast ske till pris som inte översteg grundavgift och överlåtelseavgift plus eventuell indexhöjning. Pristaksbestämmelsen innebar att bostadsrätten d 1 okt 1989 hade ett högsta försäljningspris om 99 339 kr. Jämlikt 14 § lagen om sambors gemensamma hem är det tidpunkten för samboförhållandets upphörande som är avgörande för vad som skall ingå i bodelningen respektive värderingen av boet. Sedan bohaget sämjedelats har till bodelning endast funnits bostadsrätten och således intet att utreda. Bodelningsförrättaren har endast haft att ta ställning till tillämpningen parterna emellan av den ostridiga pristaksklausulen. A.B var obligationsrättsligt förpliktad att till J.A överlåta sin del av lägenheten till ett visst pris. Den 1 okt 1989 var detta värde hälften av 99 339 kr.
A.B har som grund för bestridandet och till stöd för sin talan anfört: Det värde bodelningsförrättaren lagt till grund för bodelningen är riktigt. Egendom som ingår i bodelning skall upptas till det värde som gäller när boet är utrett. I detta fall var parterna oense om bostadsrättens värde och när bodelningen skedde hade pristaksklausulen upphört att gälla. Även om så inte varit fallet skulle samma värde ha legat till grund för bodelningen. Åtagandet att inte sälja till högre pris än pristaket gäller gentemot bostadsrättsföreningen men inte i förhållandet mellan parterna. - Det åsatta värdet 250 000 kr är riktigt. Enligt 26 § 7 mom lagen om statlig inkomstskatt får 30 procent av vederlaget upptas som vinst. Vid denna skattesats uppgår reavinsten till 22 500 kr och bostadsrättens skiftesvärde skall fastställas till 227 000 kr, vilket efter avdrag för banklån ger 130 500 kr att delas lika mellan parterna. Av detta belopp skall således 65 250 kr gottskrivas henne. Skiftesbeloppet skall jämlikt grunderna för 9 kap 3 § ÄktB löpa med skälig ränta från dagen för bodelning till dess lagakraftägande dom föreligger.
J.A har bestritt A.B:s talan men vitsordat att skatteberäkning skall ske på sätt A.B angivit. Han har också vitsordat ränteyrkandet som i och för sig skäligt. Som grund för bestridandet har han - utöver vad ovan anförts - framhållit, att inget säkert värde per bodelningsdagen kan fastställas, eftersom ingen lika stor lägenhet har sålts av Riksbyggen under år 1991. Som grund för bestridandet av ränteyrkandet har han i första hand anfört, att enligt praxis ränta inte utgår efter bodelning och i andra hand, att någon förräntning i vart fall inte förelegat.
För att styrka värdet av bostadsrätten vid bodelningstillfället d 9 okt 1991 har Gill som muntlig bevisning åberopat vittnesförhör med tjänstemannen vid Riksbyggen, J.H, och A.B vittnesförhör med auktoriserade mäklaren P.O.
Domskäl. När ett samboförhållande upphör, skall på begäran av någon av samborna deras gemensamma bostad och bohag fördelas mellan dem genom bodelning, om egendomen har förvärvats för gemensamt begagnande. Någon "kritisk tidpunkt", motsvarande för gifta t ex då ansökan gjorts om äktenskapsskillnad, för vilken egendom som skall ingå i bodelningen har ej ansetts behövlig i samboförhållanden. För att egendom skall ingå i bodelningen krävs endast att den skall ha förvärvats för gemensamt begagnande.
I fråga om värderingen av tillgångar och skulder i samband med bodelning enligt lagen om sambors gemensamma hem gäller samma principer som för gifta (se prop 1986/87:1 s 261).
