Ett tryckeri har enligt läran om condictio indebiti ansetts skyldigt att till sin kund betala tillbaka s.k. tryckerimoms. Fråga om avkastningsränta på beloppet.
Voice the Brand Liberation Company AB förde vid Stockholms tingsrätt den talan mot Vitt Grafiska Produktion AB som framgår av tingsrättens dom.
Tingsrätten (rådmännen Finley och Bruce samt tingsfiskalen Wilson, referent) anförde i dom den 8 mars 2013 följande.
Voice the Brand Liberation Company AB (Voice) har under år 2006 anlitat Vitt Grafiska Produktion AB (Vitt Grafiska) för vissa tryckeritjänster. Vitt Grafiska fakturerade Voice för tryckeritjänsterna och debiterade samtidigt en moms om 25 procent. Den 11 februari 2010 meddelade EU-domstolen en dom (C-88/09, Johnson) som innebär att momssatsen på ett tryckeris tillhandahållande av tjänster ska vara 6 procent och inte 25 procent. Med anledning av domen begärde Vitt Grafiska omprövning hos Skatteverket, som den 24 augusti 2011 beslutade att reducera den av Vitt Grafiska redovisade momsen från 25 procent till 6 procent. Skatteverket har återbetalat ett belopp om totalt 74 466 kr till Vitt Grafiska som är hänförliga till de fakturor som Vitt Grafiska har ställt ut till Voice. Voice har krävt att återfå detta belopp från Vitt Grafiska.
till och med den 25 mars 2012 och därefter på hela kapitalbeloppet om 74 466 kr enligt 6 § räntelagen till dess betalning sker.
I andra hand yrkas ränta på kapitalbeloppet enligt 2 och 5 §§ räntelagen från den 24 augusti 2011 till den 25 mars 2012 och därefter enligt 6 § räntelagen till dess betalning sker.
Vitt Grafiska har bestritt käromålet i dess helhet. Yrkat kapitalbelopp har vitsordats som skäligt i och för sig. Sättet för räntans beräknande har inte vitsordats som skäligt i och för sig.
Voice har som grund för sin talan anfört följande.
Voice och Vitt Grafiska har träffat ett avtal om att Vitt Grafiska skulle utföra tryckeritjänster för Voice räkning. För dessa tjänster hade Vitt Grafiska rätt att fakturera och erhålla ett belopp för den utförda tjänsten och ett belopp motsvarande den vid tiden gällande momssatsen. Vitt Grafiska har fakturerat ersättningen beräknad på den felaktiga momssatsen 25 procent i stället för den riktiga satsen om 6 procent. Voice har utan att rättslig skyldighet eller rättslig grund på annat sätt förelegat i avtalsförhållandet med Vitt Grafiska, erlagt betalning för den utförda tjänsten jämte ett belopp motsvarande den felaktiga momssatsen om 25 procent. Voice är därmed enligt reglerna om condictio indebiti berättigat att återfå mellanskillnaden mellan det felaktigt fakturerade beloppet och det belopp som korrekt hade beräknats på 6 procent. Mellanskillnaden uppgår till 74 466 kr.
Voice har inte erlagt det felaktiga beloppet frivilligt eller på annat sätt accepterat att betala ett annat belopp än vad som följer av avtalsförhållandet. Vitt Grafiska var inte i god tro när betalningarna erlades under år 2006 eller när domen från EU-domstolen meddelades i februari 2010. Vitt Grafiska var inte heller i god tro i samband med dess begäran om nedsättning hos Skatteverket år 2011. Vitt Grafiska har vidare inte heller inrättat sig efter betalningen och det bestrids att Voice skulle ha eftergivit rätten att få betalt för fordringen som bolaget har haft på Vitt Grafiska.
Ränteyrkandet utgår ifrån betalningsdagarna för fakturorna fram till dess att 30 dagar har gått från det att krav framställdes. I andra hand ska ränta utgå enligt 2 och 5 §§ räntelagen från den 24 augusti 2011 till den 25 mars 2012 och därefter enligt 6 § räntelagen tills betalning sker. Den 24 augusti 2011 beslutade Skatteverket om nedsättning och det är då Vitt Grafiska fick rätt till återbetalning från staten. Den 25 mars 2012 är den dag då 30 dagar gått efter det att krav framställdes.
