I mål om dröjsmålsavgift enligt lagen (1984:151) om punktskatter och prisregleringsavgifter har särskilda skäl ansetts föreligga att delvis befria den betalningsskyldige från dröjsmålsavgiften (I-III).
Riksskatteverket (RSV) påförde B & J Oljedepå AB (bolaget) energiskatt och koldioxidskatt med sammanlagt 381 511 kr för perioden 930401-930430. Förfallodagen var den 25 maj 1993. Bolaget betalade beloppet enligt sin vanliga rutin på Handelsbankens kontor i Hoting den 25 maj 1993. Av misstag skickade banken samma dag inbetalningskortet med postväxel på beloppet till bankgirot i stället för till postgirot. Handlingarna kom i retur till banken den 27 maj. Betalningen bokfördes därför på RSV:s konto först den 28 maj 1993, dvs. tre dagar för sent. Dröjsmålsavgift påfördes enligt beslut den 10 juni 1993 med 2 procent av skattebeloppet, dvs. 7 630 kr. RSV medgav enligt omprövningsbeslut den 18 juni 1993 inte befrielse från dröjsmålsavgiften.
Bolaget överklagade RSV:s beslut och yrkade att dröjsmålsavgiften skulle undanröjas.
Allmänna ombudet för punktskattemål bestred bifall till överklagandet och anförde bl.a. följande. I målet var ostridigt att det aktuella skattebeloppet bokförts på RSV:s postgirokonto tre dagar för sent. Dröjsmålsavgiften var således rätteligen påförd. Bankens påstående att den var uppbördsman för skatter var endast delvis riktigt. Enligt 52 § tredje stycket uppbördslagen (1953:272), UL, kunde insättning av skatt göras också genom inbetalning hos de banker, med vilka regeringen hade träffat avtal därom. Bestämmelsen gällde emellertid endast direkt skatt. För punktskatter, varom här var fråga, gällde bestämmelsen i 5 kap. 2 § lagen (1984:151) om punktskatter och prisregleringsavgifter, LPP. - Det förhållandet att det var annan än den skattskyldige som skulle kunna lastas för förseningen utgjorde enligt ombudets mening inte sådana särskilda skäl som enligt 5 kap. 11 § LPP kunde medföra befrielse från eller nedsättning av dröjsmålsavgiften.
Kammarrätten i Stockholm (1994-01-28, Ball, Barnes, Collier, referent) yttrade: Det korta betalningsdröjsmålet utgör i sig inte tillräckliga skäl för befrielse från eller nedsättning av dröjsmålsavgiften. Detsamma gäller det förhållandet, att det är annan än den skattskyldige som skulle kunna lastas för förseningen. Vid en sammantagen bedömning av samtliga föreliggande omständigheter finner kammarrätten emellertid att dröjsmålsavgiften kan sättas ned till skäliga ansedda 1 000 kr. - Kammarrätten bestämmer med ändring av Riksskatteverkets beslut dröjsmålsavgiften till 1 000 kr.
Allmänna ombudet överklagade och yrkade att kammarrättens dom skulle undanröjas och att Riksskatteverkets (RSV:s) beslut den 18 juni 1993 att inte medge befrielse av dröjsmålsavgiften skulle fastställas. Till stöd härför anförde allmänna ombudet i huvudsak följande. Enligt 5 kap. 11 § LPP får beskattningsmyndigheten medge befrielse helt eller delvis från skyldigheten att betala dröjsmålsavgift, om det finns särskilda skäl. Enligt RSV Ip 1989:4 avsnitt 2.3.3 respektive RSV Ip 1993:5 avsnitt 4.3.3 bör - såvitt nu är i fråga - den omständigheten att den skattskyldige har överlåtit åt någon annan att betala in skatt m.m., men detta inte gjorts, inte utgöra skäl för befrielse. Delvis befrielse (nedsättning) av restavgift respektive dröjsmålsavgift får medges vid kortare dröjsmål. Av prop. 1991/92:93 (s. 81) framgår att därvid måste beaktas att dröjsmålsavgiften är avpassad för att inte framstå som oacceptabelt hög vid korta dröjsmål. Utrymmet för nedsättning av dröjsmålsavgiften endast på grund av att betalningsförseningen varit kortvarig är därför begränsat. Har betalningsförseningen varat endast någon dag, kan det dock finnas skäl för nedsättning, särskilt om den betalningsskyldige haft anledning att räkna med att betalningen skulle ske i rätt tid. I övriga fall kan enligt RSV Ip 1989:4 avsnitt 3.3 respektive RSV Ip 1993:5 avsnitt 5.3 nedsättning komma ifråga då sådana omständigheter som kan utgöra skäl för befrielse föreligger men inte kan anses tillräckligt starka för att motivera hel befrielse. Vid tillämpning av uttalandena såväl i propositionen som i rekommendationerna, i nu aktuella avseenden, föreligger således inte skäl för nedsättning i det aktuella fallet, oavsett om de föreliggande omständigheterna bedöms var för sig eller sammantaget.
