Omfattningen av prövningen av om ett mål ska återupptas efter det att ett överklagande har förfallit.
Blekinge tingsrätt dömde den 9 september 2016 L.L. för häleri m.m. till fängelse. L.L. överklagade domen i Hovrätten över Skåne och Blekinge.
Hovrätten satte ut målet till huvudförhandling den 28 februari 2017 och kallade Fernandez att inställa sig personligen till förhandlingen. När målet ropades på infann sig inte L.L. själv, endast hans offentlige försvarare och ombud.
Hovrätten (hovrättsråden Case och Dyer, tf. hovrättsassessorn Hale och två nämndemän) meddelade följande beslut.
L.L. har underlåtit att infinna sig personligen vid huvudförhandlingen. Det är inte sannolikt att han har laga förfall för sin frånvaro. Det finns inte särskilda skäl mot att överklagandet förfaller. På grund härav har överklagandet förfallit. Målet kan emellertid återupptas om Fernandez hade laga förfall för sin underlåtenhet att infinna sig personligen och detta inte kunnat anmälas i tid. –  –  –.
L.L. ansökte om att hovrätten skulle återuppta målet.
Hovrätten (samma ledamöter som tidigare utom nämndemännen) avslog ansökningen i beslut den 24 mars 2017. Som skäl för beslutet anförde hovrätten.
L.L. har inte anfört någon omständighet som ger skäl till annan bedömning än den hovrätten gjorde i samband med att hovrätten förklarade överklagandet förfallet. L.L. har således inte haft laga förfall för sin underlåtenhet att infinna sig personligen till huvudförhandlingen.
Vad som i övrigt förekom i hovrätten framgår av redogörelsen i HD:s beslut.
L.L. överklagade hovrättens beslut och yrkade att HD skulle förordna att hovrätten skulle ta upp målet till prövning.
Riksåklagaren motsatte sig L.L:s yrkande.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Davis, föreslog i betänkande följande beslut.
1–5. Motsvarar i huvudsak punkterna 1–6 i HD:s beslut.
Frågan i HD är om det har funnits förutsättningar för hovrätten att förklara L.L:s överklagande förfallet.
Enligt 21 kap. 2 § RB gäller som huvudregel att en tilltalad är skyldig att infinna sig personligen vid huvudförhandling i tingsrätt och hovrätt. I 51 kap. 16 § finns bestämmelser om kallelser till huvudförhandling i brottmål i hovrätt. Där anges att en enskild klagande ska kallas att inställa sig vid påföljd att överklagandet annars förfaller. Om han eller hon ska infinna sig personligen ska hovrätten i kallelsen upplysa om bestämmelsen i 51 kap. 21 § första stycket andra meningen.
Tidigare gällde enligt 51 kap. 21 § första stycket andra meningen att ett överklagande skulle förfalla om klaganden inställde sig endast genom ombud och hovrätten ansåg sig ändå inte kunna avgöra målet. Efter en lagändring som trädde i kraft den 1 april 2016 gäller enligt bestämmelsen att ett överklagande förfaller om en enskild klagande som har förelagts att infinna sig personligen inställer sig endast genom ombud och det inte finns särskilda skäl mot att överklagandet förfaller. I fjärde stycket andra meningen anges att hovrätten får avgöra målet om en enskild klagande som förelagts att infinna sig personligen inställt sig endast genom ombud.
I förarbetena till bestämmelsen uttalas att syftet med ändringen i 51 kap. 21 § första stycket var att tydliggöra att huvudregeln är att om klaganden inställer sig endast genom ombud så ska överklagandet förfalla. Vidare uttalas att särskilda skäl som talar mot att ett överklagande ska förfalla kan vara att klaganden på ett klart och otvetydigt sätt meddelat hovrätten att denne önskar att målet avgörs i hans eller hennes utevaro. En förutsättning för att avgöra målet i sådana fall är att en försvarare är närvarande och att utredningsskäl eller omständigheterna i målet medger att det avgörs i den tilltalades utevaro (jfr rättsfallet NJA 2009 s. 836). Ett annat särskilt skäl kan vara att hovrätten uppmärksammar något i tingsrättens avgörande som uppenbart har blivit fel till klagandens nackdel, t.ex. något förhållande som kan utgöra grund för resning eller domvilla enligt 51 kap. 23 a §. Hovrätten bör då i undantagsfall ha möjligheten att, i den mån det går, rätta felet till klagandens fördel. (Se prop. 2015/16:39 s. 56, 75 och 77–78.)