Vitt Grafiska har som grund för sitt bestridande anfört följande. Det saknas grund för Voice talan av följande skäl:
- Voice har inte lidit någon ekonomisk förlust eller skada av de åberopade momsbetalningarna. En grundläggande förutsättning för rätt till återbetalning saknas därför.
- Vitt Grafiska har i god tro inrättat sig efter betalningarna på så sätt att Vitt Grafiska först mottagit momsbetalningarna i god tro om att de har varit korrekta och därefter i god tro redovisat momsbetalningarna till Skatteverket.
- Det har totalt sett förflutit alltför lång tid mellan å ena sidan Voice betalningar av momsen under år 2006 och å andra sidan Voice återbetalningskrav mot Vitt Grafiska den 24 februari 2012.
- Det har likaledes förflutit för lång tid mellan å ena sidan EU-domstolens dom den 11 februari 2010 varigenom klargjordes att rätt momssats är 6 procent och å andra sidan Voice återbetalningskrav mot Vitt Grafiska den 24 februari 2012.
-  -  -.
Tingsrätten har avgjort målet efter huvudförhandling. Sakomständigheterna i målet är ostridiga varför någon bevisning inte har åberopats från någon av parterna.
Till stöd för sitt yrkande om återbetalning har Voice åberopat principen om condictio indebiti. Voice har uttryckligen angett att bolaget inte som grund för talan om återbetalning åberopar principen gällande obehörig vinst, varför denna fråga inte kommer att prövas av tingsrätten.
HD har i rättsfallet NJA 2011 s. 739 sammanfattat rättsläget gällande principen om condictio indebiti enligt följande:
-  -  -.
I detta fall har Vitt Grafiska i samband med faktureringen år 2006 av utförda tjänster på fakturabeloppet lagt på en momssats om 25 procent och av Voice fått betalt i enlighet med fakturan. Vitt Grafiska har sedan till Skatteverket redovisat ett momsbelopp motsvarande 25 procent och Voice har hos Skatteverket lagt dessa momsbetalningar till grund för avdrag för ingående moms. Det har flera år senare, i februari 2010, genom en dom från EU-domstolen slagits fast att den pålagda momssatsen för aktuella tjänster har varit felaktig och att den rätta momssatsen skulle ha varit 6 procent. Det har således i efterhand visat sig att betalningen motsvarande det för högt erlagda momsbeloppet har saknat rättsgrund. Principen om condictio indebiti är således i och för sig tillämplig. Vitt Grafiska har anfört att den omständigheten att Voice inte har lidit någon förlust eller skada innebär att principen om condictio indebiti inte ska vara tillämplig. Något stöd för att det uppställs ett sådant krav på skada eller förlust hos den betalande parten finns emellertid inte i doktrin eller praxis. Principen om condictio indebiti får därför anses kunna tillämpas även om någon skada eller förlust inte har uppkommit för den betalande parten.
Genom vad som framkommit om parternas agerande i samband med betalningarna år 2006 är det utrett att samtliga parter utgick från att den korrekta momssatsen var 25 procent. Det är således fråga om en gemensam rättsvillfarelse om rättsläget gällande momssatsen. Voice invändning att Vitt Grafiska redan vid betalningen år 2006 - det vill säga flera år före EU-domstolens dom - var i ond tro gällande den korrekta momssatsen lämnas därför utan avseende. Vitt Grafiska har således vid betalningstillfällena år 2006 i god tro mottagit de aktuella beloppen och bolaget har också inrättat sig efter betalningarna senast i samband med att bolaget redovisade momsen till Skatteverket. Den omständigheten att det tre till fyra år senare meddelades en dom från EU-domstolen som innebar att en annan momssats borde ha tillämpats och att det därefter skedde en återbetalning av beloppet från Skatteverket, ändrar inte detta förhållande. Dessa senare inträffade förhållanden kan inte leda till att det tidigare inrättandet upphävs. En part som, i likhet med Vitt Grafiska, i god tro har mottagit ett belopp och även har inrättat sig efter betalningen måste kunna utgå från att betalningen är definitiv. Ett motsatt förhållningssätt - att ett inrättande som skett i god tro senare kan upphävas till följd av omständigheter som inträffar flera år senare - skulle få orimliga konsekvenser för omsättningen. Vidare skulle ett sådant förhållningssätt skapa en stor osäkerhet i rättslivet. Voice har således inte någon rätt till återbetalning av beloppet enligt principen om condictio indebiti. Käromålet ska därför lämnas utan bifall.
