Tillverkning av ett stort antal falska identitetshandlingar har ansetts som skilda brott. Brotten har rubricerats som urkundsför-falskning av normalgraden. Även fråga om straffvärde vid flerfaldig brottslighet.
Allmän åklagare väckte åtal vid Uppsala tingsrätt mot M.M. och N.M. för grov urkundsförfalskning med följande gärningspåstående.
M.M. och N.M. har under perioden 140101-170126 i Uppsala och Gävle tillsammans och i samförstånd tillverkat en mycket stor mängd falska urkunder i form av bl.a. falska identitetskort och falska uppehållstillstånd som de tillverkat åt annan på beställning. Åtgärden har inneburit fara i bevishänseende då handlingarna kunnat uppfattas som äkta.
Brottet är grovt då det varit av särskilt farlig art, avsett en stor mängd falska urkunder som varit särskilt betydelsefulla i den allmänna omsättningen samt då tillverkningen skett systematiskt under en omfattande tidsperiod.
Lagrum. 14 kap. 3 § BrB.
N.M. åtalades dessutom för ringa narkotikabrott, olovlig befattning med punktskattepliktiga varor, vapenbrott och brott mot strålskyddslagen.
Tingsrätten (ordförande rådmannen Chavez) meddelade dom den 19 maj 2017.
Tingsrätten anförde följande i skuldfrågan rörande åtalet för grov urkundsförfalskning.
M.M. har erkänt gärningen avseende cirka 50 identitetshandlingar och ett antal rumänska och arabiska körkort, men gjort gällande att den inte ska rubriceras som grovt brott.
N.M. har erkänt att han skapat underlag för elva ID-kort, 35 handlingar benämnda "Oppholdstillatelse" och 36 "Helsetrygdkort" och gjort gällande att detta inte ska anses utgöra grovt brott.
Åklagaren har som muntlig bevisning åberopat förhör med M.M. och N.M. Han har som skriftlig bevisning åberopat PM, tjäns-teanteckning, beslagsprotokoll, undersökningsprotokoll avseende dator, mobiltelefon och USB, sakkunnigutlåtande, uppgifter från Smith, Swedbank och Interpol samt sammanställning och brottsanmälningar. Han har även åberopat syn av ett flertal fotografier.
Inledningsvis har följande framkommit. Vid den husrannsakan som genomfördes i M.M:s bostad den 26 januari 2017 hittades även utrustning som använts vid tillverkning av förfalskade ID-kort och andra handlingar. Av utredningen framkommer att N.M. har skickat underlag för att tillverka falska identitetskort, kort som föreställer norska tillfälliga uppehållstillstånd och europeiska "helsetrygdkort" som ger rätt till sjukvård i EES-området från sin dator till M.M. M.M. har sedan skrivit ut korten på den särskilda skrivare som fanns i hans rum. Det har även fastställts att N.M. har beställt utrustning från Smith som behövs vid tillverkningen av korten - tomma plastkort samt färgband och rengöringsutrustning till skrivaren.
I M.M:s dator hittades underlag för 35 norska tillfälliga uppehållstillstånd, 36 "helsetrygdkort", 51 svenska ID-kort, sex rumänska körkort och två arabiska körkort. Flera av de svenska ID-korten är utställda i olika identiteter, men har ett fotografi som föreställer samma person. Några av dessa identiteter har använts vid polisanmälda bedrägerier.
Närmare hörd har M.M. i huvudsak uppgett följande. Det är han som har köpt in och äger den kortskrivare som hittats i hans rum. Han köpte den för att göra medlemskort till företag och annat. Det är riktigt att han har tillverkat falska handlingar med hjälp av skrivaren sedan 2014. Han hade en UV-lampa hemma, men det var inte för att kontrollera tillverkade kort utan för att han tyckte att det var häftigt att ha.
Det han sagt i polisförhör är riktigt. N.M. har skickat underlag till honom och han har tillverkat korten med hjälp av underlagen. De rumänska och arabiska körkorten har han dock gjort på egen hand. Det var N.M. som stod för inköpen av tillbehören till skrivaren. De har gjort en vinst om totalt cirka 50 000 kr som de har delat på. Korten har sålts för mellan 500 och 1 000 kr styck. De har fått betalt i kontanter. Både han och N.M. har tagit emot betalning. De som köpt kort av dem har hört talas om att de kan tillverka kort och har kontaktat dem. De har inte marknadsfört sin verksamhet på något sätt. Han vet inte hur många kort de har tillverkat och sålt.
De foton som hittats i hans mobiltelefon har han tagit. Fotot på dataskärmen föreställer en sökning han har gjort för att hitta riktiga identiteter som han kunde använda på ID-korten. Fotografierna på personer har använts vid tillverkning av underlagen till de falska handlingarna. Han vet inte vad de som köpte korten hade tänkt ha dem till.
De kort som låg i papperskorgen när polisen kom var sådana som blivit misslyckade vid tillverkningen. Det blev ofta fel och krävdes många försök innan det blev ett kort av tillräckligt god kvalitet för att det skulle gå att använda. Ibland kunde det krävas upp till 15 försök.
Närmare hörd har N.M. i huvudsak uppgett följande. Han har skapat underlagen till de norska korten och till ett fåtal av de svenska ID-korten. Han fick en mall av en person och lade sedan in foto och text när de fick en beställning. Fotot och personuppgifterna fick han av M.M. eller av beställaren. Han skickade sedan de färdiga underlagen till M.M. De rumänska och arabiska korten har han inte gjort. Anledningen till att det var just norska uppehållstillstånd som de tillverkade var att det var den mallen som han hade fått. Mallen till hälsokorten följde med, och de korten gav de med gratis till dem som köpte uppehållstillstånd.