Prövningstillstånd meddelades.
Bolaget anförde inledningsvis att det var banken som skulle vara motpart i målet eftersom det inte var den betalningsskyldige som felat utan den som förmedlat skatteinbetalningen.
I sak bestred bolaget bifall till överklagandet och anförde bl.a. följande. Bolaget betalade in alla sina skatter via Handelsbanken. Detta hade i alla tider fungerat friktionsfritt. Denna typ av skatt hade alltid handlagts genom inbetalning på ortens postkontor. Härigenom hade man fått en postgirokvittering senast sista inbetalningsdag. Av misstag sändes inbetalningskortet tillsammans med en i ärendet utfärdad postväxel till bankgirot i stället för att lämnas in till posten. Den avgift som utdömts i kammarrätten om 1 000 kr var att anse som "mer än nog".
Regeringsrätten (1997-03-07, Powell, White, Davis, Holstad, Wilson) yttrade: Skälen för Regeringsrättens avgörande. Regeringsrätten finner inledningsvis att bolaget är rätt motpart i målet eftersom det är bolaget som är betalningsskyldigt för den omtvistade dröjsmålsavgiften.
De i målet aktuella skatterna, 381 511 kr, skulle vara inbetalda senast den 25 maj 1993. Enligt 5 kap. 2 § LPP i dess då gällande lydelse skulle skatten betalas genom insättning på ett särskilt postgirokonto och betalningen anses ha skett den dag då den hade bokförts på det särskilda postgirokontot. Det aktuella skattebeloppet bokfördes på RSV:s postgirokonto först fredagen den 28 maj, dvs. tre dagar för sent.
Av 5 kap. 8 § LPP framgår att dröjsmålsavgift skall tas ut om skatten inte betalas inom den föreskrivna tiden. I 5 kap. 10 § föreskrivs att dröjsmålsavgiften tas ut enligt bestämmelserna i 58 § 2-5 mom. UL. Enligt dessa bestämmelser gäller bl.a. att avgift tas ut med två procent på belopp som betalas inom tio dagar från förfallodagen. Av 5 kap. 11 § LPP framgår emellertid att beskattningsmyndigheten får medge befrielse helt eller delvis från skyldigheten att betala dröjsmålsavgift, om det finns särskilda skäl.
De nu aktuella bestämmelserna infördes genom lagändringar som trädde i kraft den 1 januari 1993. I lagstiftningsärendet anfördes bl.a. följande i fråga om dröjsmålsavgifterna (prop. 1991/92:93 s. 81).
Avgiftsbefrielse skall medges om det finns särskilda skäl. För att en omständighet skall få medföra befrielse från dröjsmålsavgift, helt eller delvis, bör den till sin karaktär i första hand vara sådan att den betalningsskyldige inte kunnat förutse eller råda över den. Särskilda skäl bör således normalt föreligga vid sjukdom eller olyckshändelse av sådant slag att betalningen på förfallodagen därigenom avsevärt försvårats. - Den för närvarande vanligaste grunden för avgiftsbefrielse är att ett dröjsmål har varit mycket kortvarigt. Enligt rekommendationer som RSV har utfärdat anses särskilda omständigheter som kan föranleda nedsättning normalt föreligga om betalning sker inom 15 dagar från förfallodagen. I sådana fall sätts avgiften ned till 2 procent. Generaltullstyrelsen har utfärdat rekommendationer som också innebär att restavgift på tull och annan skatt sätts ned vid kortvariga dröjsmål. - Dröjsmålsavgiften har i mitt förslag särskilt avpassats för att inte framstå som oacceptabelt hög vid korta dröjsmål. Utrymmet för reduktion av avgiften endast på grund av att betalningsförseningen har varit kortvarig blir därför begränsat. Har dröjsmålet endast varat någon dag kan det dock finnas skäl för i vart fall nedsättning av dröjsmålsavgiften, särskilt om den betalningsskyldige haft anledning att räkna med att betalningen skulle ske i rätt tid. - Däremot bör särskilda skäl inte anses föreligga om betalningsförsummelsen beror på betalningsoförmåga. Inte heller bör endast den omständigheten att det rör sig om en engångsförsummelse grunda betalningsbefrielse.