Käromålet lämnas utan bifall.
Voice the Brand Liberation Company AB överklagade i Svea hovrätt och yrkade att hovrätten skulle undanröja tingsrättens dom och visa målet åter till tingsrätten för fortsatt handläggning. I andra hand yrkade Voice att hovrätten skulle bifalla bolagets talan i tingsrätten.
Vitt Grafiska Produktion AB bestred yrkandet om återförvisning och motsatte sig att tingsrättens dom ändrades.
Hovrätten (hovrättspresidenten Ramirez, hovrättsråden Stewart, referent, och Dudley samt tf. hovrättsassessorn Clark) anförde i dom den 25 juni 2014 följande.
Hovrätten fann på anförda skäl att yrkandet om återförvisning till tingsrätten skulle avslås.
-  -  -.
-  -  -. Hovrätten har därmed endast att pröva om Voice - med anledning av avtalsförhållandet mellan parterna och oberoende av utgången i skattemålet - har rätt till återbetalning från Vitt enligt principen om condictio indebiti. Om Voice har rätt till återbetalning av det omtvistade beloppet på någon annan grund, exempelvis enligt principen om obehörig vinst, är således en fråga som faller utanför prövningen i detta mål.
I likhet med tingsrätten finner hovrätten att principen om condictio indebiti i och för sig är tillämplig på de aktuella betalningarna. Genom den utredning som föreligger i målet kan någon annan slutsats inte dras än att Vitt var i god tro vid tidpunkten för de felaktiga betalningarna år 2006 och att någon förändring i det avseendet inte kan ha inträffat förrän tidigast efter EU-domstolens dom i februari 2010. Annat har inte heller kommit fram i målet än att Vitt i fråga om betalningarna från Voice har fullgjort sin skyldighet att till staten redovisa utgående mervärdesskatt i enlighet med gällande bestämmelser. Vidare kan det omtvistade beloppet - 74 466 kr - varken som sådant eller i förhållande till Vitts årsomsättning vid den aktuella tiden anses ha saknat betydelse för Vitt. Med hänsyn till det anförda får Vitt anses ha inrättat sig efter betalningarna senast i samband med bolagets mervärdesskatteredovisning till Skatteverket. Det förhållandet att det därefter fanns en möjlighet för Vitt att begära omprövning av mervärdesskatteredovisningen ändrar inte denna bedömning. Detsamma gäller EU-domstolens dom och konsekvenserna av denna. När domen meddelades hade så lång tid förflutit från betalningarna år 2006 och Vitts mervärdesskatteredovisning att den inte kan tillmätas någon betydelse vid bedömningen av om ett inrättande har skett.
Sammantaget finner hovrätten att det enligt principen om condictio indebiti inte finns någon skyldighet för Vitt att betala tillbaka det yrkade beloppet till Voice. Som tingsrätten funnit ska käromålet således lämnas utan bifall.
-  -  -.
Hovrätten fastställde tingsrättens dom.
Voice the Brand Liberation Company AB överklagade och yrkade att HD skulle förplikta Vitt Grafiska Produktion AB att till Voice the Brand Liberation Company AB betala 74 466 kr och ränta i första hand enligt 5 § räntelagen på 1 439 kr från den 16 april 2006, 12 947 kr från den 6 juli 2006, 46 005 kr från den 19 juli 2006, och 14 075 kr från den 14 december 2006, allt till och med den 25 mars 2012, och därefter på 74 466 kr enligt 6 § räntelagen till dess betalning sker. I andra hand yrkades ränta på 74 466 kr enligt 5 § räntelagen från den 24 augusti 2011 till och med den 25 mars 2012 och därefter enligt 6 § räntelagen till dess betalning sker.