De började med tillverkningen av falska kort för att tjäna pengar. Han minns inte vems idé det var, men det stämmer att det var 2014. M.M. köpte skrivaren och han beställde färgband, plastkort och rengöringskort. De fick betalt kontant. M.M. var den som lämnade ut korten och fick pengarna. De delade sedan på vinsten. Hans del av det hela har totalt uppgått till cirka 20 000 kr. Dessa pengar har han fått kontant av M.M. Någon enstaka gång var det han som lämnade ut kortet och fick pengar, då lämnade han hälften till M.M. efteråt. Det vanliga priset för ett kort var 500 kr.
Han har beställt 600 plastkort och har tillverkat högst 40-50 underlag. Datorn som han använde var gammal och gick sönder i december eller januari, så den har han kastat bort. Det hade ingenting att göra med att M.M. blev gripen.
Han vet inte vilka det är som har beställt kort av dem eller vad dessa personer skulle ha korten till. Det är inte något som han har tänkt på. Eftersom flera av korten var så dåligt gjorda trodde han att polisen skulle genomskåda dem. Uttalandet att någon skulle dra in pengar på ID-korten var ett antagande från hans sida. Hur det skulle gå till var inget som han funderade särskilt över.
Av de underlag som hittats på M.M:s dator är det han som har gjort alla uppehållstillstånd och hälsokort samt elva ID-kort. De andra underlagen har någon annan tillverkat. Han kan se det på underlagens kvalitet, till exempel hur fotografierna ser ut eller på vilket typsnitt som använts på texten. Alla underlag som han har skapat har också samma "krumelur" som namnteckning.
M.M. och N.M. har erkänt att de tillsammans har tillverkat och sålt ett flertal kort, dels svenska ID-kort, dels kort som framstår som bevis på tillfälligt uppehållstillstånd i Norge och kort som ger rätt till sjukvård inom EES-området. M.M. har även erkänt att han ensam har tillverkat sex rumänska och två arabiska körkort.
De båda tilltalade har samstämmigt uppgett att tillverkningen påbörjades 2014, att M.M. köpte in kortskrivaren och N.M. det material som krävdes för tillverkningen samt att de har delat på förtjänsten från försäljningen av korten. Vad gäller de svenska ID-korten har N.M. medgett att han tillverkat vissa underlag, men inte andra. Vid en jämförelse av kortnumren framgår att samma underlag har använts vid tillverkning både av de kort som N.M. medgett att han medverkat till att framställa och av de kort som han förnekat medverkan till. Vid tillverkningen har även det material som N.M. köpt in använts. Under dessa förhållanden får de tilltalade anses ha agerat tillsammans och i samförstånd i förhållande till hela gärningen vad gäller de svenska ID-korten, oavsett vem som har tillverkat underlaget till varje enskilt kort.
När det gäller frågan om hur stort antal kort som har tillverkats är det inte visat annat än att det gick åt flera blanka kort för att tillverka ett kort utan defekter. Inköpet av blanka kort kan därmed inte ligga till grund för beräkningen av hur många kort som tillverkats. De tilltalade har uppgett att de tjänat i storleksordningen 40 000 till 50 000 kr på denna verksamhet och att varje kort normalt sett sålts för 500 kr styck. Härtill kommer att ”helsetrygdkorten” delats ut gratis till dem som köpte ett "Oppholdstillatelse"-kort. Vid en försiktig beräkning leder detta till slutsatsen att minst 100 kort av olika typer har tillverkats och sålts av de båda tilltalade tillsammans under den period som åtalet avser.
Från försvarets sida har det ifrågasatts om de kort som sålts som "Oppholdstillatelse" och "helsetrygdkort" kan anses vara falska urkunder i lagens mening. Tingsrätten konstaterar att de kort som ger sken av att vara bevis på ett tillfälligt uppehållstillstånd i Norge innehåller all den information som ett sådant kort normalt sett har. De är så lika ett äkta kort att en svensk myndighetsperson inte utan ingående kännedom eller närmare kontroll med norska myndigheter skulle kunna avfärda ett sådant kort som en förfalskning. Med hänsyn till de omfattande rättigheter som följer med ett uppehållstillstånd är ett sådant kort att anse som en urkund i lagens mening, och de kort med texten "Oppholdstillatelse" som M.M. och N.M. har tillverkat och sålt är därmed att bedöma som falska urkunder. De europeiska hälsokort som de tilltalade har tillverkat och sålt ger, tillsammans med uppehållstillstånden, rätt till gratis sjukvård i stora delar av Europa. Detta är en betydande rättighet, och tingsrätten gör bedömningen att även dessa kort är att bedöma som urkunder.
M.M. och N.M. döms alltså för att gemensamt och i samförstånd ha tillverkat och sålt minst 100 falska urkunder under den tid som åtalet avser. M.M. fälls även till ansvar för att ha tillverkat ytterligare åtta falska körkort. Det har varit fråga om en tillverkning i stor skala som pågått under längre tid. ID-korten och uppehållstillstånden är också handlingar av stor vikt i samhället. Detta gör sammantaget att gärningen är att betrakta som särskilt farlig, vilket medför att den rubriceras som grov urkundsförfalskning.
Beträffande övriga åtalspunkter mot N.M. antecknade tingsrätten att N.M. hade erkänt samtliga gärningar. Tingsrätten gjorde följande bedömning.
N.M. har erkänt gärningarna och hans erkännande vinner stöd av den övriga utredningen. Åtalet är därmed styrkt i dessa delar. Gärningarna ska bedömas som åklagaren har gjort gällande.
I påföljdsfrågan anförde tingsrätten följande rörande urkundsförfalskningen.