HD har i rättsfallet NJA 2015 s. 284 prövat förutsättningarna för att förklara ett överklagande i ett brottmål förfallet enligt den ti-digare bestämmelsen. I fallet uteblev klaganden från den andra och sista förhandlingsdagen. Hovrätten kände till att klaganden stod fast vid sitt överklagande. HD fann med hänsyn till att en betydande del av målet hade behandlats under den första förhandlingsdagen och endast en mindre del återstod att hovrätten fick anses ha haft ett tillräckligt underlag för att avgöra målet i sak i klagandens utevaro. Vidare anförde HD att hovrätten vid sin prövning hade att beakta att ett beslut om förfall i den aktuella situationen framstod som en omotiverat sträng sanktion för klagandens frånvaro. Som jämförelse hänvisades till Europadomstolens dom Perez v. Finland, no 13566/06, den 22 september 2009.
I rättsfallet Perez v. Finland fann Europadomstolen att det utgjorde en kränkning av rätten till en rättvis rätte-gång enligt artikel 6 p. 1 och 3 (c) Europakonventionen att förklara ett överklagande förfallet när klaganden inställt sig till huvudför-handlingens första dag endast genom ombud. Av omständigheterna framgick att förhandlingen skulle pågå flera dagar och att kla-gandens närvaro strängt taget inte var nödvändig den dag han uteblev. Att låta överklagandet förfalla framstod under dessa omständigheter enligt domstolen som en särskilt stel och tung påföljd för utevaron. Påföljden kunde inte anses vara berättigad med hänsyn till rätten att försvara sig och kraven på en rättvis rättegång.
Av Europadomstolens dom följer att rätten alltid har att beakta om förfall av ett överklagande framstår som en omotiverat sträng sanktion för den frånvaro som är för handen. Om ett beslut om förfall framstår som omotiverat strängt, får det anses utgöra särskilda skäl mot att överklagandet förfaller.
En huvudförhandling i brottmål i hovrätten består typiskt sett inledningsvis av redogörelse för tingsrättens dom och avgivanden av yrkanden och inställningar. Därefter hålls sakframställningar och inspelade förhör från tingsrätten spelas upp. Det är alltså typiskt sett först när klagandens personliga förhållanden ska genomgås som dennes personliga närvaro har betydelse. I vissa fall är klagandens närvaro över huvud taget inte nödvändig, till exempel när klagandens personliga förhållanden inte har någon betydelse för rättens prövning av målet.
Om överklagandet har förklarats vara förfallet kan hovrätten, enligt 51 kap. 22 § RB, efter ansökan av klaganden återuppta målet. Detta förutsätter att klaganden hade laga förfall för sin utevaro eller underlåtenhet att infinna sig personligen som han eller hon inte kunde anmäla i tid.
Den som har att företa en resa för att inställa sig inför domstolen måste planera sin resa på ett lämpligt sätt (se Fitger m.fl., Rättegångsbalken, Zeteo, kommentaren till 32 kap. 8 §). Det måste krävas att den som personligen ska infinna sig till ett samman-träde planerar sin inställelse med noggrannhet och förutseende (se NJA 1977 s. 367). Om det är fråga om resa med bil måste resan påbörjas i så god tid att den kallade hinner fram på utsatt klockslag även om denne råkar ut för vissa hinder på vägen. Ett allvarligare fel på bilen kan utgöra en giltig ursäkt, om inte den som ska inställa sig genom en rimlig ekonomisk uppoffring kan bege sig till domstolen med annat färdmedel från den plats där resan avbröts (se NJA 1983 s. 708).
Av de uppgifter L.L. har lämnat framgår inte när han gav sig av eller hur han planerade sin resa. Det framgår inte heller varför han inte kunde ta sig från poliskontrollen till tågstationen i tid, genom annat färdmedel eller till fots. Han har därmed inte gjort sannolikt att han har haft laga förfall för att inte kunna inställa sig i tid till förhandlingen.
Genom de av försvararen lämnade uppgifterna har det stått klart för hovrätten att Fernandez stod fast vid sitt överklagande. Det finns inget som tyder på att L.L:s frånvaro inte har medgett att målet har kunnat inledas utan honom, vare sig av utredningsskäl eller av omständigheterna i målet.
Av handlingarna framgår dock inte att L.L. har meddelat hovrätten önskemål om att målet skulle inledas eller avgöras i hans utevaro. Han har inte heller i HD gjort gällande att han vid hovrätten framförde någon sådan önskan. Hovrätten har därmed inte haft anledning att pröva frågan om inledande av förhandlingen eller avgörande av målet i hans frånvaro. Mot bakgrund av den försening som hans inställelse skulle ha inneburit framstår inte beslutet om att överklagandet ska förfalla som omotiverat strängt. Hans överklagande ska därför avslås.
