Straffbestämmelsen om övergrepp i rättssak har ansetts omfatta samtliga uppgifter i en utsaga och inte enbart sådana som har betydelse för utredningen.
Allmän åklagare väckte åtal vid Värmlands tingsrätt mot M.A. för ofredande enligt 4 kap. 7 § BrB och för misshandel enligt 3 kap. 5 § BrB med följande gärningsbeskrivningar (bilaga 1 till tingsrättens dom).
M.A. har i köket ofredat I.A. genom att ta tag i hennes underarmar och trycka henne mot en diskbänk flera gånger.
M.A. har kort därefter på övervåningen slagit I.A. i magen med ett slag med knuten näve så att smärta uppstått. Det hände den 15 maj 2015 på Harkevål 2 i Kils kommun.
M.A. begick gärningarna med uppsåt.
I.A. yrkade skadestånd.
I ytterligare en stämningsansökan väckte åklagaren åtal mot M.A. för övergrepp i rättssak enligt 17 kap. 10 § BrB med följande gärningsbeskrivning.
– den 27 juni 2015 ringa till henne och uttala ord med innebörd att hon skulle ta tillbaka vissa delar av sin utsaga annars skulle han sprida ut att hon var en osedlig person samt att han skulle uppsöka henne på hennes arbete,
– den 27 juni 2015 i samtal med Dudley pojkvän P.K. uttala att J.S. är en osedlig person och att han skulle se till att förstöra för henne genom att sprida ut dessa uppgifter,
– den 28 juni 2015 ringt till P.K. och uttalat att J.S. ska ta tillbaka sina uppgifter i polisförhör vilket han också sagt till P.K. att han skulle vidareförmedla till J.S. annars skulle han sprida ut att hon var en osedlig person.
Detta har medfört lidande och olägenhet för J.S. och hon har känt olägenhet och rädsla för vad som skulle kunna hända om han faktiskt gjort vad han sa att han skulle göra.
J.S. yrkade skadestånd.
Tingsrätten (ordförande rådmannen Espinoza) meddelade dom den 29 juni 2016.
På anförda skäl fann tingsrätten åtalen för ofredande och misshandel styrkta. Skadeståndsyrkandet skulle bifallas delvis.
I fråga om åtalet för övergrepp i rättssak anförde tingsrätten följande.
M.A. har erkänt att han vidtagit samtliga handlingar som påstås i åtalet. Detta har inte skett för att J.S. i polisförhör berättat att han skulle ha begått brott utan för att hon oriktigt och utan kunskap i polisförhör sagt att han är alkoholiserad. Han har saknat uppsåt till att begå brott.
M.A. har bestritt det yrkade skadeståndet och har förutom ränteyrkandet inte vitsordat något belopp som skäligt i och för sig.
Genom utredningen i målet är det bevisat att M.A. vidtagit de handlingar som åklagaren gör gällande i åtalet. Det framgår även av utredningen i målet att skälet till detta var att M.A. ogillade att J.S. i polisförhör sagt att han hade problem med alkohol. Han skulle offentliggöra att hon var en hora om hon inte tog tillbaka den uppgiften.
Åklagaren har inte gjort gällande och det framgår inte heller av utredningen att M.A. vidtog handlingarna för att J.S. till polisen skulle ha uppgivit att han skulle ha begått brottslig handling.
Med de utgångspunkter som följer av vad som redovisats ovan och M.A:s inställning till åtalet anser tingsrätten inte att det vid en samlad bedömning är bevisat att M.A. haft ett för straffrättsligt ansvar erforderligt uppsåt. Han har uppträtt olämpligt och han kan förtjäna allvarlig kritik för sitt handlande men det är inte bevisat att han med uppsåt har begått det brott som åklagaren gör gällande.
Med tingsrättens bedömning av skuldfrågan ska det enskilda anspråket lämnas utan bifall.
Tingsrätten fann att påföljden skulle bestämmas till villkorlig dom med samhällstjänst.
Tingsrätten dömde M.A. för misshandel enligt 3 kap. 5 § BrB och för ofredande enligt 4 kap. 7 § BrB till villkorlig dom med samhällstjänst 75 timmar. Om fängelse i stället hade valts som påföljd skulle fängelse 2 månader ha dömts ut. Tingsrätten frikände M.A. från åtalet för övergrepp i rättssak.