Vad gäller den grova urkundsförfalskningen har denna, som anförts ovan, gällt ett stort antal urkunder som samtliga var och en för sig är handlingar av stor vikt i samhället. Det har gett möjlighet till personer som inte har rätt att vistas i landet att vara här utan någon kontroll. Gärningen har även möjliggjort för personer att anta andra personers identitet, vilket har gett dem möjlighet att i dessa människors namn vidta olika rättshandlingar. Detta gäller oaktat i vilken utsträckning handlingarna kommit till sådan använd-ning. Gärningen har begåtts för ekonomisk vinnings skull och agerandet har pågått under lång tid. Mot bakgrund av dessa faktorer finner tingsrätten att straffvärdet uppgår till fängelse i två år.
Rörande påföljden för N.M. anförde tingsrätten följande.
N.M. är 27 år gammal och han förekommer under ett avsnitt i belastningsregistret avseende en trafikförseelse. Enligt yttrande från Frivården Uppsala lever N.M. med sin fru och deras gemensamma dotter i en hyreslägenhet i Gävle. Han har haft vissa svå-righeter att hitta arbete och har därför i perioder fått ekonomiskt stöd för sin försörjning. Enligt egna uppgifter har han nyligen fått en anställning med stöd från arbetsförmedlingen. Förutom att ekonomin i perioder varit svår framstår det som om N.M. lever under ordnade levnadsförhållanden. Någon missbruksproblematik framgår ej av utredningen. Frivården konstaterar att det fak-tum att N.M. medvetet begår brott tyder på att det föreligger vissa kriminella värderingar och attityder som stödjer kriminalitet, vilket i sin tur indikerar ett visst övervakningsbehov. N.M. uppger dock själv att han inte är i behov av insatser eftersom han lärt sig av sitt misstag. Frivården gör bedömningen att det saknas förutsättningar för en skyddstillsynspåföljd. N.M. har bedömts vara lämplig för och har samtyckt till att genomföra samhällstjänst.
N.M. döms för grov urkundsförfalskning, olovlig befattning med punktskattepliktiga varor, vapenbrott, brott mot strålskyddslagen och ringa narkotikabrott. Som anförts ovan uppgår straffvärdet av den grova urkundsförfalskningen till fängelse i två år. I jämförelse med detta har den övriga brottsligheten så lågt straffvärde att det inte påverkar påföljden. Med hänsyn till det höga straffvärdet saknas det förutsättningar att bestämma påföljden till något annat än ett fängelsestraff. N.M. döms därför till fängelse i två år.
Tingsrätten dömde N.M. för grov urkundsförfalskning enligt 14 kap. 3 § BrB, vapenbrott enligt 9 kap. 1 § första stycket vapenlagen (1996:67), olovlig befattning med punktskattepliktiga varor enligt 5 kap. 1 a § första stycket lagen (1998:506) om punktskattekontroll av transporter m.m. av alkoholvaror, tobaksvaror och energiprodukter, ringa narkotikabrott enligt 1 § första stycket 6 och 2 §narkotikastrafflagen (1968:64) samt brott mot strålskyddslagen enligt 35 § strålskyddslagen (1988:220) till fängelse två år.
N.M. och M.M. överklagade i Svea hovrätt. N.M. yrkade att hovrätten skulle bedöma den grova urkundsförfalskningen som brott av normalgraden och under alla förhållanden döma till en mildare påföljd. N.M. vidhöll att han inte skulle dömas utöver sitt erkännande och att de europeiska hälsokorten inte var att bedöma som urkunder.
Åklagaren motsatte sig att tingsrättens dom ändrades. Han godtog tingsrättens bedömning av vilka gärningsmoment som var styrkta när den gällde åtalet för grov urkundsförfalskning.
Hovrätten (hovrättsrådet Weber, f.d. hovrättsrådet Huff, tf. hovrättsassessorn Hill, referent, och två nämndemän) meddelade dom den 13 juli 2017.
Inledningsvis konstaterade hovrätten beträffande N.M. att han skulle, i inte överklagade delar, dömas för vapenbrott, olovlig befattning med punktskattepliktiga varor, ringa narkotikabrott och brott mot strålskyddslagen.
Under rubriken Skuld och rubricering i överklagade delar anförde hovrätten följande beträffande åtalet för grov urkundsförfalskning.
Tingsrätten har utförligt redogjort för den utredning som har lagts fram och hur tingsrätten har värderat denna. Hovrätten an-sluter sig till tingsrättens bedömningar och anser således att M.M. och N.M. har agerat tillsammans och i samförstånd såvitt gäller tillverkning och försäljning av ID-kort, uppehållstillstånds- och europeiska hälsokort samt att även de senare, på de av tingsrätten anförda skälen, är att bedöma som urkunder. Hovrätten gör inte heller någon annan bedömning än den som tingsrätten har gjort i fråga om hur många kort som M.M. och N.M. tillsammans ska hållas ansvariga för. Därutöver ska M.M. ensam ansvara för de åtta körkort som tingsrätten har funnit honom skyldig till att ha tillverkat. Eftersom det har varit fråga om en stor mängd falska urkunder och tillverkningen har skett systematiskt under en längre tidsperiod ska brottet rubriceras som grovt.
I fråga om påföljden anförde hovrätten följande om N.M.
Hovrätten ansluter sig till tingsrättens utgångspunkter för straffvärdebedömningen vad gäller den grova urkundsförfalskningen. Även om gärningen därmed är av allvarligt slag anser hovrätten att straffvärdet är lägre än vad tingsrätten har kommit fram till och gör bedömningen att det motsvarar ett år och sex månaders fängelse. Liksom tingsrätten anser hovrätten att den övriga brottsligheten N.M. döms för inte inverkar nämnvärt på den samlade brottslighetens straffvärde. Hovrätten instämmer också i tingsrättens bedömning i fråga om val av påföljd. Fängelsestraffets längd bestäms i enlighet med straffvärdet till ett år och sex månader. Tingsrättens dom ska ändras i enlighet med detta.
