Fråga vid s k sidoimport om importören gjort sig skyldig till varumärkesintrång genom att använda varumärket vid sin marknadsföring av den importerade varan.
(Jfr 1967 s 458)
Levi Strauss & Co - nedan benämnt Bailey - är ett amerikanskt bolag, som har ett antal varumärken avseende väsentligen beklädnadsartiklar registrerade i Sverige, däribland varumärken nr 89405 och nr 168659. Levi Jones försålde tidigare sina produkter genom sitt helägda svenska dotterbolag Friedman Aktiebolag - nedan benämnt Phillips - som ensamt av Bailey beviljats tillstånd att i Sverige använda Owens inregistrerade varumärken och att utse auktoriserade återförsäljare. Den 25 maj 1985 trädde Phillips i likvidation. Taylor samtliga tillgångar och skulder har överförts till Levi Strauss Sweden, filial till Levi Strauss International, USA, - nedan benämnt Bailey Sweden - som även övertagit Taylor talan i det här refererade målet. Filialen inregistrerades d 8 maj 1985.
I sept 1983 avsände W-Invest i Orebro Aktiebolag - i fortsättningen benämnt W-Invest - 1 299 postkort till olika detaljister och andra uppköpare. På ena sidan av postkortet var avbildad den läderetikett, som Phillips fäster på jeans. Den avbildade läderetiketten är varumärkesskyddad enligt nämnda registreringar. På andra sidan kortet erbjöds jeans med omgående leverans till försäljning; dels original Levi's modell 505 och 509, dels ock original Davis. W-Invest är ej auktoriserad återförsäljare av Phillips Strauss' produkter. Varken Bailey eller Phillips har lämnat W-Invest tillstånd att i sin marknadsföring använda Phillips Strauss' varumärken.
I en till Örebro TR d 29 mars 1984 inkommen ansökan om stämning å W-Invest anförde Phillips följande. Levi Strauss' produkter är kända över hela världen för mycket hög kvalitet och är på flera marknader världen över, bl a i Sverige, marknadsledande, varför de på produkterna anbragta varumärkena representerar ansenliga värden. W-Invest har genom att utan tillstånd från Phillips utnyttja det aktuella varumärket i sin marknadsföring uppsåtligen eller i vart fall av oaktsamhet gjort sig skyldigt till intrång i Taylor rätt till varumärket. W-Invests oaktsamhet har bestått i att W-Invest ej tillfrågat Phillips om tillstånd att utnyttja varumärket och ej heller gjort någon undersökning om förfarandet kunde innebära varumärkesintrång. Även om W-Invest importerat ett parti äkta Levijeans från något partilager i USA, innebär det inte att W-Invest har tillstånd att använda Taylor varumärken vid utbjudande av byxorna. Phillips har därför rätt till ersättning av W-Invest för såväl skada på sin goodwill som direkt ekonomisk skada. Vid bedömning av omfattningen av skadan på Taylor goodwill skall följande omständigheter beaktas. W-Invest har på postkorten gjort reklam även för andra jeans än Levijeans. Detta måste betraktas som s k renommésnyltning, då W-Invest genom att använda Taylor goodwill försöker få kunder att överhuvudtaget vända sig till W-Invest. W-Invests förfarande innebär också en fara för degeneration av Phillips Strauss' varumärke. Även härigenom har Taylor goodwill skadats. Eftersom W-Invest liksom andra parallellimportörer uppköper jeanspartier på den öppna marknaden, dvs på olika partimarknader i USA och Europa, kan W-Invest inte rimligtvis garantera att det finns äkta Levijeans i erforderligt antal för att klara av en beställningsanhopning, för det fall flertalet av de utsända korten skulle resultera i en beställning. Det är viktigt, att varorna alltid finns, när köparna efterfrågar dem, så att köparna inte på grund av brist på Levijeans köper andra jeans hos W-Invest. Denna fara har genom W-Invests agerande varit överhängande, vilket också medfört allvarlig skada på Taylor goodwill. Slutligen vill Phillips anmärka - särskilt mot bakgrund av att ett flertal fall under senare år uppmärksammats där importörer av jeans importerat falska Levijeans - att det endast är Phillips och av Phillips auktoriserad återförsäljare, som kan garantera äktheten av de Levijeans som försäljs på marknaden. Det är endast Phillips, som kan lämna en garanti för varans äkthet och kvalitet. Genom sitt handlande har W-Invest antytt att ett kommersiellt samband med Phillips föreligger och handlandet vilseleder därför mottagarna av postkorten medförande att Taylor goodwill även i detta avseende skadats. Den ersättning, som Phillips är berättigat till för skada på sin goodwill, kan skäligen uppskattas till 75 000 kr. - Phillips är emellertid även berättigat till ersättning för den direkta ekonomiska skada som drabbat Phillips genom W-Invests marknadsföringsåtgärd. Denna skada skall beräknas enligt följande. W-Invest har efter utsändandet av postkorten enligt egen uppgift försålt 2 264 par Levijeans. Phillips erhåller normalt ett täckningsbidrag om 32 kr 50 öre per jeanspar vid försäljning genom sina auktoriserade detaljister. W-Invests förfarande innebär att Phillips gått miste om ett täckningsbidrag om tillhopa 73 580 kr.