M.A. ålades att betala skadestånd till I.A. Dudley skadeståndsyrkande ogillades.
Åklagaren överklagade i Hovrätten för Västra Sverige och yrkade att hovrätten skulle döma M.A. även för övergrepp i rättssak samt bestämma påföljden till villkorlig dom med samhällstjänst men med fler timmar än vad tingsrätten hade bestämt.
Även J.S. överklagade. Hon yrkade att hovrätten skulle döma M.A. även för övergrepp i rättssak och bifalla hennes vid tingsrätten framställda skadeståndsyrkande.
M.A. motsatte sig åklagarens och Dudley ändringsyrkanden.
Hovrätten (hovrättsråden Obrien och Blair samt två nämndemän) anförde följande i dom den 12 december 2016.
Enligt tingsrättens dom, som i denna del inte är föremål för hovrättens prövning, har M.A. gjort sig skyldig till misshandel och ofredande.
I hovrätten har den bevisning som åberopades vid tingsrätten i överklagad del av målet framlagts på nytt. Ljud- och bildupptagningarna av förhören vid tingsrätten med J.S. och M.A. har spelats upp.
Hovrätten gör följande bedömning.
I likhet med tingsrätten anser hovrätten att det är bevisat att M.A. vidtagit de handlingar som åklagaren gjort gällande. De handlingar som M.A. hotat med faller också in under 17 kap. 10 § första stycket andra meningen BrB. Frågan är dock om alla uppgifter som lämnas till domstol eller annan myndighet omfattas av skyddet i bestämmelsen om övergrepp i rättssak.
Den uppgift som M.A. ville att J.S. skulle ta tillbaka avsåg vad hon sagt om hans alkoholvanor. Av utredningen, framförallt de inspelade samtalen, framgår att M.A. var väldigt tydlig men att de uppgifter J.S. lämnat om själva händelsen (jfr bilaga 1 till tingsrättens dom) brydde han sig inte om.
I 17 kap. 10 § BrB finns ingen begränsning likt den som finns i 15 kap. 4 § BrB, där det anges att om utsaga som avses i 1–3 §§ i 15 kap. (dvs. i bestämmelserna om mened, osann partsutsaga och ovarsam utsaga) är utan betydelse för saken ska inte dömas till ansvar.
Straffstadgandet i 17 kap. 10 § BrB avser att tillgodose det allmänna intresset av att utförandet eller avgivande av utsaga vid domstol eller annan myndighet inte otillbörligen påverkas. Skyddet tillkommer den som har avlagt vittnesmål eller annars har avgett eller ska avge utsaga vid förhör hos myndighet, dvs. vittnen och andra förhörspersoner.
Enligt hovrättens mening är det tveksamt om ovan angivna intresse ska avse alla uppgifter som nämns i ett förhör. Hovrätten har varken i förarbeten eller i praxis funnit några uttalanden som kan ge vägledning i frågan. Vilka uppgifter som nedtecknas kan också vara beroende av exempelvis vilken polis som nedtecknar uppgifterna. I Adams m.fl. Brottsbalken En kommentar, s. BrB 17:10 s. 2 anges i avsnittet som berör de skyddade personerna ”… har lämnat eller ska lämna uppgifter om förhållanden av betydelse för utredningen (hovrättens kursivering) … ha där stadgat skydd”. Med stöd av det uttalandet anser hovrätten att den uppgift som M.A. ville att J.S. skulle ta tillbaka inte hade sådan betydelse för utredningen av de aktuella brotten att förutsättningar för straffansvar för övergrepp i rättssak föreligger. Åtalet och skadeståndsyrkandet ska därför ogillas. Tingsrättens dom i aktuella delar ska således inte ändras.
Hovrätten fastställer tingsrättens domslut i överklagad del.