HD avslår överklagandet.
HD (justitieråden Wood, Morton, Castillo, referent, Sanders och Stewart) meddelade den 17 januari 2018 följande slutliga beslut.
L.L. dömdes av tingsrätten för olovlig körning, grovt brott, häleri, rattfylleri, grov vårdslöshet i trafik och narkotikabrott, ringa brott, till fängelse i sex månader. Tingsrätten beslutade även om förverkande av bl.a. två personbilar.
L.L. överklagade domen. I hovrättens kallelse till huvudförhandling i Malmö anges att hans överklagande förfaller, om han inte inställer sig personligen eller genom ombud till förhandlingen. Vidare anges att överklagandet kan förfalla också om bara ett ombud för honom är närvarande och det inte finns särskilda skäl mot att överklagandet förfaller.
Av handlingarna i målet framgår bl.a. följande. På morgonen dagen för förhandlingen kontaktade Fernandez, som bor i Asarum, hovrätten och begärde hjälp med en tågbiljett för sin inställelse till förhandlingen, som skulle inledas kl. 13.00. Begäran beviljades och en tågbiljett från Mörrum till Malmö med avgång kl. 10.42 skickades till honom. L.L:s offentlige försvarare och ombud skickade sedan ett mejl till hovrätten kl. 11.30 där han meddelade att Fernandez var försenad och att han begärde att förhandlingen skulle börja kl. 13.50. Hovrätten meddelade ombudet att förhandlingen skulle påbörjas som planerat kl. 13.00.
När förhandlingen ropades på inställde sig L.L. endast genom ombudet. Ombudet upplyste rätten att Fernandez hade färdats som passagerare i en bil som hade blivit stoppad i en poliskontroll. Eftersom bilen var belagd med körförbud fick färden inte fortsätta. L.L. hade därför missat sitt tåg och befann sig på ett senare tåg som skulle anlända till Malmö omkring kl. 13.30. Ombudet var av uppfattningen att överklagandet inte skulle förfalla. Åklagaren ansåg att det var tveksamt om det förelåg laga förfall.
Hovrätten förklarade L.L:s överklagande förfallet. I skälen för beslutet angav hovrätten att L.L. inte hade kommit till förhandlingen och att det inte var sannolikt att han hade laga förfall. Det fanns inte heller särskilda skäl mot att överklagandet skulle förfalla.
L.L. ansökte i hovrätten om att målet åter skulle tas upp. I ansökan anförde han vad ombudet tidigare upplyst hovrätten om (se p. 4) och att han inte hade någon kännedom om de omständigheter som låg till grund för polisens ingripande. Kontrollen drog ut på tiden och han hann inte ta sig till fots till stationen. Hovrätten har avslagit hans ansökan.
Frågan i HD är om det finns förutsättningar för att åter ta upp målet i hovrätten.
Enligt 21 kap. 2 § RB gäller som huvudregel att en tilltalad är skyldig att infinna sig personligen vid huvudförhandling. I 51 kap. 16 § anges att en enskild klagande i ett brottmål ska kallas att inställa sig vid påföljd att överklagandet annars förfaller. Om han eller hon ska infinna sig personligen ska hovrätten i kallelsen upplysa om bestämmelsen i 51 kap. 21 § första stycket andra meningen om att målet kan förfalla vid inställelse endast genom ombud.
Enligt de ursprungliga bestämmelserna i rättegångsbalken om förfall av överklagande vid utevaro, förföll talan om den tilltalade uteblev från en huvudförhandling. Inställde sig klaganden endast genom ombud kunde vite eller hämtning komma i fråga. Rätten hade under sådana förhållanden även vissa möjligheter att pröva målet utan hinder av klagandens utevaro. Genom ändringar år 1984 ersattes vites- och hämtningsreglerna så att ett överklagande skulle förfalla även när den klagande inställt sig endast genom ombud trots föreläggande om personlig inställelse. En förutsättning för att överklagandet skulle förfalla var dock att hovrätten ändå inte ansåg sig kunna avgöra målet (se prop. 1983/84:78 s. 52 f.).
Efter ytterligare ändringar av reglerna, som trädde i kraft den 1 april 2016, är huvudregeln i 51 kap. 21 § första stycket andra meningen RB att ett överklagande förfaller om en enskild klagande som har förelagts att infinna sig personligen inställer sig endast genom ombud. Överklagandet ska dock inte förfalla, om det finns särskilda skäl mot att så sker (se prop. 2015/16:39 s. 56 f.). Alltjämt finns möjlighet för hovrätten att avgöra målet om en enskild klagande som förelagts att infinna sig personligen inställt sig endast genom ombud.