När det gäller värderingstidpunkten är huvudregeln att värderingen - om inte parterna kommer överens om annat - baseras på de förhållanden som är aktuella vid bodelningstillfället eller - om detta inte är möjligt av praktiska skäl; värderingen kan ta viss tid - när boet är utrett. Skälet till detta är (se ovan nämnda proposition s 159) att reglerna om täckning för skuld och om ansvar för eftergift vid bodelning förutsätter att en skuldsatt make tillförs egendom som vid bodelningstillfället motsvarar skuldbeloppet. En make kan sålunda inte tilldelas egendom, som när talan om äktenskapsskillnad väcktes hade ett värde motsvarande skuldbeloppet, men som sedermera förlorat sitt värde. En lottläggning grundad på äldre värden skulle slutligen kunna innebära att den utjämning mellan makarna som avses med likadelningsprincipen skulle kunna omintetgöras.
I nu aktuellt fall är parterna ense om att bostadsrätten är den enda egendom som skall ingå i bodelningen. Eftersom parterna inte var överens om värdet av bostadsrätten förordnades på J.A:s begäran bodelningsförrättare d 5 mars 1991. Värderingstidpunkten skall enligt det ovan anförda vara bodelningstillfället och bodelningsförrättaren hade således att utreda bostadsrättens aktuella värde. Enligt TR:ns mening kan pristaksklausulen, som gällde fram till d 15 april 1991, inte ges den innebörden att det enda värde som i något sammanhang kunde åsättas bostadsrätten under tvåårsperioden skulle motsvara grundavgift och överlåtelseavgift plus eventuell indexhöjning. I detta fall, när en eventuell försäljning av bostadsrätten naturligen kommit att ske efter det att pristaksklausulen upphört att gälla, har det varit korrekt att åsätta bostadsrätten då aktuellt värde. J.A:s talan skall därför ogillas.
Genom vittnesförhören har visats att bostadsrättens värde i början av hösten 1991 var 235 000 kr +/- 15 000 kr och TR:n ändrar därför inte det försäljningsvärde bodelningsförrättaren åsatt bostadsrätten.
J.A har vitsordat att den latenta reavinstskatten skall beräknas som A.B gjort. Bostadsrätten skall därför i bodelningen med bifall till A.B:s yrkande åsättas ett värde av 227 500 kr (bostadsrättens beräknade försäljningspris, 250 000 kr, minskat med beräknad reavinstskatt, 22 500 kr). Efter avdrag för banklån återstår 130 500 kr att delas lika mellan parterna och A.B skall således i enlighet med sitt yrkande gottskrivas 62 250 kr, vilket belopp skall utges av Martin
A.B har jämlikt grunderna för 9 kap 3 § ÄktB yrkat ränta på skifteslikviden enligt 5 § räntelagen från dagen för bodelningen till dess lagakraftägande dom föreligger. I det angivna lagrummet stadgas att make är skyldig att tills bodelning förrättas redovisa för sin egendom. Av förarbetena framgår, att redovisningsplikten innebär bl a en skyldighet att aktsamt förvalta egendomen i båda makarnas intresse och att redovisa avkastning av egendomen. Av utredningen i målet framgår, att J.A vid försäljning av bostadsrätten erhållit ett avsevärt lägre pris än det värde som lagts till grund för bodelningen. Några omständigheter som tyder på att detta skett på grund av oaktsam förvaltning eller eftersatt vårdplikt har inte framkommit. Egendomen har således inte givit någon avkastning, och yrkandet om ränta från dagen för bodelning till dess lagakraftägande dom föreligger, skall därför skäligen lämnas utan bifall.
Domslut. 1. J.A:s talan ogillas. 2. TR:n fastställer, med ändring av beslutet enligt bodelning d 9 okt 1991, att A.B skall som andel i för gemensamt begagnande förvärvad egendom gottskrivas 65 250 kr och påföras samma kontantbelopp att erläggas av Gill, jämte ränta på beloppet enligt 6 § räntelagen från dagen för lagakraftägande dom till dess betalning sker.
Såväl J.A som A.B överklagade i Svea HovR I själva saken yrkade J.A bifall till sin vid TR:n förda talan och A.B att HovR:n skulle fastställa att ränta skall utgå på det belopp som tillkommer henne i anledning av bodelningen även, enligt 5 § räntelagen, från d 9 okt 1991 till och med dagen då dom i målet vinner laga kraft.
Parterna bestred varandras ändringsyrkanden.