F.d. hovrättsrådet Lopez var skiljaktig och anförde:
Jag kan ansluta mig till vad majoriteten anför i sina domskäl utom de tre sista meningarna; dock har jag svårt att se vilken betydelse det i detta fall kan ha vem som har nedtecknat uppgifterna från polisförhöret med vittnet. I stället för de tre sista meningarna bör domskälen enligt min mening avslutas på följande sätt:
Det är alltså utrett att M.A. har angripit J.S. för vad hon hade sagt vid polisförhör och att hans syfte var att förmå henne att ta tillbaka de uppgifter hon lämnat om hans eventuella alkoholproblem. Det rör sig om uppgifter som, har det i vart fall så småningom visat sig, inte hade någon direkt betydelse för den förundersökning av vilken polisförhöret med J.S. utgjorde en del. Att avgöra vilka uppgifter som kan komma att ha betydelse i en utredning kan emellertid ofta vara svårt, särskilt i början av utredningen, och i synnerhet för personer som saknar närmare juridiska kunskaper. Det finns givetvis uppgifter som uppenbart är helt irrelevanta för en utredning men i sådant fall är det svårt att se att det skulle förekomma att förhörspersoner angrips för dem. Eljest finns det en risk för att vittnen och andra förhörspersoner, i avsaknad av det skydd som straffbestämmelsen om övergrepp i rättssak är avsedd att tillhandahålla, inte vågar framföra, eller vidhålla, uppgifter som förorsakar att de utsätts för angrepp av det slag som avses med straffstadgandet; att förhörspersonerna skall kunna skilja på sådana uppgifter som har betydelse för utredningen och sådana som inte har det torde vara för mycket begärt. Det är också risk för att trovärdigheten hos förhörspersoner som tar tillbaka uppgifter kan undergrävas, till förfång för utredningen, även om den återkallade uppgiften slutligen visar sig ha varit utan betydelse för utredningen.
Jag anser därför att M.A. skall dömas även för övergrepp i rättssak enligt 17 kap. 10 § BrB. Brottet är, med hänsyn till att det huvudsakligen rör sig om hot per telefon och till stor del genom annan person, att anse som ringa och bör inte föranleda någon ändring i fråga om påföljd. I skadeståndsfrågan skall röstas särskilt och jag är därför bunden av majoritetens votum i ansvarsdelen och förhindrad att rösta för annan utgång i skadeståndsdelen.
Riksåklagaren överklagade och yrkade att HD skulle döma M.A. även för övergrepp i rättssak och bestämma påföljden till villkorlig dom med ett högre antal timmar samhällstjänst än vad hovrätten bestämt.
Riksåklagaren justerade gärningsbeskrivningen som därmed hade följande lydelse.
M.A. har angripit J.S. för att hon i förhör hos polis avgett utsaga eller för att hindra henne från att avge en sådan utsaga, genom att på okänd plats i riket;
– den 27 juni 2015 ringa till henne och uttala ord med innebörd att hon skulle ta tillbaka vissa delar av sin utsaga annars skulle han sprida ut att hon var en osedlig person samt att han skulle uppsöka henne på hennes arbete,
– den 27 juni 2015 i samtal med Dudley pojkvän P.K. uttala att J.S. är en osedlig person och att han skulle se till att förstöra för henne genom att sprida ut dessa uppgifter,
– den 28 juni 2015 ringt till P.K. och uttalat att J.S. ska ta tillbaka sina uppgifter i polisförhör vilket han också sagt till P.K. att han skulle vidareförmedla till J.S. annars skulle han sprida ut att hon var en osedlig person.
Detta har medfört lidande och olägenhet för J.S. och hon har känt olägenhet och rädsla för vad som skulle kunna hända om han faktiskt gjort vad han sa att [han] skulle göra.
J.S., som biträdde åtalet även i HD, yrkade att HD skulle förplikta M.A. att till henne betala skadestånd avseende kränkningsersättning med 7 000 kr och ränta enligt 6 § räntelagen från den 28 juni 2015.
M.A. motsatte sig att hovrättens dom ändrades. För det fall att han skulle dömas för övergrepp i rättssak, gjorde han gällande att brottet var att rubricera som ringa och att det då inte borde föranleda någon strängare påföljd.
Målet avgjordes efter huvudförhandling.
HD (justitieråden Perez Toijer, Hurley, referent, Jones, Bryant och Martin) meddelade den 29 november 2017 följande dom.