Vitt Grafiska Produktion AB motsatte sig att hovrättens dom ändrades.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Shelton Härneskog, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande dom.
Punkterna 1-8 motsvarar punkterna 1-7 i HD:s dom.
Voice har till Vitt betalat mervärdesskatt efter en för hög fakturerad skattesats. Betalningen har skett utan rättsgrund och ska därför gå åter, ifall inte läran om condictio indebiti föranleder annat.
Den tillämpade skattesatsen var vid tiden allmänt godtagen. Det är inte fråga om en sådan rättsvillfarelse som Vitt har att själv bära risken för. Det för condictio indebiti gällande godtroskravet är därmed uppfyllt.
Vitt har redovisat och betalat hela de från Voice mottagna beloppen avseende mervärdesskatt till Skatteverket. Därefter har Skatteverket sänkt Vitts utgående mervärdesskatt och återbetalat mellanskillnaden. Varken den tid som har gått eller några andra förhållanden ger stöd för slutsatsen att Vitt med fog skulle ha inrättat sig efter en förmögenhetsförbättring grundad på att den utgående mervärdesskatten för tjänsterna skulle vara lägre än vad Vitt har uppburit från Voice. Det för condictio indebiti gällande inrättandekravet är alltså inte uppfyllt.
Slutsatsen blir att Vitt enligt läran om condictio indebiti är skyldigt att till Voice betala tillbaka skillnaden mellan den fakturerade mervärdesskatten och den mervärdesskatt som Voice hade skyldighet att betala till Vitt. Om beloppets storlek råder inte tvist. Ränta ska utgå enligt Voice i första hand framställda yrkande (jfr NJA 2008 s. 392).
-  -  -.
HD ändrar hovrättens dom i själva saken och förpliktar Vitt Grafiska Produktion AB att till Voice the Brand Liberation Company AB betala 74 466 kr och ränta enligt 2 § andra stycket och 5 § räntelagen på 1 439 kr från den 16 april 2006, 12 947 kr från den 6 juli 2006, 46 005 kr från den 19 juli 2006, och 14 075 kr från den 14 december 2006 till och med den 25 mars 2012 och ränta enligt 6 § räntelagen på 74 466 kr från och med den 26 mars 2012, allt till dess betalning sker.
HD (justitieråden Howell, Evans, referent, Estrada, Ramos och French) meddelade den 4 oktober 2016 följande dom.
Voice the Brand Liberation Company AB (Voice) köpte under år 2006 tryckeritjänster av Vitt Grafiska Produktion AB (Vitt). Parterna avtalade ett visst pris för tjänsterna exklusive gällande mervärdesskatt. Vitt debiterade och Voice betalade en mervärdesskatt om 25 procent på tryckeritjänsterna (jfr prop. 2001/02:45 s. 47).
Den 11 februari 2010 meddelade EU-domstolen dom i målet Miller, C-88/09, EU:C:2010:76. En följd av domen blev att tryckeritjänster i stället skulle beskattas med en skattesats om sex procent.
Vitt begärde omprövning hos Skatteverket och yrkade att de tryckeritjänster som hade tillhandahållits Voice skulle beskattas med en skattesats om sex procent. Vitts utgående mervärdesskatt reducerades genom ett beslut den 24 augusti 2011 med ett totalbelopp om 74 466 kr.
Skatteverket fattade den 24 november 2011 ett följdändringsbeslut om att genom efterbeskattning sänka den ingående mervärdesskatten för Voice med 74 466 kr, dvs. med ett belopp som motsvarade reduktionen av Vitts utgående mervärdesskatt. Beslutet om efterbeskattning av Voice vann laga kraft den 25 juni 2015.
Voice krävde den 24 februari 2012 återbetalning från Vitt av den överskjutande mervärdesskatten om 74 466 kr. Därefter väckte Voice talan mot Vitt och yrkade att Vitt skulle förpliktas att betala det angivna beloppet till Voice. På beloppet yrkades också viss ränta. Som grund för talan åberopade Voice återbetalningsskyldighet enligt läran om condictio indebiti. Vitt bestred yrkandet men vitsordade kapitalbeloppet som skäligt i och för sig.