HovR:n (hovrättsråden Frank och Mitchell, hovrättsassessorn Valenzuela, referent, och tf hovrättsassessorn Kvart) anförde i dom d 14 juni 1993: Utredningen i HovR:n. Parterna har åberopat samma omständigheter och utvecklat sin talan på i huvudsak samma sätt som vid TR:n. Parterna har inte åberopat någon bevisning i HovR:n.
HovR:n avgör målet utan huvudförhandling med stöd av 50 kap 21 § I st 3RB.
HovR:ns domskäl. HovR:n prövar först frågan om värderingstidpunkten. Lagen (1987:232) om sambors gemensamma hem (sambolagen) innehåller bestämmelser om att viss egendom som förvärvats för gemensamt begagnande skall ingå i bodelningen. I fråga om värderingen av tillgångar och skulder skall enligt förarbetena till sambolagen gälla samma principer som för gifta. Varken ÄktB eller sambolagen innehåller dock några bestämmelser motsvarande dem som finns i arvs- och gåvoskattelagen (1941:416) om hur egendomen skall värderas och vid vilken tidpunkt som värderingen skall göras. Oftast vållar inte värderingstidpunkten något problem mellan parterna då en erforderlig värdering normalt kan ske utan större tidsutdräkt och bodelningen komma till stånd relativt skyndsamt. När bodelningen drar ut på tiden blir emellertid frågan kritisk. Bodelningsförrättaren förfar lämpligen så att han, när boet är utrett, försöker få parterna att enas om en lämplig skiftesdag och klarlägger sedan värderings- och lottläggningsfrågorna med hänsyn därtill. Tidpunkten för värderingen blir i sådana fall när boet är tillräckligt utrett. I de fall parterna inte kan enas brukar den dag som bodelningen förrättas tillämpas som värdetidpunkt. Den tidpunkten överensstämmer även med vad som förordats i den juridiska litteraturen. Det saknas dock vägledande rättsfall.
Av anförda skäl finner HovR:n att värderingstidpunkten beträffande den egendom som skall ingå i bodelningen - när parterna inte kommer överens om annat - skall vara dagen för bodelningen. Bostadsrättens värde skall således vara det som uppgetts på bodelningsdagen och värderingen göras såsom TR:n angivit. J.A:s ändringsyrkanden kan därför inte vinna bifall.
Parterna är ense om hur reavinstskatten skall beräknas. Efter avdrag för banklånet skall A.B därför, såsom TR:n funnit, tillskiftas 65 250 kr att betalas av J.A.
Återstår så frågan om ränta skall utgå jämväl enligt 5 § räntelagen (1975:635). Det saknas lagregler om ränta vid bodelning. Räntelagen är tillämplig inom förmögenhetsrättens område men bör få analogisk tillämpning inom familjerättens område enligt Rodriguez (Lagen om skuldebrev m m, 1977 s 247) och Kim (Uppsatser i civilrätt, 1976 s 124). Villanueva anser (Bodelning under äktenskap och vid skilsmässa, 2 uppl 1989 s 142ff) att det är befogat att regelmässigt låta bodelningslikvid löpa med ränta när den inte erläggs omgående och bodelningen inte är förfallen. Han anför i huvudsak följande. I 9 kap 3 § ÄktB åläggs make en redovisningsplikt beträffande sitt giftorättsgods och avkastningen därav fram till bodelningen. Detta innebär att relevant avkastning ingår i bodelningen trots att den uppkommit efter den för bodelningen avgörande tidpunkten. Efter bodelningen kan det dröja länge innan beslutet vinner laga kraft och bodelningslikviden skall betalas. Redovisningsplikten gäller då inte längre, och under tiden kan likvidbeloppet urholkas på grund av inflationen och den utgivande parten tillgodogör sig avkastningen av egendomen. Det kan därför vara rimligt att enligt grunderna för 9 kap 3 § ÄktB avtala att bodelningslikvid skall löpa med ränta från dagen för bodelningsavtalet.