Hovrätten ändrade tingsrättens dom beträffande N.M. på så sätt att hovrätten bestämde fängelsestraffets längd till ett år sex månader.
N.M. överklagade och yrkade att HD skulle döma honom för urkundsförfalskning i stället för grov urkundsförfalskning och döma till en lindrigare påföljd.
Riksåklagaren motsatte sig att hovrättens dom ändrades.
Med utgångspunkt i vad hovrätten hade funnit utrett meddelade HD prövningstillstånd i frågan om urkundsförfalskning innefat-tande rubricering och straffvärde. Frågan om prövningstillstånd avseende påföljdsbestämningen i övrigt skulle vila. HD fann inte skäl att meddela prövningstillstånd beträffande målet i övrigt. Hovrättens avgörande i dessa delar stod därmed fast.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Williamson, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande dom.
N.M. har av underrätterna dömts för urkundsförfalskning, bestående i att han under perioden 2014-01-01–2017-01-26 tillsammans och i samförstånd med annan tillverkat en mycket stor mängd falska urkunder i form av bl.a. falska identitetskort och falska uppehållstillstånd som de tillverkat åt annan på beställning. Åtgärden innebar fara i bevishänseende.
Tingsrätten bedömde att gärningen var att bedöma som grov urkundsförfalskning och dömde N.M. till två års fängelse. Även hovrätten be-dömde att urkundsförfalskningen var grov, men satte ned fängelsestraffets längd till ett och ett halvt år.
Frågan i målet är om urkundsförfalskningen ska anses vara av normalgraden eller om det rör sig om grovt brott samt vilket straffvärde gär-ningen har.
Enligt 14 kap. 1 § BrB döms den som obehörigen, genom att skriva eller på liknande sätt ange en annan persons namn eller på annat sätt, framställer en falsk urkund eller ändrar eller fyller ut en äkta urkund, om åtgärden innebär fara i bevishänseende, för urkundsförfalskning till fängelse i högst två år. Är brottet att anse som grovt, döms för grov urkundsförfalskning till fängelse i lägst sex månader och högst sex år (14 kap. 3 § BrB). Vid bedömande av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om förfalskningen avsett en myndighets arkivhandling av vikt eller en urkund som är särskilt betydelsefull i den allmänna omsättningen eller om gärningen annars varit av särskilt farlig art.
I samband med införandet av brottsbalken år 1965 överfördes bestämmelserna om urkundsförfalskning i stort sett oförändrade i sak. Vid en lagändring 2013 reviderades 14 kap. BrB och av förarbetena (prop. 2012/2013:74 s. 42 f.) framgår att ändringarna gjordes i syfte att moder-nisera bestämmelserna och göra dem mer teknikneutrala. De exempel på urkunder som tidigare fanns i bestämmelsen slopades eftersom dessa riskerade att bli inaktuella på grund av IT-utvecklingen.
Beträffande grovt brott valde man att liksom tidigare ange i lagtexten att det särskilt ska beaktas om förfalskningen avsett en myndighets arkivhandling av vikt eller en urkund som är särskilt betydelsefull i den allmänna omsättningen. De exempel på handlingar som ansågs som sär-skilt betydelsefulla i den allmänna omsättningen (obligation, aktiebrev och inteckningshandling) togs bort ur lagtexten. I propositionen angavs att liksom tidigare ska en helhetsbedömning av samtliga omständigheter i det enskilda fallet göras för att avgöra till vilken grad ett brott ska hänföras. (Prop. 2012/13:74 s. 71.)
I de tidigare förarbetena ges exempel på sådana gärningar som kan anses vara av särskilt farlig art. Detta rekvisit tar sikte på fall där för-falskningen är ägnad att med stor sannolikhet på ett kännbart sätt leda till kränkning av ett intresse av stor vikt. Det kan t.ex. gälla en handling som innebär bevis för rikets säkerhet eller rättigheter mot annan makt, förutsatt att handlingen inte bara formellt utan även reellt är av väsent-lig betydelse för tillvaratagande av rikets säkerhet eller rätt. Det kan också vara fråga om en allmän expeditionshandling som riktar sig till en vid krets och angår t.ex. förordnande att utöva någon allmän funktion i samband med rikets försvar eller annars i en kritisk situation. Även att en värdehandling avser ett mycket betydande belopp bör kunna innebära att gärningen anses vara av särskilt farlig art. Det anges även att vid fa-briksartad framställning av seriehandlingar talar upprepningsmomentet samt det faktum att mängden handlingar gör att förfalskningsbrottet rik-tar sig till en större allmänhet för att det kan anses vara särskilt farligt. Om detta moment är tillräckligt framträdande ska brottet anses vara grovt. (NJA II 1948, s. 393 ff. och NJA II 1962, s. 237.)
Enligt 29 kap. 1 § BrB ska straff, med beaktande av intresset av en enhetlig rättstillämpning, bestämmas inom ramen för den tillämpliga straffskalan efter brottets eller den samlade brottslighetens straffvärde. I andra stycket i samma bestämmelse anges att vid bedömningen av straffvärdet ska beaktas den skada, kränkning eller fara som gärningen har inneburit, vad den tilltalade har insett eller borde ha insett om detta samt de avsikter och motiv som han eller hon har haft. Det anges också att det särskilt ska beaktas om gärningen har inneburit ett allvarligt angrepp på någons liv, hälsa eller trygghet till person. Bestämmelsen innebär att alla på straffvärdet inverkande omständigheter som är värda att beakta ska tas med vid bedömningen (se NJA 2016 s. 95 p. 9, samt NJA 2014 s. 559 p. 6).