RSV har i rekommendationer i anslutning till att bestämmelserna antogs (RSV Ip 1993:5) berört frågor om befrielse och nedsättning från dröjsmålsavgift. Under punkten 5.2 i rekommendationerna berörs frågan om nedsättning vid kortare dröjsmål. Där sägs bl.a. att dröjsmålsavgiften, om skäl föreligger, bör kunna begränsas till 0,25 procent av det för sent inbetalda beloppet, dock lägst 100 kr.
I målet har bolaget obestritt uppgivit att det betalade in beloppet på bank den 25 maj 1993, dvs. på förfallodagen för insättning på RSV:s postgirokonto, men att banken på grund av misstag - såvitt upplysts i målet genom att inbetalningskortet och en postväxel på beloppet på grund av ett gem fastnade i en annan handling - sände handlingarna till bankgirot i stället för att betala in beloppet på posten. Så snart misstaget uppdagats sattes beloppet in på RSV:s postgirokonto. Detta skedde den 28 maj, alltså tre dagar för sent.
Det finns enligt Regeringsrättens mening inte anledning att ifrågasätta uppgiften om att det var ett misstag från bankens sida som orsakade förseningen. Om felexpedieringen inte skett skulle beloppet ha betalats in i tid i enlighet med den rutin som tillämpades mellan bolaget och banken. När misstaget uppdagades rättades det omedelbart till. Det ledde dock till tre dagars försening. Även om den enskilde inte kan fritas från ansvar genom att överlåta till någon annan att sköta en skatteinbetalning finner Regeringsrätten att bolaget haft anledning att räkna med att banken skulle ombesörja denna i rätt tid, särskilt mot bakgrund av att det var fast rutin att banken skötte inbetalningarna åt bolaget på det angivna sättet. Det inträffade kan därför enligt Regeringsrättens mening jämställas med en omständighet över vilken den skattskyldige inte kunnat råda.
I målet har inte framkommit att bolaget tidigare skulle gjort sig skyldigt till någon betalningsförsummelse och förseningen blev av relativt kortvarig karaktär. Sammantaget finner Regeringsrätten att särskilda skäl föreligger att sätta ned dröjsmålsavgiften till det av kammarrätten bestämda beloppet.
Regeringsrättens avgörande. Regeringsrätten fastställer kammarrättens domslut.
Värmdö Energi AB (bolaget) beskattades i enlighet med avgiven deklaration för perioden 1-30 september 1993. Senast den 25 oktober 1993 skulle skattebeloppet ha bokförts på Riksskatteverkets postgirokonto. Beloppet bokfördes på postgirokontot först den 27 oktober 1993. Enligt beslut den 9 november 1993 påförde Skattemyndigheten i Kopparbergs län med anledning därav bolaget dröjsmålsavgift med 59 096 kr (två procent av 2 954 823 kr).
Bolaget överklagade skattemyndighetens beslut och yrkade i första hand att påförd dröjsmålsavgift skulle undanröjas och i andra hand att dröjsmålsavgiften skulle sättas ned till 0,25 procent av skatten (dvs. till 7 387 kr).
Bolaget anförde till stöd för sin talan. Anledningen till förseningen var omorganisering och hög arbetsbelastning i bolaget. Bolaget hade alltid tidigare skött sina skatteåtaganden oklanderligt. Avgiften borde, om den skulle utgå, sättas ned med hänsyn till omständigheterna och då storleken inte kunde anses stå i rimlig proportion till försummelsen.