Familjelagssakkunniga anförde i betänkandet (SOU 1981:85) Äktenskapsbalk, att om den ena maken begagnat sin rätt att vid bodelningen tillgodose den andre makens anspråk med pengar "får på lämpligt sätt ränta beräknas från den kritiska tidpunkten" (s 364). Medina är även han av den uppfattningen att ränta bör utgå på likvid från dagen för avtalet men hans motiv avviker från Burns (SvJT 1991 s 136f). Enligt Medina bör räntefrågan behandlas som ett särskilt spörsmål och inte genom en uttänjning av redovisningsplikten. I stället kan kanske räntefrågan behandlas med utgångspunkt i regeln att bodelningslikvid enligt 11 kap 9 § Akta skall betalas genast. Med hänsyn till denna lagregel skulle betalningsdag för likvid kunna anses fastställd till antingen dagen för avtalet eller den dag som bestäms om anstånd medges.
HovR:n för Nedre Norrland har i rättsfallet RH 1985:17 ansett att en bodelningsfordran inte var förfallen till betalning förrän bodelningen vunnit laga kraft, och då ränta enligt räntelagen inte utgår på fordran för tid innan fordringen är förfallen till betalning kunde ett yrkande om ränta på blivande skifteslikvid från dagen för delgivning av anspråket inte vinna bifall. I rättsfallet hänvisas till NJA 1983 s 635. Av sistnämnda rättsfall framgår att en bodelning inte till någon del vunnit laga kraft om den klandrats.
Rättsläget på området är således oklart. HovR:n finner för sin del att det är befogat att bodelningslikvid löper med ränta när bodelningslikviden inte betalas omgående. I ett fall som det förevarande dröjer det lång tid innan beslutet vinner laga kraft och bodelningslikviden skall erläggas. Det är då rimligt att ränta utgår på bodelningslikviden från dagen för bodelningen. Följaktligen skall A.B:s ändringsyrkande bifallas.
HovR:ns domslut. HovR:n ändrar TR:ns domslut endast på så sätt att HovR:n förklarar att på det belopp som enligt punkten 2 skall erläggas av Gill även skall utgå ränta enligt 5 § räntelagen från d 9 okt 1991 till dess att lagakraftägande dom föreligger.
J.A (ombud advokaten M.L) överklagade och yrkade i själva saken att HD skulle, med ändring av HovR:ns dom, tillskifta honom bostadsrättslägenheten nr 134 i bostadsrättsföreningen Riksbyggen Uppsalahus nr 30, Sävja, till ett skiftesvärde om 99 339 kr och förplikta honom att utge 48 500 kr till A.B.
A.B (ombud advokaten M.I) bestred ändring. Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, RevSekr Thornefors, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande dom: Domskäl. Parterna har utvecklat sin talan i HD i huvudsaklig överensstämmelse med vad de anfört i TR:n och i HovR:n.
Vad gäller frågan om vilket värde som skall åsättas bostadsrättslägenheten är inte utrett att bodelningen har dragit ut på tiden till följd av att A.B, som Gill påstått, har handlat av tredska. Skäl att tillämpa en annan värderingstidpunkt än bodelningsförrättaren har gjort föreligger med hänsyn härtill och med beaktande av övriga omständigheter inte (se prop 1986/87:1 s 159 och 261).
Det synes vara ostridigt mellan parterna att lägenhetens värde vid bodelningstillfället var 250 000 kr. Parterna är vidare överens om hur den latenta skatteskulden skall beräknas.
Beträffande yrkandet om ränta på bodelningslikviden framgår av rättsfallet NJA 1983 s 635 att en fordran enligt bodelning inte är förfallen till betalning innan klandertalan har vunnit laga kraft. Då ränta enligt räntelagen inte utgår på fordran innan den är förfallen till betalning kan yrkandet om ränta från bodelningsdagen på grund härav inte vinna bifall.
Domslut. Med ändring av HovR:ns dom fastställer HD TR:ns domslut.