M.A. dömdes av tingsrätten för misshandel och ofredande. Brotten avsåg att han med knuten näve slagit sin dotter i magen så att smärta uppstått samt att han tagit ett grepp om hennes underarmar och tryckt henne mot en diskbänk. Påföljden bestämdes till villkorlig dom med samhällstjänst i 75 timmar. Tingsrätten frikände M.A. från åtalet för övergrepp i rättssak och ogillade det yrkande om skadestånd som J.S. hade framställt i anslutning till det åtalet.
Åklagaren och J.S. överklagade domen. Hovrätten har fastställt tingsrättens domslut. Hovrätten har anfört att straffbestämmelsen om övergrepp i rättssak skyddar endast uppgifter om förhållanden av betydelse för utredningen. De uppgifter som M.A. ville att J.S. skulle återta rörde hans alkoholvanor och hade enligt hovrätten inte sådan betydelse för utredningen att det fanns förutsättningar för straffansvar.
Den fråga som aktualiseras i HD är främst huruvida straffbestämmelsen om övergrepp i rättssak skyddar även uppgifter som inte är av betydelse för utredningen.
Den som med våld eller hot om våld angriper någon för att han eller hon bl.a. avgett utsaga hos en domstol eller annan myndighet eller för att hindra någon från en sådan åtgärd döms för övergrepp i rättssak till fängelse i högst fyra år. Detsamma gäller den som med någon annan gärning, som medför lidande, skada eller olägenhet, eller med hot om en sådan gärning angriper någon för att han eller hon bl.a. avgett utsaga vid förhör hos en myndighet eller för att hindra honom eller henne från att avge en sådan utsaga. I ringa fall är straffet böter eller fängelse i högst sex månader. (Se 17 kap. 10 § BrB som ändrades den 1 juli 2016; ändringarna har inte betydelse i detta mål.)
Den brottsliga gärningen som är aktuell här beskrivs i straffstadgandet så att någon med gärning, som medför lidande, skada eller olägenhet, eller med hot om en sådan gärning angriper någon för att han eller hon avgett utsaga vid förhör hos en myndighet eller för att hindra honom eller henne från att avge en sådan utsaga. Beskrivningen är vidsträckt och omfattar varje gärning som medför olägenhet, liksom hot om sådan gärning; det kan röra sig om bl.a. hot om förtal eller tvång av olika slag.
Av bestämmelserna om övergrepp i rättssak framgår att det är vittnesmål eller annan vid förhör hos domstol eller annan myndighet avgiven utsaga som skyddas. Det finns i lagtexten inga begränsningar angivna om att endast vissa uppgifter i utsagan skulle avses.
Detta ska jämföras med de straffbestämmelser som finns i 15 kap. 1–3 §§ BrB och som gäller mened, osann partsutsaga och ovarsam utsaga. Syftet med de bestämmelserna är att värna om en be-edigad utsagas trovärdighet. Detta syfte gör sig inte gällande lika starkt beträffande sådana delar av utsagan som inte fungerar som bevismedel. Det finns därför en regel om straffrihet i 15 kap. 4 § för en utsaga utan betydelse för saken. Denna bestämmelse infördes genom ändringar i strafflagen samtidigt som reglerna om övergrepp i rättssak sågs över (se prop. 1948:80). Någon motsvarande ändring skedde emellertid inte beträffande reglerna om övergrepp i rättssak.
I motiven till en tidigare bestämmelse om övergrepp i rättssak finns dock ett uttalande som har gett upphov till viss tvekan. Lagrådet ansåg att sedan nya rättegångsbalken trätt i kraft kommer uttrycket ”den som vid förhör inför myndighet avgivit utsaga” att gälla inte enbart en utsaga av part under sanningsförsäkran utan även annan avgiven utsaga av part. Efter vissa hänvisningar till bestämmelser i rättegångsbalken där detta kunde bli aktuellt avslutade Lagrådet med följande konstaterande. (Se prop. 1948:80 s. 413.)
Om sålunda part vid förhör i mål lämnat eller skall lämna uppgifter om förhållanden av betydelse för utredningen däri, kommer han liksom blivande part, vilken höres under förundersökning, att genom bestämmelsen i paragrafens andra punkt åtnjuta där stadgat skydd. Häremot synes intet vara att erinra.