Vid sidan av den allmänna bestämmelsen i 29 kap. 1 § finns det i 2 och 3 §§ angivet vissa försvårande (2 §) och förmildrande (3 §) omstän-digheter som ska beaktas av domstolen vid straffvärdebedömningen.
De straffvärdepåverkande omständigheterna ska vara subjektivt täckta. Det innebär att endast sådan skada, kränkning eller fara kan beaktas som gärningsmannen har haft uppsåt till eller, om handlandet är straffbelagt också vid oaktsamhet, har varit täckt av oaktsamhet från gärnings-mannens sida (jfr "Synnerligen grov misshandel?" NJA 2011 s. 89 p. 11 och NJA 2013 s. 376 p. 16).
Innan straffvärdebedömningen sker måste domstolen bestämma till vilken grad av ett brott som en viss gärning hör. Avgörande för en gradindelning är samtliga omständigheter vid brottet. (Jordan m.fl., Kriminalrättens grunder, 2 uppl. 2013, s. 28.)
I och för sig gäller som huvudregel att bedömningen av brottets svårhetsgrad går hand i hand med bedömningen av dess straffvärde. Det ska dock observeras att det finns omständigheter som påverkar straffvärdet men som saknar betydelse för gradindelningen. Det som har betydelse för brottets svårhetsgrad är i första hand omständigheter av objektivt slag. Utgångspunkten vid bedömningen av vilken svårhetsgrad ett brott är att hänföra till är således de straffvärdesfaktorer som anges i 29 kap. 1 § andra stycket första meningen BrB. Den skada, kränkning eller fara som brottet inneburit torde ha större betydelse än skuldfaktorer. (Jordan m.fl., Kriminalrättens grunder, 2 uppl. 2013, s. 28.)
De avsikter och motiv som gärningsmannen har haft spelar dock viss roll, men är inte lika viktiga som omständigheter av mer objektivt slag. I vissa fall får dock avsikten med brottet större betydelse för gradindelningen. (Se NJA 2016 s. 95 p. 13-14 och NJA 1996 s. 63.)
Vid bedömningen av huruvida urkundsförfalskningen är grov ska rätten särskilt beakta de omständigheter som anges i lagtexten, det vill säga om förfalskningen avsett en myndighets arkivhandling av vikt eller en urkund som är särskilt betydelsefull i den allmänna omsättningen eller om gärningen annars varit av särskilt farlig art.
I aktuellt fall är det uppehållstillstånd, identitetskort och hälsokort som har förfalskats. Det är visserligen handlingar som förtjänar ett särskilt skydd. Det rör sig dock inte om handlingar som, om de förfalskas, med stor sannolikhet leder till kränkning av ett intresse av stor vikt, så som till exempel en handling som innebär bevis för rikets säkerhet eller rättigheter mot annan makt (jfr förarbetena, NJA II 1948, s. 393 ff.). Urkunderna är således inte av sådan karaktär att de får anses särskilt betydelsefulla i den allmänna omsättningen.
I förarbetena (NJA II 1948, s. 393 ff.) framhålls upprepningsmomentet och mängden handlingar som omständigheter som har betydelse för att brottet ska anses vara av särskilt farlig art. I förevarande fall har det rört sig om en närmast fabriksmässig framställning i kommersiellt syfte av minst 100 urkunder. Mot denna bakgrund ska gärningen anses ha varit av särskilt farlig art.
Brottsligheten har vidare haft en systematisk karaktär och måste ha föregåtts av viss planering i form av bland annat införskaffande av ut-rustning. Denna försvårande omständighet ska beaktas vid gradindelningen vid brottet.
Vid en helhetsbedömning av samtliga omständigheter vid brottet finner HD att N.M. ska dömas för grov urkundsförfalskning. Straffvärdet för gärningen uppgår, i likhet med vad hovrätten kommit fram till, till ett och ett halvt års fängelse.
Hovrättens dom ska således fastställas vad gäller gradindelning och straffvärde beträffande urkundsförfalskning.
Vid denna utgång i målet finns det inte skäl att meddela prövningstillstånd beträffande påföljdsbestämningen i övrigt.
HD fastställer hovrättens domslut vad gäller gradindelning och straffvärde beträffande urkundsförfalskning.
HD meddelar inte prövningstillstånd beträffande påföljdsbestämningen i övrigt.
HD (justitieråden Walker, Perez, Welch, Arnold, referent, och Jordan) meddelade den 11 juni 2018 följande dom.
Målet gäller främst frågan om hur förfalskning av ett stort antal identitetshandlingar och liknande handlingar ska rubriceras samt frågan om brottslighetens straffvärde.
Tingsrätten och hovrätten har dömt N.M. för bl.a. grov urkundsförfalskning.
Den grova urkundsförfalskning som N.M. har dömts för har bestått i att han, tillsammans och i samförstånd med en annan person, under perioden 1 januari 2014-26 januari 2017 tillverkat en stor mängd falska urkunder. Det har, enligt vad hovrätten funnit utrett, varit fråga om förfalskade svenska identitetskort, förfalskade norska handlingar om uppehållstillstånd och förfalskade europeiska hälsokort, sammanlagt minst 100 urkunder. Som skäl för att rubricera denna brottslighet som grov urkundsförfalskning har hovrätten angett att det varit fråga om en stor mängd falska urkunder och att tillverkningen av dessa skett systematiskt under en längre tidsperiod.
Enligt hovrätten har den grova urkundsförfalskningen ett straffvärde som motsvarar fängelse i ett år och sex månader. N.M. dömdes även för vissa andra brott, men dessa ansågs inte inverka nämnvärt på den samlade brottslighetens straffvärde. Påföljden har bestämts till fängelse i ett år och sex månader.
