Bestämmelsen i 20 kap. 9 § andra stycket rättegångsbalken har ansetts inte vara analogt tillämplig när åklagaren har lagt ned åtal på grund av preskription.
Den 14 oktober 2003 väckte allmän åklagare åtal vid Östersunds tingsrätt mot J.F. för grovt skattebrott och försvårande av skattekontroll. På grund av preskription lade åklagaren ned åtalet för försvårande av skattekontroll den 16 januari 2009 och åtalet för grovt skattebrott den 25 maj 2010.
J.F. yrkade i första hand att frikännande dom skulle meddelas och i andra hand att målet skulle avskrivas.
Tingsrätten (lagmannen Combs) anförde följande i beslut den 9 september 2010.
Enligt 20 kap. 9 § 2 st. RB kan frikännande dom meddelas om åtal nedlagts på grund av att åklagaren funnit att det inte finns tillräckliga skäl att den misstänkte är skyldig till brottet. I detta fall har dock åtalet nedlagts av andra skäl - åtalspreskription samt anledning att tro att rättegången mot J.F. inte kan genomföras under överblickbar tid. Det föreligger därför inte förutsättningar att meddela frikännande dom. I stället skall målet avskrivas från vidare handläggning.
J.F:s yrkande om frikännande dom lämnas utan bifall.
Målet avskrivs från vidare handläggning.
J.F. överklagade i Hovrätten för Nedre Norrland och yrkade att hovrätten skulle meddela frikännande dom. Som skäl anförde han att stadgandet i 20 kap. 9 § andra stycket RB om frikännande dom skulle tillämpas analogt.
Hovrätten (hovrättsråden Daniels och Rowland samt tf. hovrättsassessorn Cross, referent) avslog överklagandet i beslut den 16 november 2010 med följande skäl.
I 20 kap. 9 § andra stycket RB föreskrivs att om allmänt åtal läggs ned på den grund att tillräckliga skäl inte föreligger att den misstänkte är skyldig till brottet och en eventuell målsägande inte övertar åtalet, ska, om den tilltalade yrkar det, frikännande dom meddelas. Vad som ska gälla om åtalet läggs ned av andra skäl föreskrivs inte i bestämmelsen. Enligt Stein kommentar till Rättegångsbalken är rätten till frikännande dom begränsad till den situation som uttryckligen anges, dvs. att åklagaren finner att tillräckliga skäl inte föreligger att den tilltalade är skyldig till brottet. Om åtalet läggs ned av någon annan orsak ska rätten avskriva målet (se Rättegångsbalken, En kommentar på Internet). Denna ståndpunkt stöds av vad som uttalas i förarbetena till bestämmelsen (Processlagberedningens betänkande, SOU 1938:43, s. 263). I doktrinen har visserligen uttalats att stadgandet väl måste vara analogt tillämpligt vid åtalspreskription (Hernandez, Rättegång II, 8 uppl. 1996, s. 151). Hovrätten anser dock att det i ett fall som det förevarande saknas bärande skäl för en analog tillämpning av bestämmelsen.
Hovrättens slutsats medför att tingsrätten gjort rätt som skrivit av målet efter åklagarens nedläggningsbeslut. Överklagandet ska därför avslås.
J.F. överklagade och yrkade att HD skulle meddela frikännande dom.
Riksåklagaren motsatte sig att hovrättens beslut ändrades.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Daniels, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande dom.
J.F. åtalades den 14 oktober 2003 för grovt skattebrott och försvårande av skattekontroll. Åtalet avseende försvårande av skattekontroll lades ned den 16 januari 2009 medan åtalet för grovt skattebrott lades ned den 25 maj 2010. Som skäl för beslutet att lägga ned åtalet angav åklagaren vid båda tillfällena att det inte längre förelåg tillräckliga skäl för åtalet mot den misstänkte eftersom brottet var preskriberat.
J.F. begärde att tingsrätten, enligt grunderna för 20 kap. 9 § andra stycket RB, i första hand skulle meddela frikännande dom och i andra hand skriva av målet.
Varken tingsrätten eller hovrätten fann att förutsättningar för att meddela frikännande dom förelåg.
I 20 kap. 9 § andra stycket RB anges att om åklagaren lägger ned ett åtal på den grunden att tillräckliga skäl att den misstänkte är skyldig till brottet inte föreligger, och målsäganden inte övertar åtalet, ska rätten meddela frikännande dom om den tilltalade yrkar det.