Tingsrätten ogillade talan. Hovrätten har fastställt tingsrättens domslut.
HD har i rättsfallet NJA 2015 s. 1072 prövat frågan om återbetalningsskyldighet för ett tryckeri när tryckerikunden har betalat ett för högt debiterat mervärdesskattebelopp och i målet tillämpat läran om condictio indebiti. HD uttalar i domen att en leverantör vid en överbetalning av mervärdesskatt varken vid betalningsmottagandet eller senare med fog kan räkna med att kunna behålla betalningen själv, eftersom ett befogat inrättande inte kan avse något annat eller mer än att betalningsmottagaren inte själv ska behöva stå för momsutgiften. I de fall en leverantör från staten har återfått ett belopp svarande mot den för högt fakturerade och till Skatteverket redovisade mervärdesskatten består återkravsrätten för kunden. Till skillnad från vad som normalt är fallet vid en tillämpning av läran om condictio indebiti saknar det enligt domstolen betydelse att lång tid kan ha gått. Tiden i sig kan inte med fog skapa eller förstärka en förväntning hos leverantören om en förbättrad förmögenhetsställning genom att den utgående mervärdesskatten skulle kunna bli lägre än vad han eller hon har uppburit från kunden och har rätt att behålla. Leverantören är därför i enlighet med huvudregeln om condictio indebiti återbetalningsskyldig, förutsatt att inte andra förhållanden släcker ut den skyldigheten. (Se NJA 2015 s. 1072 p. 16 och 17.)
Förhållandena i detta mål överensstämmer med dem som förelåg i rättsfallet NJA 2015 s. 1072. Voice har till Vitt betalat mervärdesskatt efter en för hög mervärdesskattesats. Sedan Vitt redovisat skatten till Skatteverket har Skatteverket på begäran av Vitt omprövat beskattningsbeslutet och reducerat Vitts utgående mervärdesskatt. Några särskilda förhållanden föreligger inte. Vitt är därför återbetalningsskyldigt till Voice.
På en fordran som avser återgång av betalning när avtal hävts till följd av kontraktsbrott eller på liknande grund utgår, enligt 2 § andra stycket räntelagen, avkastningsränta för tiden från den dag betalningen gjordes till och med den dag återbetalning sker eller, om återbetalning inte sker i rätt tid, den dag från vilken dröjsmålsränta börjar utgå.
Regleringen i 2 § andra stycket räntelagen är enligt ordalydelsen tillämplig när ett avtal hävts till följd av kontraktsbrott. Enligt lagens ursprungliga utformning förelåg en rätt till avkastningsränta endast om betalningen gick åter på grund av betalningsmottagarens kontraktsbrott eller liknande. Avkastningsränta utgick därför inte när den betalande hade gjort sig skyldig till kontraktsbrott. Denna inskränkning upphävdes emellertid i samband med tillkomsten av köplagen (1990:931), delvis som en anpassning till vad som gäller för internationella köp (se artikel 84 CISG). Det ansågs inte vara motiverat att en säljare i vissa fall skulle få inneha betalningen räntefritt, medan en köpare vid hävning skulle vara skyldig att utge ersättning för avkastning av varan eller för annan nytta oberoende av vem som gjort sig skyldig till kontraktsbrottet (se 65 § köplagen och prop. 1988/89:76 s. 218 f.).
Avkastningsränta ska enligt 2 § andra stycket räntelagen utgå också när återgång av betalning ska ske på ”liknande grund”, dvs. en grund som liknar en hävning av avtalet. Ogiltighet, liksom obundenhet, jämställs i detta sammanhang med hävning till följd av kontraktsbrott (se prop. 1975:102 s. 94 och 116). Liksom vid hävning av avtalet är rätten till avkastningsränta i dessa fall oberoende av vem av parterna som har orsakat eller står risken för ogiltigheten eller obundenheten.