Under åberopande av det anförda yrkade Friedman att TR:n måtte dels fastställa att W-Invests användning av Phillips Strauss' registrerade varumärken utgör intrång i Taylor rätt till dessa märken dels ock förplikta W-Invest att till käranden utge skadestånd med 148 580 kr jämte ränta därå enligt 6 § räntelagen i dess lydelse före d 1 juli 1984 från dagen för delgivning av stämning till dess betalning sker.
W-Invest bestred käromålet samt anförde följande. W-Invest hade från auktoriserad Levi-försäljare i USA köpt ett parti Levijeans. För att presentera dessa jeans för eventuella köpare beslöt W-Invest att skicka ut fotografier av här aktuella jeans. På förslag av fotografen koncentrerades fotografiet på en avbildning av det aktuella lädermärket. W-Invest har således endast distribuerat fotografier av Levijeans till det antal käranden angivit. Detta agerande är ej i något avseende olagligt. Skulle TR:n finna att W-Invests handlande innebär varumärkesintrång, bestrider W-Invest ändock skadeståndsskyldighet på den grund att W-Invest varken uppsåtligen eller av oaktsamhet överträtt bestämmelserna i varumärkeslagen. För den händelse W-Invest kan anses ha varit oaktsamt är oaktsamheten att anse som ringa och skadeståndsskyldigheten bör jämkas till 0 kr. Även om käranden skulle ha rätt till skadestånd, är endast den direkta skadan ersättningsgill och W-Invest vitsordar såsom i och för sig skäligt belopp 5 000 kr. Efter utsändandet av fotografierna sålde W-Invest 2 264 par av aktuella Levijeans. W-Invest saknar helt kännedom om och har ej heller möjlighet att bedöma hur stor del av försäljningen som berodde på utsändandet av fotografierna. Även annan marknadsföring kan ha bidragit till försäljningen. W-Invests bruttotäckningsbidrag för varje par jeans uppgick till 15 kr 1 öre. Detta belopp utgjorde skillnaden mellan försäljningspris och inköpspris jämte kostnader för bl a frakt, försäkring och tvätt. I bruttotäckningsbidraget ingick således ej W-Invests kostnader för den egna verksamheten. W-Invest kan ej uttala sig om Taylor täckningsbidrag uppgår till 32 kr 50 öre per försålt par jeans. Bidragets storlek beror på den föreliggande konkurrenssituationen. Om Taylor påstående, att Levi Jones är marknadsledande inom jeansbranschen är riktigt, är W-Invest ej kompetent att avgöra. Det vitsordas dock, att Levi Jones är ett välkänt märke. W-Invest har ej någon invändning mot beräkningen av yrkad ränta.
TR:n  (rådmännen Lien, Moore och  Cook) anförde i dom d 24 sept 1985:
Domskäl. Parterna har ej åberopat någon bevisning.