Länsrätten i Kopparbergs län (1994-10-20, ordförande Baldwin) yttrade: Av 5 kap. 10 § LPP jämförd med 58 § 2-5 mom. UL framgår att dröjsmålsavgift skall tas ut med två procent på beloppet som betalas inom tio dagar från den dag då beloppet förföll till betalning. Enligt 5 kap. 11 § LPP får beskattningsmyndigheten medge befrielse helt eller delvis från skyldigheten att betala dröjsmålsavgift, om det finns särskilda skäl. - Av förarbetena (prop. 1991/92:93 s. 81) framgår bl.a. följande. För att en omständighet skall få medföra befrielse från dröjsmålsavgift, helt eller delvis, bör den till sin karaktär i första hand vara sådan att den betalningsskyldige inte kunnat förutse eller råda över den. Särskilda skäl bör således normalt föreligga vid sjukdom eller olyckshändelse av sådant slag att betalningen på förfallodagen därigenom avsevärt försvårats. Utrymmet för reduktion av avgiften endast på grund av att betalningsförseningen har varit kortvarig är begränsat. Har dröjsmålet varat endast någon dag kan det dock finnas skäl för i vart fall nedsättning av dröjsmålsavgiften, särskilt om den betalningsskyldige haft anledning att räkna med att betalningen skulle ske i rätt tid. - Enligt Riksskatteverkets rekommendationer (RSV Ip 1993:5) bör dröjsmålsavgiften - om särskilda skäl föreligger - kunna begränsas till 0,25 procent av det för sent inbetalda beloppet, dock lägst 100 kr. - Länsrätten gör följande bedömning. Värmdö Energi AB har ostridigt betalt energiskatten för sent. Enligt huvudregeln skall således dröjsmålsavgift påföras. Då betalningen skett inom tio dagar från förfallodagen skall avgiften uppgå till två procent av beloppet. Anledningen till förseningen var enligt bolagets egna uppgifter en förutsebar omorganisering som inte kan likställas med plötslig sjukdom eller olyckshändelse. På grund härav och då inte heller den omständigheten att det rör sig om en engångsförsummelse kan grunda betalningsbefrielse finner länsrätten att särskilda skäl för betalningsbefrielse, helt eller delvis, inte föreligger. - Länsrätten avslår överklagandet.
Bolaget överklagade länsrättens dom och anförde. I förevarande fall förelåg förutom den omständigheten att dröjsmålet varit kortvarigt, extraordinära omständigheter. Vid tidpunkten då skatteinbetalningen skulle ske ägde ett befattningsbyte rum på grund av barnledighet. Bytet skedde tidigare än väntat.
Kammarrätten i Sundsvall (1994-11-14, Compton, Parker, Price, referent) anslöt sig till länsrättens bedömning och fastställde länsrättens dom.
Bolaget fullföljde sin talan.
Prövningstillstånd meddelades.
Riksskatteverket (RSV) bestred bifall till överklagandet.
Regeringsrätten (1997-03-07, Powell, White, Davis, Holstad, Wilson) yttrade: Skälen för Regeringsrättens avgörande. Skatt av det i målet aktuella slaget skall enligt 5 kap. 1 § första stycket LPP vara inbetald senast den dag då deklarationen skall ha kommit in till beskattningsmyndigheten enligt 2 kap. 8 §. Av 5 kap. 2 § framgår att skatten betalas genom insättning på ett särskilt konto och att betalningen anses ha skett den dag då den har bokförts på det särskilda kontot. Det skattebelopp som målet avser, 2 954 823 kr, skulle enligt då gällande bestämmelser ha varit inbetalt senast den 25 oktober 1993. Det bokfördes emellertid på det särskilda kontot först den 27 oktober, dvs. två dagar för sent.
Av 5 kap. 8 § LPP framgår att dröjsmålsavgift skall tas ut om skatten inte betalas inom den föreskrivna tiden. I 5 kap. 10 § föreskrivs att dröjsmålsavgiften tas ut enligt bestämmelserna i 58 § 2-5 mom. UL. Enligt dessa bestämmelser gäller bl.a. att avgift tas ut med två procent på belopp som betalas inom tio dagar från förfallodagen. Av 5 kap. 11 § LPP framgår emellertid att beskattningsmyndigheten får medge befrielse helt eller delvis från skyldigheten att betala dröjsmålsavgift, om det finns särskilda skäl.
I målet är ostridigt att skatteinbetalningen skedde två dagar för sent. Frågan är om förutsättningar förelegat för att med stöd av 5 kap. 11 § LPP helt eller delvis befria bolaget från skyldigheten att betala dröjsmålsavgift.
De aktuella bestämmelserna om dröjsmålsavgift fick sin nuvarande lydelse genom lagändringar som trädde i kraft den 1 januari 1993. I propositionen i lagstiftningsärendet anfördes bl.a. följande i fråga om dröjsmålsavgifterna (prop. 1991/92:93 s. 81).
