Den som olagligen dödat järv har förpliktats utge skadestånd till staten.
Allmän åklagare yrkade vid Gällivare TR ansvar å L.S., född 1946, - såvitt nu är i fråga - jämlikt 28 och 29 a §§jaktlagen (1938:274) samt 28 § 1 mom jaktstadgan (1938:279) för grov olovlig jakt och grov olaga jakt under påstående att L.S. i dec 1987 olovligen på staten tillhörig mark vid Rautasjaure i Kiruna kommun jagat järv, som är fridlyst, varvid han vid ett tillfälle med skjutvapen fällt en järvhona och vid ett annat tillfälle med yxa fällt en järvhona.
Staten genom LSt:n i Norrbottens län yrkade i målet skadestånd av L.S. med 50 000 kr för envar av de dödade järvarna.
L.S. bestred såväl åklagarens ansvarsyrkande för grov olovlig jakt och grov olaga jakt i fråga om de båda järvarna som statens skadeståndsanspråk.
TR:n (ordf rådmannen Chaney) fann i dom d 21 juni 1990 L.S. förvunnen till ansvar, såvitt angår de båda järvarna, för grov olovlig jakt och grov olaga jakt och anförde i domen i skadeståndsdelen följande domskäl:
I denna del har åberopats yttrande från Statens Naturvårdsverk i vilket antecknats bl a: I samband med ett mål 1981 vid Gällivare TR angående olovlig jakt på björn, gjorde verket ett försök att fastställa en rimlig nivå för skadestånd när det gäller den arten. Björnens värde delades därvid upp på köttvärde, trofevärde, avelsvärde och rekreationsvärde. Köttvärdet angavs till 50:-/kg, trofevärdet till 5000-10 000:- beroende på djurets storlek, avelsvärdet till det sammanlagda värdet av kött, skinn och kranium hos ett vuxet djur och rekreationsvärdet slutligen till 15 000:- . En vuxen hanbjörn värderades därmed 1981 till 40 000-50 000:-. När det gäller järven kan man inte räkna med något köttvärde. Trofevärdet är lägre än björnens - 2 000-3 000:- . Rekreationsvärdet, som man i dag kanske hellre skulle kalla naturvårdsvärdet, är däremot enligt verkets uppfattning betydligt högre. Järven är i Sverige avsevärt mer sällsynt än björnen. Den har dessutom långt mera begränsad utbredning utanför vårt land. Medan järven i Gamla Världen finns bara i Fennoskandia och Sovjetunionen finns björnen dessutom sällsynt i några sydeuropeiska länder, mera talrikt i flera östeuropeiska. I ett östeuropeiskt land, nämligen Ungern, finns ett system som verket gärna vill nämna i det här sammanhanget. Det är en prislista som helt enkelt anger vad man får betala om man ertappats med ett olagligt åtkommet djur. De mest sällsynta arterna på den listan - och dit skulle järven tveklöst höra på en motsvarande svensk lista - "kostar" vad som motsvarar 50 000:- svenska kr. Bland de arterna finns t ex uttern. Med stöd av vad som anförts ovan anser Naturvårdsverket att det finns skäl att för en olagligt dödad järv begära ett skadestånd på minst 50 000:-.
TR:n gör följande bedömning.
Enligt rättspraxis är den som olovligen jagar på annans jaktområde skyldig att ersätta den skada som uppkommit på villebrådsbeståndet genom den olovliga jakten.
De områden som det är fråga om i målet är mycket vidsträckta och får anses hysa ett fast bestånd av järv. Det måste antas att den olovliga jakten har medfört skada på detta bestånd.
I rättsfallet NJA 1980 s 497 har HD fastslagit att vid olovlig älgjakt skall den förlust i möjligheterna att genom jakt tillgodogöra sig villebrådet i det berörda området ersättas, dvs den minskning i jakträttens värde som har tillfogats jakträttshavaren.
Någon sådan ersättningsgill skada kan inte anses föreligga i detta mål eftersom jakten avsett en fridlyst djurart.
Däremot bör ersättning kunna utgå för vad som benämnts som rekreationsvärde, eller i detta fall naturvårdsvärde.
Det är av förklarliga skäl svårt att bestämma ett sådant värde men rent allmänt bör dock kunna sägas att ju sällsyntare djurart desto högre ersättning.
Någon egentlig utredning om förekomsten av järv föreligger inte. Enligt Naturvårdsverket torde dock järven tillhöra en av de sällsyntaste djurarterna i Sverige och i Europa.