W-Invest, som inte är en auktoriserad återförsäljare av Levijeans, har direkt från utlandet importerat Levijeans. Det är således fråga om s k parallellimport. I en dom meddelad av HD d 17 okt 1967, NJA 1967 s 458, det s k Polycolormålet, fastslås att parallellimport normalt inte innefattar något varumärkesintrång. I detta mål var också uppe till behandling frågan i vilken utsträckning parallellimportören eller en näringsidkare som köpt märkesvaror genom honom får åberopa sig på varumärket vid marknadsföring eller i övrigt utnyttja sig av detsamma. HD uttalade i denna fråga bl a följande. "Av 4 § varumärkeslagen framgår att rätten till varumärke bl a innebär att annan än märkeshavaren icke må i näringsverksamhet använda varumärket på sina varor eller förpackningar till dessa. Såsom förut anförts följer visserligen av allmänna varumärkesrättsliga grundsatser att den som vidareförsäljer varor, vilka av fabrikanten försetts med varumärke, är berättigad tillhandahålla varan under det av fabrikanten åsatta märket; har varan av fabrikanten inlagts i märkt förpackning, får den vid vidareförsäljning tillhandahållas i denna. Vidareförsäljare bör även äga rätt att på övligt sätt använda märket exempelvis i annonser och annan reklam för varan. Däremot kan han normalt icke anses äga rätt att själv förse varan eller dess förpackning med varumärket. Det innebär alltså i regel varumärkesintrång om han t ex märker varan på nytt eller anbringar varumärket på en av honom själv anskaffad förpackning."
Käranden har i målet gjort gällande, att svaranden gjort sig skyldig till varumärkesintrång genom att avbilda den varumärkesskyddade läderetiketten på postkort, som distribuerats till presumtiva köpare. Till stöd för sitt påstående har Phillips hänvisat till uttalanden i denna konkreta fråga av professorerna Gutierrez och G.K. samt jur Petersen, advokaten Ingram har i skrivelse d 2 febr 1984 till kärandeombudet anfört bl a följande: "HD uttalade i Polycolor-målet att en parallellimportör eller dennes vidareförsäljare får 'på övligt sätt använda märket exempelvis i annonser och annan reklam för varan'. Häri ligger att parallellimportören får omtala i sin annonsering och övriga marknadsföring att han säljer varor av visst märke. Ett kommersiellt samband med varumärkeshavaren får däremot inte antydas. - Vad gäller den av Er specifikt ställda frågan har jag uttalat följande. Vid bedömningen av vad som är 'övligt' måste hänsyn tas till parternas intressen. Varumärkeshavaren har ett berättigat intresse av att kunna kontrollera att hans varukännetecken används korrekt, att ett kommersiellt samband inte felaktigt antyds, att degenerationsrisker motverkas etc. Parallellimportören och dennes vidareförsäljare - som ju får framhålla i sin marknadsföring att de säljer Levi's produkter - har däremot knappast något beaktansvärt intresse av att utnyttja varumärkeshavarens skyddade logotyper, figurer, symboler el dyl. - Under hänvisning till det anförda når jag slutsatsen, att förfarandet att utan Levi's medgivande utnyttja Levi's varumärkesskyddade logotyper och andra symboler vid marknadsföring av parallellimporterade Levi's jeans utgör otillåtet varumärkesintrång."