HD har - med utgångspunkt i vad hovrätten funnit utrett - meddelat prövningstillstånd i frågan om urkundsförfalskning, innefattande rubricering och straffvärde. Frågan om prövningstillstånd avseende påföljdsbestämningen i övrigt har förklarats vilande. HD har beträffande målet i övrigt inte funnit skäl att meddela prövningstillstånd.
Om någon obehörigen framställer en falsk urkund och denna åtgärd innebär fara i bevishänseende, ska han eller hon enligt 14 kap. 1 § BrB dömas för urkundsförfalskning till fängelse i högst två år. Detsamma gäller om någon ändrar eller fyller ut en äkta urkund.
Om brottet är att anse som grovt, ska enligt 14 kap. 3 § BrB dömas för grov urkundsförfalskning till fängelse i lägst sex månader och högst sex år. Vid bedömande av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om förfalskningen har avsett en myndighets arkivhandling av vikt eller en urkund som är särskilt betydelsefull i den allmänna omsättningen eller om gärningen annars har varit av särskilt farlig art.
Vad gäller handlingar som är särskilt betydelsefulla för den allmänna omsättningen innehöll lagtexten tidigare en exemplifiering, "såsom obligation, aktiebrev eller inteckningshandling". Även om denna exemplifiering sedermera har tagits bort - i syfte att göra bestämmelsen mera teknikneutral (se prop. 2012/13:74 s. 42 och 71) - kan den fortfarande tjäna till viss ledning för vilka slag av handlingar som avses.
Med gärningar "som annars är av särskilt farlig art" avses, enligt förarbetena, främst fall då förfalskningen har varit ägnad att med stor sannolikhet och på ett kännbart sätt leda till en kränkning av ett intresse av stor vikt, t.ex. då den har gällt handlingar som är av betydelse för tillvaratagande av rikets säkerhet eller rätt. Som ytterligare exempel har nämnts fabriksmässig framställning av seriehandlingar, t.ex. premieobligationer, i talrika exemplar. (Se NJA II 1948 s. 392 ff.)
Vid ett fortgående eller upprepat brottsligt handlande uppkommer ibland frågan om gärningsmannen ska dömas för ett eller flera brott. Detta kan få betydelse på flera sätt, bl.a. för hur brottsligheten ska rubriceras; är det fråga om flera brott kan det ligga nära till hands att rubricera vart och ett av dessa som brott av normalgraden, medan det kan vara mera naturligt att, om samma brottslighet anses som ett enda brott, rubricera detta som grovt. Bedömningen av om det är fråga om ett eller flera brott kan också få betydelse för hur straffvärdet av den samlade brottsligheten ska bestämmas.
För att avgöra om det är fråga om ett eller flera brott måste man avgränsa vad som brukar kallas för brottsenheten. Det går knappast att ange några generella kriterier för hur detta ska göras. Bedömningen beror på flera olika faktorer, såsom tids- och rumskriterier, antalet brottsobjekt och antalet angreppsobjekt, och betydelsen av dessa kan skifta från brottstyp till brottstyp. Ytterst bestäms vad som är möjligt att samla under en brottsenhet av den handlingsbeskrivning som straffbestämmelsen anger ("framställer en falsk urkund" vid sådan urkundsförfalskning som detta mål gäller). (Jfr Johnson, Brottslighetskonkurrens. Om relationen mellan regler och fall, 2013, s. 189 ff. och 199 ff. och dens., Sammanläggning av flera systematiskt begångna brott till ett grovt brott - en replik, SvJT 2011 s. 1036 ff.)
Detta synsätt innebär att så snart de i straffbestämmelsen angivna rekvisiten är för handen föreligger ett fullbordat brott och därmed också, normalt, en färdig brottsenhet. Undantag är tänkbara, men vanligen endast när det finns ett nära tidsmässigt eller rumsligt samband mellan de olika moment som annars skulle utgöra egna brottsenheter.
I rättsfallet "Tillgreppen i köpcentret” NJA 2006 s. 524 bedömde HD ett antal butikstillgrepp, förövade under en kort tids-rymd, som flera brott och i rättsfallet "Socialbidragen” NJA 2007 s. 973 ansågs bedrägerier avseende socialbidrag, utförda vid 25 tillfällen under en tidsrymd av ungefär 30 månader som flera brott.
Vid förfalskningsbrott anses vanligen varje enskild förfalskning utgöra ett särskilt brott. Det är dock inte uteslutet att själva förfalskningsförfarandet är så enhetligt att det bör betraktas som ett enda brott. Det gäller särskilt i fråga om fabriksmässig framställning av seriehandlingar, t.ex. framställning av falska sedlar. (Jfr exempelvis NJA II 1948 s. 394 f. och Jordan m.fl., Kriminal-rättens grunder, 2 uppl., s. 473.)
När ett brott är indelat i olika grader, t.ex. ringa stöld, stöld och grov stöld, ska gradindelningen - bestämmandet av brottets svårhetsgrad - göras med beaktande av samtliga omständigheter vid brottet. Omständigheter som anknyter till de rekvisit som anges i straffbestämmelsen bildar här utgångspunkten (se "Skärpet" NJA 2017 s. 1129 p. 6).
Frågan om gradindelning av brott hänger nära samman med straffvärdebedömningen enligt 29 kap. 1-3 §§ BrB. Som huvudregel bör således ett brott av normalgraden ha ett lägre straffvärde än ett brott som är att anse som grovt. Någon fullständig överensstämmelse råder emellertid inte mellan de båda bedömningarna. För att en viss omständighet ska kunna påverka gradindelningen förutsätts det visserligen att den är ägnad att påverka straffvärdet, men vissa omständigheter som är av betydelse för straffvärdet saknar betydelse vid gradindelningen. Det som har betydelse för placeringen av ett brott i en viss svårhetsgrad är i första hand omständigheter av objektivt slag. Även gärningsmannens avsikter och motiv samt graden av skuld kan visserligen tillmätas betydelse, men sådana faktorer spelar i allmänhet inte lika stor roll som omständigheter av objektivt slag (se t.ex. "Förarprovet" NJA 2016 s. 95 p. 12 och 13 samt "Bussen i Östberga" NJA 2017 s. 531 p. 10 och 11). Huruvida brottet utgör återfall på-verkar inte gradindelningen (se Summers m.fl. a.a. s. 27 f.).