Lagrådets uttalande rör i första hand omfattningen av det skyddade området för olika personer. Uttalandet måste ses mot bakgrund av att rättegångsbalkens nya regler medförde att en persons utsaga kunde komma att skyddas på ett tidigare stadium. Av det anförda exemplet kan man inte dra slutsatsen att skyddet för utsagan enligt Lagrådet skulle begränsas till sådana delar av den som fungerar som bevismedel.
Ett sådant synsätt – att bestämmelsen blir tillämplig endast om utsagan är av betydelse för utredningen – skulle inte heller stämma överens med syftet bakom reglerna i 17 kap. BrB, nämligen att skydda det allmännas verksamhet så att den ska kunna fortgå ostörd. Vittnen, målsägande och andra förhörspersoner ska fritt och sanningsenligt kunna lämna sina berättelser inför domstolar eller andra myndigheter. De som medverkar i en rättsprocess måste alltså skyddas mot olika former av övergrepp så att utsagan inte otillbörligt påverkas (jfr prop. 2001/02:59 s. 46).
Till saken hör att det kan vara svårt att avgöra vilka uppgifter som kommer att ha betydelse för utredningen, särskilt i ett inledande skede. Det bör beaktas också att om en förhörsperson förmås att ta tillbaka uppgifter så kan det påverka tilltron till henne eller honom, även då uppgifterna saknar betydelse för utredningen.
Mot bakgrund av det anförda ska bestämmelsen om övergrepp i rättssak så förstås att det är samtliga uppgifter i utsagan som har straffrättsligt skydd, inte enbart sådana uppgifter som har betydelse för utredningen.
J.S. lämnade bl.a. följande uppgifter vid ett polisförhör. Hon var tillsammans med sin särbo på besök hos M.A. och hans hustru. Två av M.A:s barn kom också dit under kvällens lopp. Senare ”spårade det ur” mellan M.A. och hans dotter. I polisförhöret beskriver hon misshandel och ofredande mot dottern. Avslutningsvis uppger hon att hon menar att M.A. har problem med alkohol och att han var berusad den aktuella kvällen.
Genom sms-meddelanden och telefonsamtal är det klarlagt att M.A. direkt till J.S. samt via hennes särbo framförde att hon skulle ta tillbaka vissa uppgifter som hon hade lämnat i polisförhöret. De uppgifter som M.A. ville att hon skulle ta tillbaka rörde endast hennes påstående om att han hade problem med alkohol. Om hon inte gjorde vad M.A. begärde skulle han i olika sammanhang sprida ut att hon var osedlig.
Det är således utrett att M.A. angrep J.S. genom att hota att sprida ut att hon var osedlig. Detta har medfört lidande och olägenhet för J.S.
Det är också utrett att M.A:s angrepp skedde med anledning av vad J.S. hade sagt vid polisförhör om att han hade problem med alkohol och i syfte att få henne att ändra eller ta tillbaka de uppgifterna. Det framgår att M.A. avsåg att sprida ut att hon var osedlig och att avsikten var att hämnas.
Att de uppgifter som M.A. ville att J.S. skulle ta tillbaka inte hade omedelbar betydelse för utredningen medför inte att hans angrepp inte omfattas av bestämmelsen om övergrepp i rättssak (se p. 12). Han ska således dömas för den åtalade gärningen.
M.A:s övergrepp skedde via sms-meddelanden och telefonsamtal och i några fall genom en annan person. Hoten att sprida ut att J.S. var osedlig är inte att betrakta som särskilt allvarliga. Övergreppet har inte heller gett upphov till något större men för det allmänna, eftersom J.S. stått fast vid sina uppgifter. Dessa omständigheter talar i och för sig för att brottet ska bedömas som ringa.
Emellertid upprepades hoten vid ett flertal tillfällen och framfördes med en intensitet som måste antas ha varit mycket obehaglig. Till detta kommer att hoten var föranledda av uppgifter som J.S. hade lämnat inom ramen för utredningen av brottslighet som inte kan anses som mindre allvarlig.
Vid en sammantagen bedömning av samtliga omständigheter anser HD därför att det övergrepp som M.A. har gjort sig skyldig till är ett brott av normalgraden.