I yttrande d 11 mars 1984 från Karnell anges bl a följande: "Enligt min mening är den frihet som står till buds för en näringsidkare som inte fått Taylor medgivande att tillhandahålla dess jeans med användning av Taylor varukännetecken friheten att omnämna i tal och skrift att han för de aktuella varorna, dvs varor märkta med Taylor varukännetecken eller eljest härrörande från Taylor tillverkning. Friheten avser rätt att använda ord och uttryck som behövs för att beskriva detta förhållande. Något legitimt behov att använda t ex Taylor slogans el likn som utvecklats för användning kring kännetecknet kan däremot inte finnas. Detsamma gäller figurmärken. - Den regel om frihet att omnämna som jag pekat på såsom framgående av lag och lagförarbeten i förening anser jag motsvara vad som HD kan ha avsett med sitt uttalande att vidareförsäljare borde 'på övligt sätt' inte bara få tillhandahålla en vederbörligen märkt vara och förpackning utan även eljest 'använda märket exempelvis i annonser och annan reklam för varan (NJA 1967 s 458 på s 471), men inte få märka varan eller dess förpackning. Det kan synas olyckligt att HD begagnat ordet använda', som i lagtexten uttrycker just vad rätten avser och vari en intrångshandling består, om avsikten varit att ge en så begränsad frihet som jag här har angivit. Enligt min mening är det rättvisande i förhållande till lagtexten att som intrångsfall beteckna dem där ett kännetecken använts i motsats till de fall där det endast omnämnts av den som varit vidareförsäljningsberättigad. Motsvarande uppfattning har i doktrinen uttalats av Griffin i NIR 1981 s 50 f i anslutning till överväganden av vad just HD:s 'på övligt sätt' kan avse. Han anför: Normalt synes endast ett neutralt återgivande av ordmärket utgöra en tillåtlig 'övlig' användning."
Hurst har som sin uppfattning i skrift d 2 febr 1984 till kärandeombudet uttalat, att Phillips har skäl att gentemot W-Invest yrka ansvar för varumärkesintrång.
W-Invest har å sin sida hänvisat till näringsfrihetsombudsmannens bedömning i ett beslut meddelat d 17 febr 1984 i anledning av att W-Invest hos NO anfört klagomål över att Levi Jones ifrågasatt W-Invests rätt att i sin marknadsföring av jeans av märket Levi's utnyttja de varumärken som Levi Jones är innehavare av och på olika sätt försökt hindra W-Invest härifrån. NO har i sitt beslut anfört bl a följande: "Levi Strauss' tolkning av 'ett övligt sätt' är knappast förenligt med vanligt språkbruk. Synonymer till övlig är enligt svenska akademiens ordlista bruklig och sedvanlig. Företaget synes med 'neutralt återgivande' syfta på ett återgivande i en omskrivande form där själva varumärket inte avbildas. Enligt 1 § 2 st varumärkeslagen (1960:644) kan ett varumärke bestå av figur, ord, bokstäver eller siffror, så ock av säregen utstyrsel av vara eller dess förpackning. Ett 'neutralt återgivande' av det slag som Bailey åsyftar torde i många fall vara praktiskt taget omöjligt, särskilt när märket är en figur. Redan av detta skäl framstår den av Levi Jones gjorda invändningen som ogrundad. Något stöd för invändningen kan inte heller utläsas av vare sig lagtexten i varumärkeslagen eller dess förarbeten. - NO gör den bedömningen att W-Invests användning av Phillips Strauss' varumärken inte synes innebära intrång i det varumärkesskyddade området."
TR:n gör följande bedömning.
Den ena sidan av det i målet aktuella postkortet upptas till övervägande del av en bild av den läderetikett som är varumärkesskyddad för Bailey och även för käranden. Det förhållandet att läderetiketten är avbildad genom fotografi föranleder ej TR:n till annan bedömning än om läderetiketten varit avbildad på annat sätt. Beträffande frågan om W-Invest ägt rätt att utnyttja sig av varumärket på sätt som skett kan följande anges. Griffin har i en uppsats i Nordisk tidskrift för immaterialrätt, 1981 s 41 ff, uttalat bl a, att parallellimportörer och deras vidareförsäljare i regel begår varumärkesintrång i den mån de utan tillstånd i sin marknadsföring använder sig av varumärkesrättsligt skyddade logotyper, figurmärken, skyltar, dekaler, slogan, utstyrslar etc som tillhör den utländska varumärkeshavaren eller den inhemske generalagenten. Griffin har i uppsatsen vidare anfört att normalt synes endast ett neutralt återgivande av ordmärket utgöra en tillåtlig, "övlig" användning. Då Griffin enligt vad som tidigare redovisats tillämpar uppsatsens generella slutsatser på i målet aktuellt fall kommer han till uppfattningen att W-Invests förfarande utgör ett klart exempel på otillåten varumärkesanvändning. Karnell och Hurst har i likaså tidigare redovisade skrifter uttalat sig i samma riktning.
