Ett interimistiskt beslut i ett mål om barns boende kan inte bli föremål för resning.
I mål mellan A.A. och H.R. meddelade Hovrätten för Västra Sverige den 26 januari 2012 ett interimistiskt beslut angående barns boende.
H.R. ansökte i HD om resning med yrkande att HD skulle återförvisa målet till hovrätten för ny prövning.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Moran, föreslog i betänkande följande beslut:
A.A. och H.R. var tidigare gifta med varandra och har två gemensamma barn, födda 1999 och 2002. Båda bodde tidigare i Göteborg, men A.A. flyttade 2009 till Stockholm tillsammans med barnen.
H.R. väckte senare talan och yrkade vårdnaden om barnen. Efter muntlig förberedelse fattade Göteborgs tingsrätt ett interimistiskt beslut om att det ena barnet skulle bo hos honom och det andra hos A.A. samt att den gemensamma vårdnaden skulle bestå.
Båda parter överklagade till Hovrätten för Västra Sverige. Hovrätten ändrade tingsrättens beslut på så sätt att båda barnen interimistiskt skulle vara bosatta hos A.A.
H.R. har till HD kommit in med en ansökan om resning. Han har som grund för ansökan anfört att hovrättens beslut uppenbart strider mot gällande rätt då det står i strid med principen om barnets bästa. H.R. har också åberopat ny bevisning om att A.A. ska ha motverkat den av tingsrätten beslutade vårdnadsutredningen.
H.R. hade, i stället för att ansöka om resning, utan hinder av hovrättens beslut, kunnat påkalla en ny prövning av boendefrågan hos tingsrätten. Beslutet äger således inte rättskraft.
Den fråga som HD har att pröva först är om det beslut som är aktuellt kan bli föremål för resning eller om ansökan ska avvisas. När det gäller vilka avgöranden som kan bli föremål för resning har det ansetts att en förutsättning är att resningen har någon praktisk funktion att fylla (jfr Bailey o.a., Processen i hovrätt och Högsta domstolen, Rättegång VI, 4 uppl. 2011, s. 186).
Huruvida beslut som saknar rättskraft kan bli föremål för resning har också prövats av HD i ett antal rättsfall med delvis olika utgång.
Interimistiska beslut av aktuellt slag har i vissa fall ansetts kunna angripas genom resning (se t.ex. NJA 1988 s. 429 och 1994 s. 525). Förutsättningen för detta har varit att det har förelegat ett verkligt praktiskt behov av att få resning i målet. När något sådant behov inte ansetts föreligga har resningsansökningen avvisats (se NJA 1992 s. 420).
I NJA 1993 s. 108 däremot avvisade HD, utan att bedöma behovet, en resningsansökan eftersom en ny prövning kunde begäras i tingsrätten varför beslutet inte var av sådan beskaffenhet att det kunde bli föremål för resning.
Det är inte minst av praktiska skäl av värde att samtliga liknande fall behandlas på samma sätt. Det ökar också förutsägbarheten för den enskilde. Som framgår av rättsfallen kan det vara en hårfin skillnad mellan fall där en resningsansökan avvisas och när den tas upp. Det spelar oftast liten roll i sak för den enskilde om en resningsansökan avvisas eller om den avslås.
I normalfallet kan de faktiska möjligheterna att erhålla resning vara mycket små, i vart fall när ansökningen grundar sig på nya omständigheter eller bevis som lika gärna kan åberopas hos den domstol som handlägger målet. En avvisning kan dock vara svårare att försvara om sökanden gör gällande att rättegångsfel har begåtts. Rättssäkerhetsskäl talar således för att resningsansökningar tas upp till prövning i stället för att avvisas.
Mot bakgrund av ovan anförda omständigheter anser HD att det är lämpligare att resningsansökningar ska tas upp till prövning än att de avvisas även om det angripna beslutet saknar rättskraft.
H.R. bör med hänsyn till det anförda ha rätt att välja att angripa hovrättens interimistiska beslut genom resning. Hans ansökning bör därför inte avvisas utan tas upp till prövning.
H.R. har emellertid inte anfört någon omständighet som kan föranleda resning i målet. HD lämnar därför resningsansökningen utan bifall.