Avgiftsbefrielse skall - - - se Regeringsrättens domskäl i mål I femte och sjätte styckena - - - 100 kr.
I målet har bolaget obestritt uppgivit bl.a. följande. Anledningen till förseningen var en omorganisation i samband med att ekonomichefen skulle vara barnledig under en längre period. Barnet föddes tidigare än beräknat och därigenom skedde också förändringen tidigare än förutsett. Den som skulle vikariera drabbades av en hög arbetsbelastning. Bolaget hade tidigare skött sina skatteåtaganden oklanderligt.
Regeringsrätten gör följande bedömning.
Det dröjsmål som är aktuellt i målet har varit kortvarigt, endast två dagar. Det får antas att dröjsmålet berott på de organisatoriska förhållanden som bolaget har åberopat. Såvitt framkommit har bolaget inte tidigare misskött sina åligganden i fråga om inbetalning av skatt. Nu angivna förhållanden talar för en tillämpning av bestämmelserna i 5 kap. 11 § LPP om avgiftsbefrielse. Omständigheterna är emellertid inte av sådan beskaffenhet att full befrielse kan komma i fråga. I stället bör nedsättning av dröjsmålsavgiften ske till ett belopp som står i ett rimligt förhållande till bolagets försummelse.
Mot den nu angivna bakgrunden finner Regeringsrätten att dröjsmålsavgiften i förevarande fall bör bestämmas till 7 500 kr.
Regeringsrättens avgörande. Regeringsrätten ändrar på det sättet underinstansernas avgöranden att den dröjsmålsavgift bolaget har att betala bestäms till 7 500 kr.
Ett bolag beskattades till reklamskatt i enlighet med avgiven deklaration för perioden 1 november - 31 december 1993. Senast den 25 januari 1994 skulle skattebeloppet ha bokförts på skattemyndighetens postgirokonto. Bolaget betalade skattebeloppet via bankgiro. Beloppet bokfördes på skattemyndighetens postgirokonto först den 27 januari 1994. Skattemyndigheten, särskilda skattekontoret, påförde i anledning därav bolaget dröjsmålsavgift med 27 787 kr (2 procent av skattebeloppet) enligt beslut den 9 mars 1994.
Bolaget överklagade skattemyndighetens beslut och yrkade befrielse helt eller delvis från skyldigheten att betala påförd dröjsmålsavgift. Som skäl anförde bolaget följande. Någon tid innan den i ärendet aktuella annonsskatten skulle betalas var bolagets ekonomichef i kontakt med en av skattemyndighetens handläggare. På en direkt fråga om hur viktigt det var att skattemyndigheten verkligen fick betalningen tillhanda på utsatt datum svarade handläggaren: "Det är inte så noga, vi blir bara glada när företagen betalar in skatten till oss." Bolaget har således fått en felaktig information från en av skattemyndighetens handläggare vilket i sin tur har legat till grund för den sena betalningen. I prop. 1991/92:93 om ett nytt avgiftssystem vid försenade skattebetalningar m.m. skriver departementschefen: "Är skälet till betalningsförseningen att söka hos beskattningsmyndigheten bör myndigheten naturligtvis självmant besluta om befrielse. Det ligger dock i sakens natur att den betalningsskyldige i de flesta fall genom en skrivelse eller på något annat sätt måste fästa myndighetens uppmärksamhet på att en omständighet föreligger som kan föranleda avgiftsbefrielse."
Skattemyndigheten vidhöll sin inställning och anförde bl.a. att det inte var något yttrande från någon tjänsteman som påverkade betalningen utan okunskap om skattemyndighetens strikta regler.
Bolaget genmälde att ekonomichefen var till 90 procent säker på att aktuella uppgifter hade lämnats av en namngiven handläggare. Att denna inte längre vill stå för dessa uppgifter är helt naturligt, eftersom uppgifterna är helt felaktiga och dessutom orsakat en dröjsmålsavgift om 27 787 kr.
Länsrätten i Kopparbergs län (1994-07-06, ordförande Mccoy) yttrade bl.a.: Av handlingarna i målet framgår att skattebeloppet bokfördes på skattemyndighetens postgirokonto först den 27 januari 1994. Grund för att påföra dröjsmålsavgift föreligger således. Bolaget har inte kunnat styrka sitt påstående om att skattemyndighetens handläggare lämnat en felaktig uppgift beträffande frågan när skattebeloppet senast skulle vara betalt. - Vad bolaget anfört beträffande kontakterna med skattemyndighetens handläggare utgör inte tillräckliga skäl för befrielse helt eller delvis, från skyldigheten att betala ifrågavarande dröjsmålsavgift. Överklagandet kan därför inte vinna bifall. - Länsrätten avslår överklagandet.