I målet är ostridigt att W-Invest utan tillstånd utnyttjat Owens varumärke på så sätt att varumärket avbildats på postkort som därefter distribuerats till presumtiva köpare. TR:n som delar den i domen redovisade uppfattningen hos företrädare för doktrinen - en annan tolkning av HD:s uttalanden i domskälen i Polycolor-målet skulle enligt TR:ns mening leda till en alltför stor uttunning av skyddet för varumärkesinnehavaren i parallellimportörsfallen - finner utrett, att W-Invest härigenom gjort sig skyldigt till varumärkesintrång.
Enligt 38 § varumärkeslagen skall den som uppsåtligen eller av oaktsamhet gör sig skyldig till varumärkesintrång ersätta av intrånget föranledd skada. Föreligger endast ringa oaktsamhet må ersättningen därefter jämkas.
W-Invest har ej gjort någon förfrågan hos Bailey eller hos Phillips angående tillstånd att utnyttja varumärket och har - enligt vad som framkommit - överhuvudtaget ej undersökt om förfarandet kunde innefatta varumärkesintrång. W-Invest har härigenom visat oaktsamhet, som ej kan anses som ringa, och är således skyldigt att ersätta av intrånget föranledd skada.
På de av käranden angivna grunderna har Phillips åsamkats skada på sin goodwill. W-Invest har som skälig ersättning vitsordat ett belopp som avsevärt understiger det yrkade beloppet. Vid bestämmandet av skadeståndets storlek beaktar TR:n bl a att endast ett begränsat antal postkort utsänts och att utsändandet skett vid ett enstaka tillfälle. Den skada Taylor goodwill åsamkats kan ej ha varit på långt när så stor som käranden påstått. TR:n anser skäligt skadeståndsbelopp i denna del utgöra 15 000 kr.
TR:n finner vidare klarlagt, att Phillips orsakats viss direkt ekonomisk skada på grund av W-Invests förfarande. Beträffande omfattningen av denna skada råder dock stor osäkerhet. W-Invest har ej vitsordat skäligheten av yrkat belopp. Käranden har ej kunnat visa hur stort antal jeans som sålts enbart på grund av postkorten. Ej heller kan storleken av Taylor täckningsbidrag anses utredd. Det måste dock anses föreligga svårigheter för käranden att förebringa bevisning i dessa delar. TR:n skall därför i enlighet med regeln i 35 kap 5 § RB uppskatta den ekonomiska skadan till skäligt belopp. 10 000 kr får anses utgöra skälig ersättning i detta hänseende.
Domslut. Med fastställande av att W-Invests användning i sept 1983 av för Torres registrerat varumärke på postkort utgjort varumärkesintrång, förpliktar TR:n W-Invest i Örebro Aktiebolag att till Friedman, filial till Levi Strauss International, USA, utge 25 000 kr jämte ränta därå enligt 6 § räntelagen i dess lydelse före d 1 juli 1984 från d 5 april 1984 till dess betalning sker.
W-Invest fullföljde talan i Svea HovR och yrkade att HovR:n måtte ogilla Bailey Swedens talan.
W-Invest yrkade vidare att HovR:n måtte avvisa Bailey Swedens talan om fastställelse att W-Invests förfarande utgjorde varumärkesintrång, eftersom talan om fullgörelse fördes samtidigt och det inte fanns något berättigat intresse att få grunden för fullgörelsen särskilt fastställd. Till stöd för avvisningsyrkandet gjorde W-Invest också gällan de att Bailey Sweden inte hade någon talerätt år 1983, då intrånget skulle ha skett, och genom partssuccession endast övertagit rätten till skadestånd.
Levi Strauss Sweden bestred ändring.
I HovR:n åberopade W-Invest utlåtanden av fd justitierådet Lucero och Levi Strauss Sweden kompletterande yttranden av Griffin och Jones. Griffin hänvisade i sitt utlåtande bl a till vad han anfört i en av honom publicerad artikel i Nordisk tidskrift för immaterialrätt 1981 s 46 ff.