Mot bakgrund härav och vad som i övrigt förekommit finner TR:n att ersättningen för envar av de dödade järvarna skäligen bör bestämmas till 20 000 kr.
I sitt domslut dömde TR:n L.S. i ansvarsdelen för grov olovlig jakt och grov olaga jakt samt vissa andra brott till fängelse ett år samt förpliktade TR:n i skadeståndsdelen L.S. att till staten utge skadestånd med 40 000 kr jämte ränta enligt 6 § räntelagen från d 1 jan 1988 till dess betalning sker.
L.S. överklagade TR:ns dom i HovR:n för Ovre Norrland och yrkade, såvitt avser skadeståndsdelen, att HovR:n oberoende av utgången i ansvarsdelen beträffande järvarna skulle ogilla statens ersättningsyrkanden.
Staten bestred ändring.
HovR:n (hovrättsråden Hernandez och Summers, tf hovrättsassessorn Luna, referent, samt nämndemännen James och Martinez) meddelade dom i målet d 19 dec 1991. Däri uttalades, såvitt nu är i fråga, att Gilbert befanns skyldig till grov olovlig och grov olaga jakt på de båda dödade järvarna och anfördes i skadeståndsdelen följande domskäl:
Åklagaren har i HovR:n utvecklat statens talan enligt följande: Enligt rättspraxis utgår vid olovlig jakt skadestånd för vad som betecknas som rekreations- eller naturvårdsvärde såsom ersättning för ekonomisk förlust. Beträffande skadeståndsbeloppets storlek bör noteras att järv förekommer endast i Fennoskandia och Sovjetunionen och att stammen har minskat.
L.S. har genmält: Något jaktligt värde föreligger inte. Här skulle vara fråga om en ideell skada i form av minskat naturvårdsvärde. HovR:n kan för sin del i allt väsentligt dela statens bedömning i frågan om skadestånd skall utgå eller inte. I frågan om skadeståndets storlek finns inte anledning att sätta detta lägre än vad TR:n har gjort. TR:ns dom i skadeståndsdelen bör alltså fastställas.
I sitt domslut gjorde HovR:n ingen annan ändring i TR:ns domslut än att åtalet i en för detta referat ointressant åtalspunkt ogillades.
L.S. (ombud advokaten O.L.) överklagade HovR:ns dom såväl i ansvarsfrågan som i skadeståndsdelen.
HD meddelade d 14 okt 1993 prövningstillstånd i frågan om skadestånd men fann inte skäl att meddela prövningstillstånd beträffande målet i övrigt.
L.S. yrkade därefter i första hand att HD skulle ogilla statens skadeståndsyrkande och i andra hand att beloppet skulle sättas ner. Staten bestred ändring.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, RevSekr Elserth, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande dom:
Domskäl. Genom HovR:ns lagakraftvunna dom är Gilbert dömd för grov olovlig jakt och grov olaga jakt av två järvar. Olovlig jakt kränker jakträttsinnehavarens jakträtt medan olaga jakt kränker ett allmänt intresse, vilket exempelvis kan vara att bevara en viss art. HD har inte tidigare prövat frågan om skadestånd vid olaga jakt. Vid olovlig jakt däremot är det fastslaget i flera rättsfall att jakträttsinnehavaren har rätt till ersättning för den minskning i jakträttens värde som tillfogats denne genom den olovliga jakten (jfr bl a NJA 1980 s 497). Någon ersättning för minskning i jakträttens värde är det emellertid inte fråga om i detta mål. I stället grundar sig statens talan på den olaga jakten och intresset av att bevara järven som art. Staten har vidare åberopat att djurens värde för samhället måste anses uppgå till minst de kostnader som staten bestrider för att bevara arten. L.S. har invänt att det är fråga om ett ideellt skadestånd och att det saknas stöd i lag för att sådan ersättning skall utgå.
Inom skadeståndsrätten skiljer man mellan ekonomisk skada och ickeekonomisk skada, s k ideell skada. Huvudregeln i svensk rätt är att ersättning endast lämnas för ekonomisk skada. För att ideell skada skall ersättas krävs i princip stöd i lag men gränsen mellan ekonomisk skada och ideell skada kan vara svår att dra.