HD (JustR:n Wallace, Moore, Allen och Norman) beslöt följande dom: Domskäl. Målet avser i första hand vilket skiftesvärde den i målet aktuella bostadsrätten skall tas upp till. I målet är ostridigt att bostadsrätten när samboförhållandet upphörde d 1 okt 1989 omfattades av en pristaksklausul i bostadsrättsföreningens stadgar enligt vilken det högsta försäljningspriset för lägenheten var 99 339 kr. Bodelningsförrättare förordnades d 5 mars 1991 på begäran av Smith upphörde att gälla d 14 april 1991. Den 9 okt 1991 förrättade bodelningsförrättaren bodelning mellan parterna. Med ledning av uppgifter om priser på likartade lägenheter i föreningen vid då nyligen registrerade försäljningar bestämde bodelningsförrättaren värdet på bostadsrätten till 250 000 kr. I målet är upplyst att lägenheten sedermera försålts av Gill i december 1992 för 70 000 kr exklusive mäklarprovision.
J.A har gjort gällande att A.B på grund av tredska eller värdespekulation vägrat att iaktta pristaksklausulen och att värdet vid sådant förhållande skall hänföras till den tidpunkt då bodelningen skulle ha ägt rum om den inte förhalats.
Någon lagstiftning om vilken tidpunkt som skall läggas till grund för värderingen av den egendom som ingår i en bodelning finns inte. I ÄktB:s förarbeten sägs emellertid att huvudregeln bör vara att värderingen - om inte makarna kommer överens om annat - baseras på de förhållanden som är aktuella vid bodelningstillfället (prop 1986/87:1 s 159f). I litteraturen synes det, i anslutning härtill, numera råda stor enighet om att värderingen bör hänföras till den tidpunkt då boet är utrett (Agell, Äktenskap, samboende, partnerskap s 143ff, Tottie, Äktenskapsbalken s 243ff samt Teleman, Bodelning under äktenskap och vid skilsmässa, 2 uppl s 92ff; jfr Moran, Ärvdabalken II, 3 uppl s 218f). Från denna huvudregel anses det emellertid finnas vissa undantag som har samband med den redovisningsskyldighet som följer av 9 kap 3 § ÄktB.
Enligt förarbetena till lagen (1987:232) om sambors gemensamma hem (sambolagen) gäller i fråga om samboförhållanden samma principer för värderingen vid bodelning (a prop s 261). Detta får anses gälla också i förhållande till de olika undantagen från huvudregeln, även om bestämmelserna i 9 kap 3 § ÄktB inte gjorts direkt tillämpliga på samboförhållanden.
Bland sådana fall då huvudregeln bör kunna frångås har nämnts den situationen att den ena parten förhalar utredningen. Man skulle då kunna tänka sig att hänföra värdena till den tidpunkt då bodelningen borde ha ägt rum (Schmidt, Äktenskapsrätt, 5 uppl s 151 och Moran, a a s218).
Att en bostadsrätt omfattas av en tidsbegränsad pristaksklausul behöver inte i sig innebära att bostadsrätten skall värderas i enlighet med klausulen även om bodelning sker under tid då klausulen gäller. Redan härav följer att det förhållandet att A.B inte godtagit pristaksklausulen som utgångspunkt för värderingen i vart fall inte kan anses innebära någon sådan förhalning som skulle kunna motivera något undantag från huvudregeln angående tidpunkt för värderingen. Det kan också anmärkas att det varit fullt möjligt för J.A att begära bodelning vid en tidigare tidpunkt. J.A har i målet inte gjort gällande att det vid bodelningsförrättningen aktuella värdet var annat än 250 000 kr. Det prisfall som inträffade efter denna tidpunkt får anses sakna betydelse i målet. J.A:s talan beträffande värderingen av bostadsrätten skall därför inte bifallas.
Enligt den av bodelningsförrättaren genomförda bodelningen förpliktades J.A att senast den dag då bodelningen vinner laga kraft betala en viss bodelningslikvid till A.B. På beloppet skulle enligt bodelningen utgå ränta enligt 6 § räntelagen från den dag då bodelningen vinner laga kraft till dess betalning sker.
I TR:n och HovR:n yrkade A.B att det därutöver skulle utgå ränta enligt 5 § räntelagen på bodelningslikvidens belopp från dagen för bodelningen till dess lagakraftägande dom föreligger. HovR:n dömde i enlighet med hennes yrkande. J.A:s överklagande innefattar ett yrkande om att bli befriad från skyldigheten att erlägga någon ränta för tiden före lagakraftägande dom.