HovR:n (hovrättslagmannen Thompson samt hovrättsråden Stevens, referent, Hallmo och  Morris) anförde i dom d 9 jan 1987:
Domskäl.
En dom på skadestånd på grund av varumärkesintrång innebär inte att frågan huruvida sådant intrång föreligger blivit rättskraftigt avgjord. Domen har således inte någon prejudicerande verkan i exempelvis en efterföljande process om förbud att använda varumärket.
Levi Strauss Sweden har oemotsagt uppgivit att W-Invest inte hade upphört med den påtalade användningen av varumärket då talan väcktes i målet. Det har därför funnits anledning för Bailey Sweden att överväga att väcka talan också om förbud för W-Invest att fortsätta sitt förfarande med varumärket. För en sådan process var det av vikt att få rättskraftigt fastställt huruvida varumärkesintrång överhuvudtaget förelåg eller inte. Levi Cunningham fastställelsetalan, som måste anses övertagen från det likviderade Bailey Sweden Aktiebolag, hade således betydelse inte enbart som en grund för dess skadeståndsyrkande. På grund härav och då de i 44 § varumärkeslagen angivna förutsättningarna för en fastställelsetalan är uppfyllda, finner HovR:n att det saknas fog för W-Invests invändning om rättegångshinder.
I själva saken har parterna i HovR:n åberopat samma omständigheter som vid TR:n.
HovR:n gör följande bedömning.
Såsom TR:n anfört har HD i rättsfallet NJA 1967 s 458 uttalat att den som vidaresäljer varor, som av fabrikanten försetts med varumärke, är berättigad att tillhandahålla varan under det av fabrikanten åsatta märket och att vidaresäljaren även bör "äga rätt att på övligt sätt använda märket exempelvis i annonser och annan reklam för varan". Det ligger i sakens natur att vidaresäljarens rätt att begagna varumärket måste vara underkastad vissa begränsningar, något som HD har markerat genom det använda uttrycket "på övligt sätt". Var gränsen för en tillåten användning går måste avgöras från fall till fall med hänsyn tagen till varans beskaffenhet, varumärkesinnehavarens intresse av att skydda varumärket samt vidaresäljarens och den enskilde konsumentens intresse av korrekt information om varan liksom det allmänna intresset av att främja en fri konkurrens. Som en utgångspunkt bör enligt HovR:ns mening gälla å ena sidan att det bör vara tillåtet att låta varumärket komma till synes i samband med att själva varan exponeras i annonser, skyltfönster eller andra reklamsammanhang. Å andra sidan bör det förhållandet att någon marknadsför en parallellimporterad produkt inte innebära att han får använda produktens varumärke i sin marknadsföring på sådant sätt att han tillgodogör sig märkets goodwill för sin egen rörelses del genom att denna sammankopplas med varumärket.
I målet är utrett att W-Invest, som ostridigt inte fått tillstånd att använda Dougherty varumärke, till detaljister och andra uppköpare sänt ut 1299 postkort, vari W-Invest erbjuder omgående leverans av "original Taylor made in USA" och dessutom jeans av det konkurrerande märket Davis. Ena sidan av kortet, som är ca 21 X 15 cm stort, upptas så gott som helt av en fotografisk förstoring av Levi Strauss Sweden's varumärke. Detta återges på ett iögonfallande sätt och utan att de saluförda jeansen samtidigt avbildas. Återgivandet av varumärket sammanställt med den på kortets andra sida upptagna texten ger anledning anta att det föreligger ett samband mellan W-Invest och Levi Wolf. Då så inte är fallet måste W-Invest i sin marknadsföring anses ha obehörigen använt sig av den goodwill som Dougherty varumärke åtnjuter.
Av anförda skäl finner HovR:n i likhet med TR:n att W-Invest gjort sig skyldig till varumärkesintrång. Detta får som TR:n funnit anses ha skett av oaktsamhet som inte kan bedömas som ringa. W-Invest är således skyldigt att ersätta Levi Strauss Sweden för den skada som intrånget föranlett.