I förarbetena till 2 § räntelagen konstaterades att den föreslagna bestämmelsen om avkastningsränta kunde antas få betydelse inte bara för de direkt angivna fallen utan också genom att den kan tillämpas analogt i liknande situationer (se a. prop. s. 94). I rättsfallet NJA 1985 s. 352 fann HD att bestämmelsen fick anses analogivis tillämplig när betalning ska gå åter endast delvis, såsom när priset har betalats i sin helhet och det därefter blir bestämt att köparen är berättigad till prisavdrag (jfr 38 § köplagen och 4 kap. 12 och 19 §§ JB; jfr även NJA 1988 s. 363).
I rättsfallet NJA 2008 s. 392 uppkom bl.a. frågan om en bostadsrättsförening, som ålagts att återbetala insats och upplåtelseavgift, också var skyldig att betala avkastningsränta på beloppen. Målet rörde inte en misstagsbetalning och därav följande eventuella tillämpning av läran om condictio indebiti. HD gjorde emellertid uttalanden som måste förstås så att avkastningsränta enligt en analogisk tillämpning av bestämmelsen kan, trots vad som har anförts i förarbetena till räntelagen (se SOU 1974:28 s. 33 och a. prop. s. 116), utgå också vid återgång av betalning enligt läran om condictio indebiti (jfr även NJA 1988 s. 457).
En köpare som under en tid innehaft motpartens prestation, t.ex. en vara, ska utge ersättning för den avkastning och nytta som köparen har fått till följd av innehavet av varan (jfr 65 § första stycket köplagen). Syftet med 2 § andra stycket räntelagen är, efter lagändringarna år 1990 (se p. 10), på motsvarande sätt att betalningsmottagaren ska försättas i samma läge som före betalningen. Det huvudsakliga skälet är, liksom beträffande ersättning för avkastning och nytta, att en part inte ska få inneha motpartens prestation räntefritt om prestationen sedermera ska gå åter. Det som ska ersättas är alltså principiellt betalningsmottagarens utbyte eller nytta av att under en tid ha innehaft pengar som han eller hon annars inte skulle ha haft.
Utgångspunkten är dock att avkastningsräntan, liksom dröjsmålsräntan, ska vara schabloniserad och att ersättning därför ska kunna utgå utan avseende på de närmare omständigheter som gäller i ett enskilt fall. Det betyder att en betalningsmottagares möjligheter att i det enskilda fallet erhålla en högre eller lägre avkastning på kapitalet normalt inte ska ha någon betydelse för rätten till avkastningsränta. (Jfr a. prop. s. 97 och prop. 1988/89:76 s. 219.) Ett visst, om än begränsat, utrymme för en annan bedömning torde dock finnas, åtminstone när det skulle vara fråga om en analogisk tillämpning av bestämmelsen.
Mervärdesskatt är en flerledsskatt som bygger på principen att skattskyldiga producenter och återförsäljare fungerar som uppbördsmän åt staten. Skatten övervältras i varje omsättningsled framåt, och stannar slutligen på den förvärvare som inte har avdragsrätt för ingående skatt. Skatten ska betalas in till staten, men leverantören förutsätts erhålla samma skattebelopp från kunden, som i sin tur drar av beloppet i sin egen mervärdesskatteredovisning. (Jfr HFD 2014 ref. 14 och NJA 2015 s. 1072 p. 15.)
Av 11 kap. 8 § mervärdesskattelagen (1994:200) framgår att den som har utfört en tjänst i sin faktura ska lämna uppgifter om bl.a. tillämpad mervärdesskattesats och det mervärdesskattebelopp som ska betalas. Utgående mervärdesskatt ska normalt redovisas för den redovisningsperiod, i regel en kalendermånad, under vilken omsättningen bokfördes eller borde ha bokförts. Deklaration ska sedan lämnas och inbetalning ske under månaden efter redovisningsperioden (se 26 kap. skatteförfarandelagen [2011:1244]). Av reglerna följer alltså att betalningsmottagaren i normalfallet innehar det fakturerade mervärdesskattebeloppet under endast en försumbar tidsperiod innan beloppet redovisas till Skatteverket. Undantag finns dock, exempelvis för mervärdesskattepliktiga parter med låg omsättning som har rätt att redovisa mervärdesskatt, och därmed deklarera och betala in beloppet, årligen. (I allt väsentligt gällde regler med motsvarande innehåll enligt den t.o.m. år 2011 gällande skattebetalningslagen [1997:483].)