Järven är sedan slutet av 1960-talet fridlyst i Sverige och får endast jagas genom sk skyddsjakt, vilket kräver tillstånd av LSt:n, eller för att avvärja angrepp på tamdjur. Sverige har vidare genom internationella överenskommelser åtagit sig att skydda utrotningshotade djurarter och järven har i det sammanhanget ansetts höra till kategorin strängt skyddade djurarter. Detta är i och för sig ett uttryck för det starka allmänna intresse som finns för artens bevarande. Den skada som L.S. har förorsakat kan emellertid inte hänföras till en förlust av ekonomiskt slag. Den är närmast att bedöma som en förlust av biologisk mångfald och måste anses som en skada av ideell karaktär.
Jaktlagstiftningen saknar bestämmelser om ersättning vid skador av detta slag. Frågan har heller inte berörts i motiven. Visserligen innehöll 1912 års jaktstadga en bestämmelse som innebar att skadestånd kunde utgå vid olaga jakt men detta stadgande torde ha avsett att ersätta den skada som drabbade jakträttsinnehavaren vid jakt under otillåten tid. Något stöd i lag för att skadestånd skall utgå vid en ideell skada på grund av olaga jakt finns således inte. Inte heller i övrigt har framkommit skäl för att en sådan skadeståndsskyldighet skulle föreligga.
På grund av det anförda skall statens skadeståndstalan lämnas utan bifall. Domslut. Med ändring av HovR:ns dom lämnar HD statens skadeståndstalan utan bifall.
HD (JustR:n Vängby, King, Smith, referent, Gould och Christensen) beslöt följande dom:
Domskäl.
Som grund för sitt bestridande av skadeståndsskyldighet har L.S. i huvudsak anfört följande. Någon minskning av jakträttens värde har inte tillfogats jakträttsinnehavaren genom den olaga jakten av järven. En sådan minskning måste styrkas som en reell ekonomisk förlust som tillfogats jakträttsinnehavaren. Det naturvårdsvärde som staten yrkat ersättning för är ej av ekonomisk natur utan är typiskt sett en ideell skada - förlusten att inte kunna se järven i naturen. Ersättning för ideell skada utan samband med personskada utgår enligt gällande skadeståndsrättsliga principer endast med stöd av lag. Någon lagbestämmelse om ersättning för förlust av naturvårdsvärde på grund av olovlig jakt finns inte. Någon rätt för markägare till ersättning för naturvårdsvärde torde inte existera inom skadeståndsrätten. Det värde detta skulle gälla torde tillkomma envar som kan komma att vistas i området i fråga och utgör en tredjemansrätt. En skada för tredje man är inte ersättningsgill i utomobligatoriskt skadeståndssammanhang. Då någon utredning om hur stort järvbeståndet är vid den ifrågavarande platsen inte föreligger kan någon skada på beståndet inte heller anses ha styrkts.
Staten har till utveckling av sin talan bl a uppgivit följande. Den svenska järvstammen torde enligt senaste uppskattningen uppgå till ca 150 djur. Den nuvarande stammen är säkerligen endast en bråkdel av den ursprungliga. Järven i Sverige löper utan tvivel risk att utrotas helt om skyddsbestämmelserna ej kan vidmakthållas. Sverige har genom sin anslutning till ett flertal internationella konventioner bl a Bernkonventionen och nu senast Riodeklarationen om bevarande av biologisk mångfald förbundit sig att bevara hotade och sårbara djurarter. Staten betalar ut stora belopp för att ersätta ägarna till tamdjur för skador orsakade av bl a järv. Staten bekostar också inventeringar för att kunna följa järvstammens utveckling. Staten har vidare kostnader för bevakning och tillsyn. Den kostnad som staten är beredd att åtaga sig för att bevara en järv måste anses vara ett uttryck för järvens naturvårdsvärde för staten. En vuxen järv representerar ett naturvårdsvärde på minst 200 000 kr.
Sverige har i internationella överenskommelser åtagit sig att skydda utrotningshotade djur däribland järv. Järven är fridlyst i Sverige och får endast jagas genom sk skyddsjakt och förverkande av järv sker, oberoende av vem jakträtten tillkommmer, i princip till staten.
Vid olovlig jakt kan jakträttsinnehavaren bli berättigad till ersättning enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer. Genom skadeståndet skall då i princip ersättas den förlust i möjligheterna att genom jakt tillgodogöra sig villebrådet i det berörda området eller den minskning i jakträttens värde som har tillfogats jakträttsinnehavaren. Ersättning skall sålunda utgå för skada på villebrådsbeståndet (se NJA 1980 s 497).