Den allmänna principen i svensk rätt är att det inte skall utgå ränta på en icke förfallen fordran, om det inte föreligger avtal eller utfästelse eller särskilda bestämmelser härom. Det är i det här aktuella fallet inte fråga om någon avtalad eller utfäst ränta, och det finns inte heller några särskilda bestämmelser som tar sikte på ränta på bodelningslikvid för tid som ligger före lagakraftägande bodelning eller dom. I räntelagen, som formellt endast gäller på förmögenhetsrättens område, finns emellertid i 2 § 2 st en bestämmelse för ett visst fall om avkastningsränta för tid som ligger före förfallodagen. I lagens förarbeten framhålls att en analog tillämpning av räntelagens bestämmelser bör kunna förekomma inom t ex familjerätten. Möjligheten till analog tillämpning anmärks också särskilt i anslutning till bestämmelsen om avkastningsränta (prop 1975:102 s 93ff).
Bestämmelser om bodelningslikvid finns i såväl ÄktB som rambolagen. Bestämmelserna är utformade från den utgångspunkten att likviden skall erläggas omedelbart. Särskilda bestämmelser finns om möjlighet att få anstånd med betalningen.
Normalt torde frågan om ränta på bodelningslikviden inte vålla några praktiska problem. Tiden mellan bodelningen och dess faktiska genomförande torde i de flesta fall vara så kort att frågan om ränta saknar egentlig betydelse. De fall som kan medföra problem är främst tvångsbodelningar som klandras till domstol. I sådana fall kan det löpa lång tid mellan bodelningsförrättarens beslut och en lagakraftägande dom.
Goda skäl kan åberopas för att ränta på bodelningslikvidens belopp bör kunna utgå även för en sådan tid. I litteraturen har frågan berörts av Mcpherson och Pratt (Agell, a a s 151 och SvJT 1991 s 136f, Teleman, a a s 142f). Bägge har ansett det befogat att ränta utgår på bodelningslikvid från dagen för bodelningsavtalet respektive bodelningsförrättarens beslut, även om de behandlar frågan utifrån olika rättsliga utgångspunkter. En omständighet som talar för detta är att bodelningslikviden, i motsats till den redovisningsplikt som makar har enligt 9 kap 3 § ÄktB, avser en preciserad fristående betalningsförpliktelse. Huruvida likviden avser i delningen ingående egendom som ger eller inte ger avkastning saknar därför i princip betydelse. Det finns också en naturlig utgångspunkt för tiden för ränteberäkningen. Att likvidens storlek kan vara osäker eller föremål för tvist utgör inte heller något avgörande skäl mot att låta likviden vara räntebärande. Vad som särskilt bör understrykas är vidare att en annan ordning skulle medföra betydande risker för illojala förhalningsåtgärder.
Sammantaget får det anförda anses innebära att bodelningslikvidens belopp i ett fall som det nu aktuella skall löpa med ränta från dagen för bodelningen. Då likviden inte är förfallen till betalning innan bodelningen vunnit laga kraft eller en lagakraftägande dom föreligger, skall ränta till dess utgå enligt 5 § räntelagen.
Vad som nu har anförts innebär att J.A:s talan skall lämnas utan bifall även i den del som gäller ränta på bodelningslikviden.
HD:s domslut. HD fastställer HovR:ns domslut.