HD avslår resningsansökningen.
HD (justitieråden Travis, Daniels, referent, Garcia, Johnson och Krueger) meddelade den 3 april 2012 följande slutliga beslut.
H.R. och A.A. har tidigare varit gifta med varandra. De har tillsammans två barn som står under deras gemensamma vårdnad. Vid tingsrätten pågår ett mål som gäller vårdnaden om barnen. Tingsrätten beslutade interimistiskt att den gemensamma vårdnaden skulle bestå och förordnade om barnens boende. Sedan parterna hade överklagat tingsrättens beslut i boendefrågan, har hovrätten interimistiskt förordnat att båda barnen ska bo tillsammans med A.A. Hovrättens beslut får inte överklagas (20 kap. 12 § tredje stycket FB). H.R. har nu ansökt om resning och gjort gällande att hovrättens rättstillämpning uppenbart strider mot gällande rätt.
Ett interimistiskt beslut om barns boende får när som helst ändras av rätten och en part kan alltså utan hinder av beslutet begära att rätten ska fatta ett nytt beslut i boendefrågan så länge målet pågår (6 kap. 20 § tredje stycket FB). Ett sådant beslut saknar alltså rättskraft. Frågan är då om ett interimistiskt beslut om barns boende trots detta kan bli föremål för resning.
Normalt förutsätter en resning att det aktuella avgörandet har rättskraft. I annat fall kan ju parten ändå få en ny prövning av domstol. Han eller hon behöver då inte använda sig av resning med de krav som i så fall gäller (58 kap. 1, 4 och 10 §§ RB). Att beslutet äger rättskraft har dock inte ansetts vara något oeftergivligt villkor. Resningsansökningar som tar sikte på avgöranden utan rättskraft har sålunda prövats, om en resning skulle ha någon praktisk funktion att fylla (se på det familjerättsliga området t.ex. NJA 1988 s. 429 och NJA 1994 s. 525, jfr NJA 1992 s. 420).
Ett interimistiskt beslut om barns boende har stor betydelse för barnet och för föräldrarna. Den möjlighet till ett nytt beslut som finns i ett pågående mål måste dock anses utgöra en tillräcklig garanti för att förhållanden av det slag som vägs in i ett resningsärende blir beaktade. En tingsrätts interimistiska beslut under rättegången kan också överklagas särskilt till hovrätten (20 kap. 11 § FB).
Om parten exempelvis åberopar nya omständigheter eller presenterar nya bevis som kan påverka utgången, får betydelsen av omständigheten eller beviset prövas i ett nytt interimistiskt beslut utan att det behöver ges formen av en prövning enligt grunderna för resning. Detsamma får anses gälla då parten påstår att den rättstillämpning som ligger till grund för det tidigare interimistiska beslutet uppenbart strider mot lag. Det kan inte anses oförenligt med instansordningens princip om tingsrätten blir den domstol som först gör den nya interimistiska prövningen även om påståendet om lagstridighet avser den rättstillämpning som har skett i hovrätten. Tingsrättens nya beslut blir inte att se som en bedömning av hovrättens beslut i och för sig utan som en ny prövning av boendefrågan, och beslutet kan överklagas till hovrätten. Det finns inte något skäl att se annorlunda på de övriga grunder som skulle kunna anföras till stöd för en resningsansökan.
Det framstår därför som mest ändamålsenligt och följdriktigt att partens begäran om en ny interimistisk bedömning av frågan om barnets boende sker i det pågående målet, enligt vanliga regler och utan att några särskilda förutsättningar behöver vara för handen på det sätt som krävs för en resning. Med en sådan ordning undviks också parallella förfaranden i en och samma fråga.
Ett interimistiskt beslut i ett mål om barns boende kan därför inte bli föremål för resning. H.R:s ansökan ska således avvisas.
HD avvisar H.R:s ansökan om resning.
HD:s beslut meddelat: den 3 april 2012.
Mål nr: Ö 789-12.
Lagrum: 6 kap. 20 § och 20 kap. 12 § FB samt 58 kap. 1 och 10 §§ RB.
Rättsfall: NJA 1988 s. 429, NJA 1992 s. 420 och NJA 1994 s. 525.