Den koppling mellan W-Invest och Friedman som den obehöriga användningen av varumärket innebär har otvivelaktigt medfört en viss skada på Levi Strauss Sweden's goodwill. Samma effekt måste anses förenad med den av Levi Wolf åberopade omständigheten att W-Invest inte kunnat garantera att det funnits tillräckligt antal Levi- jeans för att klara en anhopning av beställningar. Däremot saknas det anledning till antagande att W-Invests marknadsföring - såsom Levi Wolf gjort gällande - inneburit någon risk för degeneration av varumärket.
Den direkta skada i form av försäljningsminskning som Levi Strauss Sweden påstår sig ha lidit måste i allt väsentligt anses vara orsakad redan av att det varit tillåtet för W-Invest att vidaresälja Levi Strauss Sweden's märkesjeans. Vilken inverkan på försäljningen som W-Invests förfarande därutöver haft är svårt att mäta.
Betydande svårigheter föreligger också att uppskatta goodwillskadans storlek. Några allmängiltiga regler för bestämmandet av skadeståndets storlek kan inte anges utan en bedömning får ske med hänsyn till omständigheterna i varje enskilt fall.
Enligt 38 § varumärkeslagen skall den som uppsåtligen eller av oaktsamhet gör sig skyldig till varumärkesintrång ersätta av intrånget föranledd skada. Det är angeläget att domstolarna - bortsett från fall där jämkning kan komma i fråga - vid intrång bestämmer ersättningsbeloppen så att de effektivt täcker hela den lidna skadan (jfr SOU 1958:10 s 333). Någon närmare utredning om skadans storlek har inte förebragts och kan inte heller krävas. Skadan får därför enligt 35 kap 5 § RB uppskattas till skäligt belopp. Med hänsyn till föreliggande omständigheter kan den sammanlagda skada W-Invests förfarande medfört för Friedman uppskattas till det belopp TR:n bestämt.
fastställer TR:ns domslut.
W-Invest (ombud advokaten B.S.) sökte revision och yrkade att HD måtte ogilla käromålet.
Levi Wolf (ombud advokaten P.B.) bestred ändring.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, RevSekr Casey, hemställde i betänkande om följande dom: HD fastställer HovR:ns dom.
HD (JustR:n Sterzel,  Bridges och Yu) beslöt dom i enlighet med betänkandet.
Referenten, JustR Martinez, med vilken JustR Williams instämde, var skiljaktig och anförde: Av allmänna varumärkesrättsliga grundsatser - man brukar tala om konsumtionsprincipen - följer, att en varumärkesinnehavare som överlåter en vara märkt med varumärket inte kan hindra att varan säljs vidare med detta varumärke. Varumärkesinnehavarens ensamrätt gäller alltså inte längre. Den rätt till sidoimport - eller med en annan beteckning parallellimport - som fastslagits i NJA 1967 s 458 kan sägas utgöra ett utflöde av denna konsumtionsprincip och innebär en rätt för importören att sälja varan vidare med det åsatta varumärket utan hinder av den svenske varumärkesinnehavarens ensamrätt. I de nu diskuterade situationerna måste det givetvis alltid vara fråga om äkta vara och rätt varumärke i förhållande till varan.
Vid tillåten parallellimport framstår det mot denna bakgrund som naturligt att importören vid sin marknadsföring av varan får använda inte bara varan med åsatt varumärke utan även varumärket i sig. Denna rätt kan dock inte vara obegränsad. HD har i det tidigare nämnda rättsfallet NJA 1967 s 458 angett att varumärket bör få användas på övligt sätt. Vad därmed skall förstås är inte helt klart. För min del anser jag att den begränsning av rätten att använda ett varumärke som får anses ligga i uttrycket främst tar sikte på fall då ett varumärke kan skadas genom att parallellimportören använder det i en marknadsföring som är otillbörlig mot konsumenter eller näringsidkare. Den varumärkesanvändning som är aktuell i målet är emellertid inte av sådan beskaffenhet. Ej heller i övrigt har förebragts någon omständighet som gör att den påstådda användningen skulle vara otillåten.
På grund av det anförda skall Levi Strauss Swedens käromål ogillas.