Bestämmelsen har samband med bestämmelsen om åklagarens åtalsplikt i 20 kap. 6 § RB på så sätt att åklagarens befogenhet att lägga ned ett åtal är begränsat till fall där det under målets handläggning har kommit fram nya omständigheter eller bevis som, om de varit kända från början, skulle ha lett till att åklagaren hade avstått från att åtala (se NJA II 1943 s. 267).
Enligt 20 kap. 6 § RB ska åklagaren, om inte annat är stadgat, väcka talan för brott som hör under allmänt åtal. I Processlagberedningens förslag föreskrevs att åtal skulle väckas, då tillräckliga skäl förelåg att den misstänkte var skyldig till brottet. Enligt beredningen innebar detta att skyldigheten att åtala inträdde först då åklagaren på objektiva grunder kunde motse den misstänktes sakfällande. Vidare förutsattes att tillräckliga skäl skulle föreligga att den misstänkte var straffskyldig till gärningen. Om gärningen hade förövats av en minderårig eller om brottet var preskriberat skulle åtal alltså inte väckas och inte heller om det var uppenbart att den misstänkte på grund av sinnessjukdom var otillräknelig. (Se NJA II 1943 s. 258 f.)
Beträffande den tilltalades rätt till en frikännande dom angavs i motiven att då ett åtal läggs ned har den tilltalade ett berättigat intresse av att åtalet inte utan vidare kan återupptas. En regel om att den tilltalade i sådant fall skulle frikännas stod därför i god överensstämmelse med den ackusatoriska grundsatsen och borde införas. Processlagberedningen anförde vidare att det inte vore lämpligt att införa en sådan regel för alla fall då åklagaren lade ned åtalet. Om exempelvis nedläggningsbeslutet föranleddes av att åklagaren inte hade rätt att väcka talan för brottet eller av att domstolen var obehörig vore det enligt beredningen uppenbarligen oegentligt att den tilltalade frikändes. (Se NJA II 1943 s. 268.)
Frågan om den tilltalade har rätt till frikännande dom när åklagaren lagt ned åtalet på grund av preskription är sparsamt behandlad i den juridiska litteraturen. Hernandez har dock uttalat att bestämmelsen i 20 kap. 9 § andra stycket RB tydligen har formulerats med tanke på det fallet att bevisningen framstår som otillräcklig, men uppenbarligen äger tillämpning även om anledningen till nedläggandet är att gärningen inte är brottslig och att stadgandet väl måste anses vara analogt tillämpligt t.ex. när åtalspreskription befunnits föreligga. Den tilltalade är då, enligt Hernandez, visserligen i de flesta fall skyldig till brottet, men preskriptionsinstitutet har ju just till uppgift att skydda den skyldige mot att bli åtalad för gärningen i fråga. (Wilson m.fl., Rättegång II, 8 uppl. 1996, s. 151. Se även Nicholson, Tillräckliga skäl, 1960, s. 156.)
Att åtal väcks för ett preskriberat brott utgör - till skillnad från den situationen att åklagaren väcker åtal vid fel tingsrätt eller trots att han eller hon inte har rätt att föra talan i målet - inte ett rättegångshinder. Att ett brott är preskriberat innebär således att åtalet ska ogillas och inte avvisas.
Om ett åtal läggs ned på grund av preskription har den tilltalade dock normalt sett inte någon anledning att befara att han eller hon på nytt ska åtalas för samma gärning. Om emellertid en åklagare vid en förnyad bedömning finner att brottet inte är preskriberat (exempelvis kan samma gärning på grund av att nya omständigheter tillkommit bedömas utgöra ett annat brott med längre preskriptionstid), finns det inget som hindrar att förundersökningen återupptas och åtal väcks på nytt. Den tilltalade kan således, på samma sätt som när ett åtal läggs ned på grund av att bevisningen bedömts vara otillräcklig, ha ett berättigat intresse av att åtalet inte utan vidare kan återupptas även när ett åtal läggs ned på grund av preskription.
Bestämmelsen i 20 kap. 9 § andra stycket RB om den tilltalades rätt till frikännande dom bör därför tillämpas på så sätt att denna rätt föreligger även när åklagaren lagt ned åtalet på grund av att brottet är preskriberat.
J.F. har därmed rätt till frikännande dom. Hovrättens beslut ska ändras i enlighet med detta.
Med ändring av hovrättens beslut lämnar HD åtalet mot J.F. utan bifall.
HD (justitieråden Contreras, Ruiz Toijer, Garcia, Ferguson, referent, och Robinson) meddelade den 28 mars 2012 följande beslut.
Sedan J.F. åtalats för grovt skattebrott och försvårande av skattekontroll lade åklagaren ned åtalen med hänvisning till att brotten var preskriberade. Varken tingsrätten eller hovrätten fann att förutsättningar för frikännande dom förelåg och målet skrevs av.