Ibland anges det i lagtexten ett antal omständigheter som särskilt ska beaktas vid gradindelningen. Så är, som ovan har framgått, fallet även såvitt gäller avgränsningen mellan urkundsförfalskning och grov urkundsförfalskning. Sådana omständigheter ska ses enbart som vägledande exempel. Det är alltså inte nödvändigt att bedöma brottet som grovt när dessa omständigheter föreligger. Det är inte heller uteslutet att bedöma brottet som grovt när omständigheterna inte är för handen. För att ett brott ska bedömas som grovt bör emellertid i princip krävas att omständigheterna i det enskilda fallet framstår som försvårande i motsva-rande grad som normalt gäller i de fall som anges i lagens exemplifiering. (Se NJA 1999 s. 380 och "Socialbidragen".)
Som försvårande omständighet vid bedömningen av ett brotts straffvärde ska enligt 29 kap. 2 § 6 BrB särskilt beaktas om brottet har utgjort ett led i en brottslighet som utövats i organiserad form eller systematiskt eller om brottet föregåtts av särskild planering. Att viss brottslighet har varit systematisk kan därmed också få betydelse för gradindelningen (jfr p. 16).
I praxis framträder emellertid, särskilt under senare år, en tydlig återhållsamhet när det gäller att bedöma brott som grova med hänvisning till att de har skett systematiskt och föregåtts av särskild planering (se "Socialbidragen" och "Bagagestölderna" NJA 2016 s. 1143). Enbart det förhållandet att visst brott har upprepats ett stort antal gånger ger normalt inte anledning att bedöma brottet som grovt. Att brottsligheten har systematisk karaktär och därmed ett högre straffvärde kan nämligen oftast beaktas till-räckligt inom ramen för den straffskala som gäller för brott av normalgraden. Det gäller särskilt som det, enligt 26 kap. 2 § BrB, vid flerfaldig brottslighet är möjligt att överskrida straffmaximum för de enskilda brotten. (Jfr "Socialbidragen".)
Vad som nu har sagts utesluter dock inte att den systematiska karaktären hos viss brottslighet, tillsammans med andra försvårande omständigheter, t.ex. särskild förslagenhet eller inslag av organisation, kan medföra att ett enskilt brott hänförs till en högre svårhetsgrad. Huruvida det i ett visst fall finns skäl att placera ett brott i en högre svårhetsgrad med hänvisning till faktorer av det slaget beror naturligtvis också på vilket straffvärde brottet har i grunden.
På vilket sätt upprepad brottslighet som är systematisk till sin karaktär ska beaktas är alltså i någon mån en öppen fråga. Vid flerfaldig brottslighet är det emellertid i regel naturligt att systematiken främst ges betydelse när straffvärdet av den samlade brottsligheten bestäms (jfr p. 35).
Det förhållandet att åtalet mot N.M. gäller tillverkning under en längre tidsperiod av ett stort antal urkunder gör det naturligt att ta ställning till om hans handlande ska bedömas som ett eller flera brott. Det gäller särskilt som bedömningen i den frågan skulle kunna få viss betydelse i rubricerings- och straffvärdefrågorna.
Som tidigare har konstaterats (se p. 12) föreligger det normalt en färdig brottsenhet så snart de rekvisit som anges i straffbestämmelsen - i detta fall 14 kap. 1 § BrB - är för handen. Det talar för att redan färdigställandet av varje särskilt förfalskningsobjekt utgör ett brott och att det sammanlagda antalet brott därmed motsvarar det antal urkunder som N.M. har varit med om att förfalska. Också verksamhetens utspridning i tiden, mer än tre år, talar för att hans handlande bör anses som flera brott. I förarbetena till 14 kap. 3 § BrB nämns visserligen att vissa enhetliga förfaranden, såsom fabriksmässig tillverkning av seriehandlingar, kan vara att bedöma som ett brott (se p. 14). Den förfalskningsverksamhet som N.M. varit med om att bedriva har dock inte haft den intensitet eller det tidsmässiga samband som förarbetena tar sikte på och som bör krävas.
Förfalskningarna bör mot den angivna bakgrunden anses som flera brott. Att N.M. redan i ett tidigt skede vidtog åtgärder som möjliggjorde tillverkning av ett stort antal falska urkunder ger inte anledning till någon annan bedömning.
Av det som har sagts i det föregående (se p. 15) följer att frågan om rubriceringen av de förfalskningsbrott som N.M. har gjort sig skyldig till ska avgöras med hänsyn till samtliga omständigheter kring brotten. Därvid ska de omständigheter som anges i 14 kap. 3 § andra stycket BrB beaktas särskilt.
Vad först gäller de omständigheter som anges i 14 kap. 3 § BrB aktualiseras här främst frågan om de enskilda brotten har varit av särskilt farlig art. De handlingar som N.M. har varit med om att förfalska, dvs. identitetskort m.m., är i och för sig sådana som bör åtnjuta ett särskilt starkt straffrättsligt skydd mot förfalskning. De är emellertid inte av samma särskilt skyddsvärda slag som de handlingar som pekas ut i förarbetena till 14 kap. 3 §, i anslutning till bestämmelsen om "särskilt farlig art" (jfr p. 9). Som redan konstaterats har det inte heller varit fråga om någon fabriksmässig tillverkning av seriehandlingar. Gärningarna kan inte heller på annat sätt anses ha varit av särskilt farlig art.