När det gäller järv har staten att på offentligrättslig grund skydda och bevara järvstammen; jfr statens roll enligt lagen (1988:950) om kulturminnen mm (NJA 1993 s 753). Skada av det slag varom nu är fråga kan anses ligga på gränsen mellan ideell och ekonomisk skada. Det ter sig i och för sig naturligt att vid olovlig jakt av järv liksom vid olovlig jakt av älg beakta den skada som sker på villebrådsbeståndet av just denna viltart. Genom att järven är fridlyst måste emellertid anses att den inte har något ekonomiskt värde. Samtidigt är klarlagt att staten har stora kostnader för denna djurarts bevarande och att dessa kostnader till en del får anses ha blivit onyttiga genom att två järvar på sätt här skett dödats och artens fortplantningsmöjligheter försämrats. Ersättning skall därför vid olaga jakt på järv utgå med det dödade djurets avelsvärde. Skadeståndets storlek får härvid bestämmas genom en skälighetsuppskattning med statens kostnader för den fridlysta djurartens bevarande som utgångspunkt. Anledning nedsätta skadeståndet utöver vad TR:n och HovR:n gjort föreligger inte.
På grund av det anförda skall HovR:ns domslut i skadeståndsdelen fastställas.
Domslut. HD fastställer HovR:ns domslut i skadeståndsdelen.
Robertson tillade: Det aktuella målet berör gränsområdena mellan dels sakskada och ren förmögenhetsskada dels ekonomisk skada och ideell skada.
Det i skadeståndslagen använda begreppet sakskada motsvarar vad som i äldre rätt ofta benämndes egendomsskada. Till sakskada hänförs enligt skadeståndslagens förarbeten i första hand genom fysiska medel direkt tillfogad skada på fysiska föremål, varmed avses både lösa saker och fast egendom med tillbehör. Som sakskada kan också ersättas förlust som består i att ett föremål inte kunnat användas under viss tid (stilleståndsersättning), även om den skadade egendomen inte använts i ekonomisk verksamhet. Stilleståndsersättningen ses då närmast som gottgörelse för utgifter eller kostnader som har blivit onyttiga till följd av skadefallet (NJA 1945 s 440 samt Zuniga, Skadeståndsrätt, 4 uppl s 314 ff). I rättsfallet NJA 1992 s 213 ansågs skadestånd enligt skadeståndslagen för skada på bil och husvagn kunna omfatta ersättning för semesterdagar som på grund av skadan inte kunnat användas för rekreation. Denna skada ansågs innefatta en följdskada till en sakskada och HD konstaterade bla att ersättningen kunde sägas ligga på gränsen mellan ekonomiskt och ideellt skadestånd.
Särskilt i något äldre juridisk litteratur har framhållits att det kan vara fråga om ekonomisk skada när ett föremål skadas och till följd därav måste repareras, även om det intresse föremålet tillgodoser inte kan värderas i pengar (Huffman, Skadeståndsrätt, 5 uppl s 199, Summers, Skada och värde s 372 ff samt Strahl, Om rekvisiten skada och vinning vid förmögenhetsbrotten s 17 ff och Fyra expropriationsrättsliga uppsatser s 171 fl). Som särskilt belysande kan anföras det av Strahl angivna exemplet med skada på prydnadsföremål i en villaträdgård. Det kan tänkas att prydnadsföremålen inte tillför något till - kanske tom sänker - villafastighetens marknadsvärde men det hindrar inte att en skadevållare kan få ersätta kostnaden för att reparera prydnadsföremålen. Exemplet visar att som ekonomisk skada faktiskt kan ersättas något som strängt taget saknar ekonomiskt värde. Ersättningsrätten sträcker sig emellertid inte så långt att rena affektionsvärden ersätts (se SOU 1992:84 s 257 ff med hänvisningar).
I vissa fall kan problem uppkomma när det gäller den närmare gränsdragningen mellan sakskada och ren förmögenhetsskada dvs sådan ekonomisk skada som uppkommer utan samband med person- eller sakskada (se härom bl a Kleineman, Ren förmögenhetsskada s 162 ff). I rättsfallet NJA 1993 s 753 utdömdes ersättning till Riksantikvarieämbetet för sakskada som uppkommit genom att en fastighetsägare hade gjort ingrepp i en fast fornlämning. Det har ifrågasatts om det inte egentligen var fråga om förmögenhetsskada (Pacheco i JT 1993/1994 s 729 ff). Emellertid gällde det målet otvivelaktigt en direkt tillfogad skada på fast egendom och det är därför naturligt att uppfatta skadan som en sakskada. Problemet i rättsfallet kan sägas vara inte så mycket om det var fråga om sakskada eller något annat slags skada utan om ersättning för skadan skulle utgå trots att skadevållaren själv ägde marken i fråga. I den delen kan följande anföras.