Om åklagaren lägger ned ett åtal på den grunden att tillräckliga skäl att den misstänkte är skyldig till brottet inte föreligger, och målsäganden inte övertar åtalet, ska rätten enligt 20 kap. 9 § andra stycket RB på yrkande av den tilltalade meddela frikännande dom. Frikännande dom brukar också meddelas på den tilltalades begäran då åtalet läggs ned därför att åklagaren inte längre anser att den gärning som åtalet avser utgör ett brott. Ett syfte med rätten till frikännande dom är att den tilltalade - genom domens rättskraft - i fall av detta slag ska få ett skydd mot att åtalas igen.
Frågan är om den tilltalade har rätt till en frikännande dom enligt grunderna för 20 kap. 9 § andra stycket RB när åklagaren har lagt ned åtalet på grund av preskription.
Om ett åtal har lagts ned på grund av preskription har den tilltalade i allmänhet inte någon anledning att befara att åtal väcks på nytt för samma gärning. Men om en åklagare vid en förnyad bedömning finner att brottet inte är preskriberat kan förundersökningen återupptas och åtal väckas på nytt. Så kan vara fallet när nya omständigheter tillkommer som medför att gärningen bedöms utgöra ett brott med längre preskriptionstid. Den tilltalade kan därför, på samma sätt som när ett åtal har lagts ned på grund av att bevisningen bedömts vara otillräcklig, i dessa fall ha ett berättigat intresse av att åtalet inte utan vidare kan väckas på nytt.
Det nu anförda talar för en analog tillämpning av bestämmelsen i 20 kap. 9 § andra stycket RB när åklagaren har lagt ned åtalet på grund av att brottet är preskriberat (jfr Wilson m.fl., Rättegång II, 8 uppl. 1996, s. 151; jfr även Nicholson, Tillräckliga skäl, 1960, s. 156).
Det finns emellertid en principiell skillnad mellan de olika situationerna. En frikännande dom som grundas på åklagarens bedömning att bevisningen är otillräcklig eller att gärningen inte är ett brott tar sikte på skuldfrågan. Preskription enligt 35 kap. 1-5 §§ BrB innebär däremot att domstolen inte får döma någon till påföljd. Avgörandet behöver då inte innefatta ett ställningstagande i frågan om den tilltalade är skyldig till en brottslig gärning eller inte. Det har också antagits att den tilltalade inte kan kräva att domstolen förklarar henne eller honom oskyldig till ett brott, om åtalet ska lämnas utan bifall på grund av preskription (se Meza, Åtalspreskription, 1956, s. 72 och Lewis m.fl., Brottsbalken. En kommentar, suppl. 26, juli 2011, s. 35:3 f.).
Denna principiella skillnad får i de flesta fall ingen praktisk betydelse. Oavsett om grunden för att åtalet läggs ned skulle vara att det inte föreligger tillräckliga skäl att den misstänkte är skyldig till brottet eller att brottet är preskriberat, skulle en ogillande dom hindra att åtal väcks på nytt. Emellertid skulle skillnaden kunna få betydelse om åklagaren i anslutning till åtalet har framställt ett förverkandeyrkande som har annan preskriptionstid än åtalet. Även om åklagaren lägger ned åtalet på den grunden att brottet är preskriberat, skulle domstolen då kunna behöva pröva skuldfrågan för att kunna ta ställning till yrkandet om förverkande. Motsvarande situation kan knappast inträffa om åtalet läggs ned på grund av att bevisningen är otillräcklig eller att gärningen inte är ett brott; då kan åklagaren inte vidhålla förverkandeyrkandet.
Det får anses vara fast praxis att domstolen inte meddelar frikännande dom när åklagaren har lagt ned åtalet på grund av preskription. I stället skrivs målet av. I förevarande mål finns inte underlag som gör det möjligt att bedöma konsekvenserna - på grund av den skillnad som diskuteras i det föregående (p. 6 och 7) eller i annat hänseende - av att nu ändra denna praxis.
Det saknas mot den nu angivna bakgrunden förutsättningar att meddela en frikännande dom enligt grunderna för 20 kap. 9 § andra stycket RB. J.F:s överklagande ska därför avslås. I stället ska målet, som tingsrätten och hovrätten har funnit, skrivas av från vidare handläggning.
HD avslår överklagandet.
HD:s beslut meddelat: den 28 mars 2012.
Mål nr: Ö 5629-10.
Lagrum: 20 kap. 9 § RB.