M.A. ska dömas för misshandel och ofredande. Han ska nu dessutom dömas för övergrepp i rättssak. De gärningar som han gjort sig skyldig till har ett samlat straffvärde om tre månaders fängelse.
För den misshandel och det ofredande som tingsrätten har funnit M.A. skyldig till har påföljden bestämts särskilt till villkorlig dom med samhällstjänst. Det finns inte på grund av att han nu också döms för övergrepp i rättssak anledning att välja annan påföljd. Däremot ska antalet timmar samhällstjänst på grund av den tillkommande brottsligheten sättas något högre.
Sammanfattningsvis ska M.A. alltså dömas till villkorlig dom med samhällstjänst i 100 timmar.
Enligt 2 kap. 3 § skadeståndslagen ska den som allvarligt kränker någon annan genom brott som innefattar ett angrepp mot dennes person, frihet, frid eller ära ersätta den skada som kränkningen innebär. De brott som grundar rätt till ersättning utmärks alltså av att de innefattar ett angrepp på den skadelidandes personliga integritet.
Skyddsintresset för brottet övergrepp i rättssak är i första hand det allmännas behov av att verksamheten kan fortgå ostörd. Trots detta kan brottet innefatta gärningar som riktar sig mot en skadelidandes person, frihet, frid eller ära och kan då grunda en rätt till kränkningsersättning om de är allvarliga.
Vid bedömningen om kränkningen är att anse som allvarlig bör beaktas samtliga omständigheter kring handlingen. Ledning kan hämtas från den uppräkning som görs i 5 kap. 6 § skadeståndslagen rörande de faktorer som påverkar skadeståndets bestämmande. Bagatellartade kränkningar bör inte medföra att skadestånd ska betalas.
Den som har orsakat en allvarlig kränkning genom ett sådant brott som sägs i 2 kap. 3 § skadeståndslagen ska ersätta den skada som kränkningen innebär. Kränkningsersättning är avsedd att ge kompensation för känslor som den kränkande handlingen har framkallat hos den skadelidande, såsom rädsla, förnedring, skam eller liknande som inte tar sig sådana medicinska uttryck att det föreligger en personskada. Ersättningen ska i huvudsak bestämmas efter objektiva kriterier. Utgångspunkten är den kränkande handlingens art och graden av allvar i den kränkning av den personliga integriteten som handlingen typiskt sett innebär. (Se NJA 2015 s. 86 p. 4–8, jfr NJA 2003 s. 567.)
Det angrepp som har riktats mot J.S. innefattar ärekränkningsbrott i form av dels förolämpningar, dels förtal. M.A. har också hotat att lämna ett menligt meddelande om J.S., som genom att det syftade till att få henne att ta tillbaka vissa uppgifter i förhöret är otillbörligt. Förfarandet har alltså försatt henne i en tvångsliknande situation.
Att bli hotad att inför andra utpekas som osedlig är ett angrepp på den personliga integriteten, som bl.a. negativt påverkar självkänslan och äran hos den utpekade och leder till oro för ett skadat anseende. Att syftet med hotet är att få en annan person att ändra vissa uppgifter medför också ett tvång som påverkar den personens frihet.
J.S. har genom angreppen utsatts för en sådan allvarlig kränkning att ersättning för skadan ska utgå. Omständigheterna är dock inte sådana att ersättningen ska bestämmas till ett högre belopp än det minimibelopp som tillämpas för kränkning av Brottsoffermyndigheten. Hon ska alltså tillerkännas 5 000 kr.
HD ändrar hovrättens domslut på det sättet att HD dömer M.A. för övergrepp i rättssak enligt 17 kap. 10 § första stycket BrB i dess lydelse före den 1 juli 2016 och bestämmer påföljden – med tillämpning av 34 kap. 1 § första stycket BrB – till villkorlig dom med samhällstjänst 100 timmar. Om fängelse i stället hade valts som påföljd skulle fängelse 3 månader ha dömts ut.
HD ändrar hovrättens domslut även på det sättet att HD förpliktar M.A. att betala skadestånd till J.S. med 5 000 kr, och ränta enligt 6 § räntelagen från den 28 juni 2015.