Referenten, JustR Foster var skiljaktig i fråga om skyldigheten att erlägga ränta enligt 5 § räntelagen och anförde: Den grundläggande principen i svensk rätt är att ränta på en icke förfallen fordran skall utgå endast i den mån det har avtalats eller utfästs eller följer av lag. Bestämmelser i lag om ränta finns i första hand i räntelagen (1975:635). Lagen är tillämplig på penningfordringar inom förmögenhetsrättens område (1 §) men det är förutsatt att analog tillämpning av lagens bestämmelser i viss utsträckning kan förekomma på andra områden, t ex inom familjerätten (prop 1975:102 s 96). Huvudregeln i lagen beträffande icke förfallna fordringar är att ränta inte skall utgå (2 § 1 st) men s k avkastningsränta enligt 5 § räntelagen utgår i vissa fall av återgång av betalning (2 § 2 st). I förarbetena till den bestämmelsen sägs att denna torde få betydelse inte bara i den situation den direkt reglerar utan också genom att den tillämpas analogt i liknande situationer samt att det i olika specialförfattningar som innehåller bestämmelser om avkastningsränta kan hänvisas till räntelagen (prop 1975:102 s 94). Förutom bestämmelserna om avkastningsränta innehåller räntelagen föreskrifter om s k dröjsmålsränta som i princip utgår från förfallodagen eller annan särskilt angiven tidpunkt (3, 4 och 6 §§). Sådan dröjsmålsränta är bestämd i punkt 2 i TR:ns domslut.
Varken sambolagen eller Akt13 har några bestämmelser om ränta på bodelningslikvid. I förarbetena till balken berörs frågan om ränta på bodelningslikvid i samband med ena makens rätt enligt 11 kap 9 § (jfr 11 § Sambolagen) att vid bodelning tillgodose andra makens anspråk på viss egendom, som gett avkastning, med pengar. Därvid uttalas att ränta på lämpligt sätt får beräknas från den kritiska tidpunkten, dvs då talan om äktenskapsskillnad väcktes eller i annat fall då äktenskapet upplöstes genom ena makens död (SOU 1981:85 s 364). I litteraturen har anförts att det är befogat att regelmässigt låta bodelningslikvid löpa med ränta, när den inte erläggs omgående och bodelningen ej heller på grund därav enligt föreskrivet villkor skall anses förfallen, men att man vid bodelning inte kan tillägga giftorättsgods någon schabloniserad avkastning och det kan vara felaktigt att låta bodelningslikviden löpa med någon ränta innan den förfallit till betalning om inte det giftorättsgods som behållits av utgivande parten ger motsvarande nettoavkastning (Teleman, Bodelning under äktenskap och vid skilsmässa, 2 uppl s 142f, jfr Agell, Äktenskap, samboende, partnerskap s 143ff och i SvJT 1991 s 136f).
Mot bakgrund av det anförda får det anses att avkastningsränta på bodelningslikvid bör utgå endast i fall där det är fråga om en situation som kan sägas likna den som anges i 2 § 2 st räntelagen, dvs då någon skall till en annan lämna tillbaka pengar eller annan egendom som han i någon mening kan sägas ha innehaft i dennes ställe och som typiskt sett ger avkastning. Ett fall där avkastningsränta kan utgå är också det där någon har rätt att före betalningen för viss egendom tillträda denna och ränta kan ses som en ersättning för det förtida utnyttjandet av egendomen (jfr prop 1975:102 s 93f och 6 kap 16 § expropriationslagen 1972:719).
I ett fall som det förevarande och som är det normala i upphörda samboförhållanden omfattar en bodelning egendom som typiskt sett inte ger någon avkastning, låt vara att brukandet av egendomen eventuellt kan innebära en viss nytta som kan mätas i pengar. I ett sådant fall kan det därför inte anses föreligga en sådan situation som bör medföra en analog tillämpning av räntelagens bestämmelser om avkastningsränta. När en bodelning vinner laga kraft sedan klanderfristen på fyra veckor har gått ut (20 § rambolagen och 17 kap 8 § Akta) förfaller en bodelningslikvid till betalning, varefter dröjsmålsränta kan utgå. Lopez däremot bodelningen, förfaller likviden till betalning först när dom i klandermålet vinner laga kraft (jfr NJA 1983 s 635). I det fallet kan visserligen lång tid förflyta innan dröjsmålsränta skall börja utgå. Eftersom s k processränta, dvs ränta som skall kompensera en borgenär för att en process drar ut på tiden, inte utgår enligt svensk rätt (se prop 1975:102 s 45), saknas det emellertid enligt min mening grund för att låta bodelningslikviden löpa med ränta från bodelningsförrättningen. J.A bör därför befrias från skyldigheten att erlägga ränta enligt 5 § räntelagen.
HD:s dom meddelades d 15 okt 1997 (mål nr T 2985/93).