Bolaget överklagade till kammarrätten. Bolaget yrkade även att målet, på grund av att grovt rättegångsfel förekommit i länsrätten, skulle återförvisas till länsrätten för ny handläggning.
Skattemyndigheten bestred bifall till överklagandet.
Kammarrätten (1996-01-31, Bell, Burke, Mason, referent) yttrade bl.a.:
Kammarrätten tar inledningsvis ställning till yrkandet om återförvisning till länsrätten. Av 20 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar framgår att bl.a. tjänsteman vid allmän försäkringskassa inte får vara nämndeman. I målet har framkommit att en av dem som tjänstgjort som nämndeman vid länsrättens avgörande innehade tjänst vid allmän försäkringskassa. Hon har därmed inte uppfyllt de behörighetskrav som gäller för nämndemannauppdrag. Fråga uppkommer därför om skäl föreligger att undanröja länsrättens dom. Kammarrätten, som saknar anledning anta att det rättegångsfel som förevarit inverkat på målets utgång, finner därvid att vad som förekommit inte skall föranleda att länsrättens dom upphävs. Kammarrätten upptar därför målet till prövning i sak.
Till stöd för överklagandet i huvudsaken har bolaget tillagt bl.a. följande. På inbetalningskortet som medföljer deklarationsblanketten samt i skriften "Punktskatter, information om förfarandet" framgår att skatten anses betald den dag den bokförs på skattemyndighetens postgirokonto. Emellertid framgår det ingenstans att bokföring inte sker samma dag som betalning sker, vilket inte kan betraktas som en självklarhet. En betalningsansvarig utgår normalt sett ifrån att hans betalningsskyldighet har fullgjorts på ett korrekt sätt i och med att betalning har verkställts, förutsatt att betalning sker inom den tid som anges på inbetalningskortet. Om så inte är fallet borde detta förtydligas till undvikande av att den skattskyldige påföres avgifter. Det bör särskilt noteras att bolaget erlägger annonsskatt så sällan som en gång om året. Några fasta rutiner för hur skatten skall erläggas finns därför inte, vilket i sin tur föranledde bolagets ekonomichef att telefonledes kontakta skattemyndigheten. Även det faktum att skattemyndighetens skriftliga information varit bristfällig och otydlig bör föranleda att bolaget helt eller delvis befrias från påförd dröjsmålsavgift. Bolaget har genom den skriftliga informationen haft anledning att räkna med att betalning skett i rätt tid. Slutligen vidhålles tidigare lämnade uppgifter om det telefonbesked bolaget fått från skattemyndigheten angående betalningsdatum m.m. - - - Reklamskatten förföll till betalning den 25 januari 1994 och bokfördes på skattemyndighetens postgirokonto först den 27 januari 1994. Grund för uttag av dröjsmålsavgift föreligger således. - Skäl för hel befrielse från avgiften kan föreligga bl.a. om förseningen beror på förhållanden som den skattskyldige inte rår över, t.ex. sjukdom, eller om felet står att finna hos skattemyndigheten. Bolaget har gjort gällande att dess ekonomichef frågat en anställd hos skattemyndigheten om vikten av att betalning skedde på utsatt datum och därvid fått ett svar som gav vid handen att det inte var så viktigt när betalning skedde. Detta påstående har bestritts av skattemyndigheten. I målet är vidare obestritt att bolaget fått skriftliga deklarationsupplysningar angående betalningstid och sätt och att dröjsmålsavgift tas ut vid försenad betalning. Med hänsyn härtill kan ett muntligt besked av påstått innehåll inte anses ha varit ägnat att vilseleda bolaget om betalningstidpunktens betydelse. Bolaget hade även bort inse att det förhållandet att betalning skett via bank medfört risk för försening. Det förhållandet att dröjsmålet varat endast två dagar sammantaget med vad bolaget obestritt uppgett om att det inte tidigare gjort sig skyldigt till någon betalningsförsummelse utgör dock enligt kammarrättens mening skäl för delbefrielse från dröjsmålsavgift. Vid en samlad bedömning anser kammarrätten att avgiften skäligen kan sättas ned till 0,25 procent av det för sent inbetalda beloppet eller till 3 473 kr.