Vid en samlad bedömning av omständigheterna finns det i och för sig anledning att beakta - utöver det särskilda skyddsin-tresse som är knutet till urkunder av de aktuella slagen - att brotten har haft en viss systematisk karaktär och att de därmed har ett förhöjt straffvärde. Detta förhöjda straffvärde kan emellertid beaktas i tillräcklig grad vid den straffvärdebedömning som ska göras sedan de enskilda brottens svårhetsgrad har bestämts.
Brotten bör därför rubriceras som urkundsförfalskning av normalgraden.
Enligt 29 kap. 1 § BrB ska, med beaktande av intresset av en enhetlig rättstillämpning, straff bestämmas inom ramen för den tillämpliga straffskalan efter brottets eller den samlade brottslighetens straffvärde. Vid bedömningen av straffvärdet ska beaktas den skada, kränkning eller fara som gärningen har inneburit, vad den tilltalade insett eller borde ha insett om detta samt de av-sikter eller motiv som han eller hon haft. I 29 kap. 2 och 3 §§ anges ett antal försvårande respektive förmildrande omständigheter som ska beaktas särskilt. En sådan försvårande omständighet är, såsom tidigare nämnts, att brottet har utgjort ett led i en brotts-lighet som utövats i organiserad form eller systematiskt eller att brottet har föregåtts av särskild planering (se 29 kap. 2 § 6).
Straffskalan för urkundsförfalskning av normalgraden är fängelse i mellan fjorton dagar och två år (se 14 kap. 1 § BrB). Straffvärdet av ett enda brott av detta slag ska alltså bestämmas inom det spannet. I allmänhet finns det dock inte anledning att åsätta en enstaka urkundsförfalskning av normalgraden ett straffvärde som motsvarar fängelse i sex månader eller mera, dvs. vad som motsvarar eller överstiger minimistraffet för grov urkundsförfalskning.
Vid flerfaldig brottslighet får såvitt gäller urkundsförfalskning högre straff än två års fängelse utdömas, dock högst tre år (26 kap. 2 § BrB). Straffvärdet av den samlade brottsligheten ska då bestämmas inom ett spann som motsvarar fängelse i mellan fjor-ton dagar och tre år. Bestämmandet av straffvärdet brukar vid flerfaldig brottslighet ske med hjälp av den s.k. asperationsprincipen.
När asperationsprincipen tillämpas, är utgångspunkten för straffvärdebedömningen i allmänhet det allvarligaste av de brott som föreligger till bedömning. Till straffvärdet för detta läggs en efter hand minskande del av straffvärdet för vart och ett av de övriga brotten efter brottens allvar. En allmän kontroll görs också av att ett på så sätt beräknat straffvärde inte framstår som oproportionerligt i förhållande till den typ av brottslighet som är aktuell. (Se "Skärtorsdagsdomen" NJA 2008 s. 359, särskilt s. 365; jfr även Gomez m.fl., Att bestämma påföljd för brott, 3 uppl., s. 171 ff.)
Vid seriebrottslighet - där det föreligger ett tydligt samband mellan brotten - kan särskilda överväganden göra sig gällande. Särskilt systematik och planering kan här i vissa fall ges betydelse på så sätt, att den reduktion av den samlade brottslighetens straffvärde som följer av asperationsprincipen blir något mindre än annars. Detta kan ske inom ramen för den allmänna efterkon-troll som alltid ska göras.
Straffvärdet av den samlade förfalskningsbrottslighet som N.M. har gjort sig skyldig till ska bestämmas inom spannet fängelse i mellan fjorton dagar och tre år (jfr p. 31).
De enskilda brotten avser urkunder av något olika karaktär och är förenade med faror av något skilda slag. Med hänsyn bl.a. till betydelsen av de urkunder som har förfalskats och att urkunderna varit avsedda för försäljning, har de ett straffvärde motsvarande två till fyra månaders fängelse. De inslag av systematik och planering som kännetecknar brottsligheten bör beaktas främst inom ramen för tillämpningen av asperationsprincipen (se p. 33). Hovrättens bedömning av straffvärdet för den samlade brottsligheten - fängelse i ett år och sex månader - framstår mot bakgrund av det sagda som motiverad.
De förfalskningsbrott som N.M. har gjort sig skyldig till ska rubriceras som urkundsförfalskning av normalgraden (p. 28).
Det samlade straffvärdet av dessa brott motsvarar fängelse i ett år och sex månader (p. 35).
Fråga uppkommer därefter om det finns anledning att meddela prövningstillstånd också i kvarstående delar av målet. Så sker normalt om HD:s avgörande i en prejudikatfråga är oförenligt med hovrättens domslut (se Levine och Frank, Processen i hovrätt och Högsta domstolen, 5 uppl., s. 163 f.).
I förevarande fall skulle en sådan kompletterande prövning i praktiken handla om vilken påföljd som N.M. ska ådömas för de gärningar som hovrätten har dömt honom för. Vad gäller förfalskningsbrottslighetens straffvärde överensstämmer HD:s och hovrättens bedömningar. Enbart det förhållandet att HD har bedömt att brottsligheten ska rubriceras på ett annat sätt påverkar i detta fall inte påföljdsbestämningen. Det finns mot den bakgrunden ingen anledning att meddela prövningstillstånd i kvarstående delar av målet.
HD, som inte meddelar prövningstillstånd i kvarstående delar av målet, ändrar hovrättens domslut bara på så sätt att N.M. döms för, i stället för grov urkundsförfalskning, urkundsförfalskning enligt 14 kap. 1 § BrB.
Hovrättens dom står därmed fast, såvitt gäller påföljden.