Om överklagandet har förklarats förfallet kan klaganden med stöd av 51 kap. 22 § RB ansöka om att målet återupptas. Efter 1984 års ändringar förutsätter detta dock att klaganden hade laga förfall för sin utevaro eller underlåtenhet att infinna sig personligen som han eller hon inte kunde anmäla i tid.
Den prövning som ska göras av om målet åter ska tas upp begränsar sig alltså enligt lagtexten till frågan huruvida klaganden hade laga förfall som han eller hon inte kunde anmäla i tid. En strikt tillämpning enligt ordalydelsen av bestämmelsen om återupptagande innebär att prövningen i detta senare skede omfattar bara frågan om laga förfall. En sådan prövning motsvarar därmed inte de bedömningar som i det tidigare skedet har gjorts i frågan om överklagandet ska förfalla. Detta gäller särskilt i sådana situationer där klaganden underlåter att komma till förhandlingen personligen och i stället inställer sig endast genom ombud.
Av förarbetena till 51 kap. 21 § första stycket RB framgår att huvudregeln i den här diskuterade situationen är att överklagandet ska förfalla. Regeln vilar på tanken att en klagande som inte inställer sig personligen kan förutsättas inte stå fast vid sitt överklagande. Särskilda skäl mot att överklagandet ska förfalla kan emellertid vara att klaganden på ett klart och otvetydigt sätt meddelat hovrätten att han eller hon önskar få målet avgjort i sin utevaro och att det enligt hovrättens bedömning finns förutsättningar för detta (se a. prop. s. 56, 75 och 77 f.). Hovrätten bör i en sådan situation alltså bedöma om det är lämpligt att genomföra hela förhandlingen eller vissa delar av den, trots att klaganden inte är närvarande personligen. Hovrätten bör vid sin prövning beakta att ett beslut om att överklagandet förfaller i den aktuella situationen inte framstår som en omotiverat sträng sanktion för klagandens frånvaro (se NJA 2015 s. 284).
Det ska i detta sammanhang framhållas att bl.a. regeringsformen och Europakonventionen ställer krav på en rättvis rättegång. Det kan i en situation där den klagande inställt sig endast genom ombud framstå som en särskilt rigid och hård påföljd för utevaron att låta överklagandet förfalla utan möjlighet att åter ta upp målet. Ett sådant förfarande kan också strida mot rätten att försvara sig genom ombud (se t.ex. Pietiläinen v. Finland, no. 13566/06, 22 september 2009). Det är inte tillräckligt att låta frågan om återupptagande i en sådan situation enbart omfatta huruvida det i mer inskränkt bemärkelse förelåg laga förfall som inte kunnat anmälas.
Vid bedömningen av om det finns förutsättningar för att åter ta upp ett mål enligt 51 kap. 22 § RB bör hovrätten därför ta hänsyn till de intressen som den hade att beakta när överklagandet förklarades förfallet enligt 51 kap. 21 §. Det finns i allmänhet utrymme för en sådan bedömning inom ramen för vad som utgör laga förfall; de bestämmelserna ger möjlighet till en ganska fri tolkning (se prop. 1983/84:78 s. 55). Varje omständighet som är av beskaffenhet att det inte skäligen kan krävas att klaganden ska närvara eller i övrigt vara verksam i rättegången kan då tas i beaktande (jfr NJA II 1943 s. 420). Vid denna bedömning ska också klagandens rätt till en rättvis rättegång beaktas.
Av de uppgifter L.L. har lämnat framgår inte när han gav sig av hemifrån eller hur han planerade sin resa. Det framgår inte heller varför han inte med annat färdmedel eller till fots kunde ta sig från poliskontrollen till tågstationen i tid till avgången.
Genom de kontakter som Fernandez hade med domstolen angående resan till förhandlingen, samt av de uppgifter ombudet lämnade, måste det framstått som klart för hovrätten att Fernandez stod fast vid sitt överklagande. Hovrätten hade därför att innan överklagandet förklarades förfallet ta ställning till om målet ändå kunde avgöras eller om det kunde påbörjas i avvaktan på att han skulle inställa sig personligen.
Emellertid framgår det varken av förhandlingsprotokollet eller av beslutet att hovrätten har övervägt dessa alternativ. Mot den bakgrunden går det inte att bortse från att beslutet att överklagandet skulle förfalla kan vara omotiverat strängt.
Det anförda innebär att det föreligger förutsättningar att bifalla L.L:s yrkande om att hovrätten ska ta upp målet till prövning.
Med ändring av hovrättens beslut förordnar HD att målet åter ska tas upp i hovrätten.