En fastighetsägares rätt att på olika sätt använda fastigheten kan vara begränsad genom avtal om hyra, arrende eller upplåtelse av servitut. Om fastighetsägaren i en sådan situation vidtar åtgärder med fastigheten som försvårar utövandet av en upplåten begränsad sakrätt kan detta enligt förarbetena till skadeståndslagen medföra en sakskada för vilken rättighetsinnehavaren är berättigad till ersättning (prop 1972:5 s 581). Sedan mycket länge gäller i Sverige ett offentligrättsligt skydd för fasta fornlämningar. Gällande lag om kulturminnen vilar på uppfattningen att starka kulturella och historiska intressen föranleder begränsningar i markägarens rätt att använda sin fastighet. Mot den bakgrunden är det följdriktigt att inte bara bärare av privata intressen utan även den som företräder det offentliga intresset skall kunna få ersättning för utgifter som förorsakas av lagstridiga angrepp på det skyddade intresset.
Om man med angivna utgångspunkter bedömer del nu aktuella målet möter en särskild svårighet bestående i att ett vilt djur inte i sig själv är föremål för jakträttshavarens äganderätt (se NJA 1980 s 497). Den som under olovlig jakt nedlägger ett vilt djur åstadkommer visserligen genom fysiska medel direkt en skada på en lös sak (djuret) men eftersom det vilda djuret inte ägdes av någon kan det vara tveksamt om det rättsligt sett uppkommit en sakskada för jakträttsinnehavaren. Den ersättning som vid olovlig jakt kan tillkomma jakträttsinnehavaren för skada på villebrådsbeståndet utgör kanske i stället en ren förmögenhetsskada som dock även den är ersättningsgill eftersom skadan orsakas genom brottslig handling. Ersättning för skada på villebrådsbeståndet förutsätter emellertid att djuret över huvud taget kan bli föremål för jakt. Denna förutsättning brister i detta mål, eftersom järven är fridlyst och därmed inte representerar något normalt ekonomiskt värde för jakträttsinnehavaren.
Därmed uppkommer problemet huruvida de vid den aktuella gärningens begående gällande reglerna om straffansvar för olaga jakt också kan så att säga kompletteras genom regler om skyldighet för gärningsmannen att ersätta staten för skador som jakten kan leda till (olovlig jakt och olaga jakt utgör numera olika former av jaktbrott, se 43 § 1987 års jaktlag). För att ersättning skall kunna ifrågakomma måste det emellertid i så fall vara fråga om någon form av skada som kan återföras till en ekonomisk värdering.
Till en början kan understrykas att viktiga naturvårdsintressen, som också skyddas i internationella konventioner till vilka Sverige har anslutit sig, ligger till grund för bestämmelserna om fridlysning av järv. Det starka naturvårdsintresset av skydd mot en utrotningshotad djurart kan jämföras med det kulturella intresse som finns av att skydda fasta fornlämningar. I båda fallen gäller det att bestämma om rätt till skadestånd kan uppkomma på grund av angrepp på intressen som i sig saknar direkt kommersiellt värde. I 1993 års rättsfall ledde skadevållarens handlingar till att staten åsamkades särskilda utgifter för utgrävning av fornlämningen. Den ersättning som utdömdes i målet avsåg sådana utgifter. I det aktuella målet är det inte fråga om att ersätta utgifter som uppkommit på grund av skadevållarens åtgärder. Situationen nu är i stället den att vissa utgifter som staten haft för att freda järvbeståndet blivit delvis onyttiga genom den olaga jakten. Det finns emellertid inte någon rimlig anledning att i rättstillämpningen skilja det fallet att redan nedlagda kostnader blivit onyttiga från det fallet att skadan leder till nya oväntade utgifter.
Både i 1993 års fall om den fasta fornlämningen och i det nu aktuella fallet kan det sägas vara fråga om en skada som ligger på gränsen mellan ideell och ekonomisk skada. Som tidigare nämnts uppvisar emellertid praxis exempel på att ersättning har utdömts i sådana situationer. Det kan i detta sammanhang förtjäna tilläggas att det också finns exempel på att ersättning utdömts för förlorade skönhetsvärden (NJA 1919 s 1, jfr Grönfors i Tidskrift utgiven av Juridiska Föreningen i Finland 1973 s 155).
HD:s dom meddelades d 19 april 1995 (nr DB 68).