Bolaget har i kammarrätten även yrkat ersättning för rättegångskostnader med 15 000 kr för ombuds arbete. Av kostnadsräkningen framgår att arbetet fördelar sig mellan handläggningen vid skattemyndigheten, länsrätten och kammarrätten. I kostnadsberäkningen har inte preciserats hur stor del av kostnaderna som är hänförbara till handläggningen i kammarrätten. Oavsett detta finner kammarrätten att målet om dröjsmålsavgift, som initierats av bolaget efter en försummelse att i rätt tid betala reklamskatt, inte rört någon svår sakfråga utan är av enklare karaktär och att någon annan omständighet inte heller föreligger som medför att bolaget är berättigat till ersättning för dess kostnader för ombud i målet. Bolagets talan skall därför avslås i denna del.
Kammarrätten ändrar länsrättens dom och skattemyndighetens beslut och bestämmer dröjsmålsavgiften till 3 473 kr.
Kammarrätten avvisar yrkandet om ersättning för kostnader för ombud i den del kostnaderna avser ombudets arbete vid handläggning hos skattemyndighet och länsrätt som avslår yrkandet om ersättning för kostnader i kammarrätten.
Riksskatteverket (RSV) överklagade och yrkade att Regeringsrätten skulle undanröja kammarrättens dom och fastställa länsrättens dom. Till stöd härför anförde verket i huvudsak följande. Varken uttalandena av departementschefen i prop. 1991/92:93 eller RSV:s rekommendationer i nu aktuella avseenden ger stöd för nedsättning i det aktuella fallet. Detta gäller oavsett om de föreliggande omständigheterna bedöms var för sig eller sammantaget. Uttrycket "någon dag" i nämnda proposition kan enligt verket endast avse en dag, däremot inte två eller flera dagar.
Prövningstillstånd meddelades.
Bolaget bestred bifall till överklagandet.
Bolaget yrkade ersättning för rättegångskostnader i Regeringsrätten med 9 000 kr, exklusive mervärdeskatt, enligt lagen (1989:479) om ersättning för kostnader i ärenden och mål om skatt m.m. Vidare yrkade bolaget muntlig förhandling.
RSV tillstyrkte att ersättning för rättegångskostnader skulle utgå till bolaget med skäliga 3 866 kr (inklusive mervärdeskatt) för arbete.
Regeringsrätten (1997-03-07, (Powell, White, Davis, Holstad, Wilson) yttrade: Skälen för Regeringsrättens avgörande.
Regeringsrätten finner muntlig förhandling obehövlig.
Den i målet ifrågavarande reklamskatten, 1 389 365 kr, förföll till betalning den 25 januari 1994 och bokfördes på skattemyndighetens postgirokonto först den 27 januari 1994, dvs. två dagar för sent.
Av 5 kap. 8 § LPP framgår att dröjsmålsavgift skall tas ut om skatten inte betalas inom den bestämda tiden. I 5 kap. 10 § LPP föreskrivs att dröjsmålsavgiften tas ut enligt bestämmelserna i 58 § 2-5 mom UL. Enligt dessa bestämmelser gäller bl.a. att avgift tas ut med två procent på belopp som betalas inom tio dagar från förfallodagen. Av 5 kap. 11 § LPP framgår emellertid att beskattningsmyndigheten får medge befrielse helt eller delvis från skyldigheten att betala dröjsmålsavgift, om det finns särskilda skäl.
De nu - - - se Regeringsrättens domskäl i mål I fjärde-sjätte styckena - - - 100 kr.
Den försening som inträffat har varit kortvarig. I målet har inte gjorts gällande att bolaget tidigare skulle gjort sig skyldigt till någon betalningsförsummelse. Sammantaget finner Regeringsrätten att särskilda skäl föreligger att sätta ned dröjsmålsavgiften till det av kammarrätten bestämda beloppet 3 473 kr.
Vidkommande bolagets yrkande om ersättning för kostnader i målet i Regeringsrätten bör bolaget skäligen tillerkännas ersättning med 4 000 kr, utgörande ombudsarvode.
Regeringsrättens avgörande. Regeringsrätten avslår yrkandet om muntlig förhandling.
Regeringsrätten fastställer kammarrättens domslut såvitt det överklagats.
Regeringsrätten tillerkänner bolaget ersättning av allmänna medel för kostnader i Regeringsrätten med 4 000 kr.