HD har i rättsfallet NJA 2014 s. 1006 prövat frågan om ett mervärdesskatteskyldigt företag, som hade erhållit en betalning av ett annat mervärdesskatteskyldigt företag, var skyldigt att betala avkastningsränta på det belopp inklusive mervärdesskatt som skulle återbetalas. Rättsfallet avsåg ett krav på återgång av betalning där betalningsmottagaren hade tagit för mycket betalt för de tillhandahållna tjänsterna. Mottagaren skulle därför betala tillbaka det överskjutande beloppet och även mervärdesskatt på detta belopp. Borgenärens återgångsfordran avseende mervärdesskatten var alltså direkt beroende av att det fanns en fordran på återbetalning av ett belopp för själva tjänsten.
HD, som i målet fann att avkastningsränta skulle utgå även på mervärdesskattebeloppet, konstaterade att mervärdesskatten hade ingått i det avtalade priset och ingick i det belopp som skulle återbetalas. Det betonades också att i förhållandet mellan parterna var mervärdesskattebeloppet inte någon separat skattefordran (p. 10 i den domen). Vidare angavs att det avgörande för om avkastningsränta ska betalas vid återbetalning av mervärdesskatt är om sådan ränta ska utgå vid återbetalning av fordringen i övrigt (p. 12 i den domen).
Rättsfallet NJA 2014 s. 1006 gällde alltså en situation där återgång skulle ske såväl av viss del av betalningen för den tjänst som hade utförts som av den på transaktionen belöpande mervärdesskatten. Av rättsfallet följer att rätten till avkastningsränta då är densamma för både huvudfordran och mervärdesskattefordran och detta oberoende av om gäldenären har fått eller kunnat få någon avkastning på det tidigare erhållna mervärdesskattebeloppet.
När återgången av mervärdesskattebeloppet inte beror på att också hela eller delar av det övriga fakturerade beloppet ska återgå, bör det emellertid finnas ett utrymme för att beakta om gäldenären inte har haft en möjlighet att få avkastning på beloppet. Det finns i ett sådant fall inte anledning att genom en analogisk tillämpning av 2 § andra stycket räntelagen utvidga tillämpningsområdet för bestämmelsen.
Situationen här skiljer sig från den som förelåg i rättsfallet NJA 2014 s. 1006. Någon återgång av hela eller delar av det belopp som har fakturerats för de utförda tjänsterna ska inte ske, utan det handlar enbart om en återbetalningsskyldighet avseende ett för högt mervärdesskattebelopp.
Den återgång som ska ske i detta fall har inte något samband med att avtalet har hävts till följd av kontraktsbrott, med avtalets overksamhet eller ogiltighet eller med en rätt till prisavdrag för borgenären. I stället beror skyldigheten för gäldenären, tryckeriet, att återbetala mervärdesskatt till borgenären, tryckerikunden, på att kunden har betalat ett - som det visade sig genom EU-domstolens dom (se p. 2) - för högt mervärdesskattebelopp till tryckeriet samt att tryckeriet är skyldigt att återbetala skatten till kunden.
Enligt vad som framgår av utredningen i målet har Vitt redovisat de fakturerade mervärdesskattebeloppen till Skatteverket i samband med transaktionerna under år 2006. Vitt har därför inte haft och till följd av de skatterättsliga reglerna inte heller kunnat få någon avkastning på beloppen (se p. 17). Under sådana förhållanden bör vid återgång av betalningen på grund av läran om condictio indebiti avkastningsränta inte utgå på beloppen. Efter Skatteverkets beslut om reduktion av Vitts utgående mervärdesskatt kunde Vitt emellertid få avkastning på beloppet. Avkastningsränta bör därför, med en analogisk tillämpning av 2 § andra stycket räntelagen och i enlighet med andrahandsyrkandet, utgå från den 24 augusti 2011.
Voice krävde den 24 februari 2012 återbetalning från Vitt av den överskjutande mervärdesskatten. Voices fordran förföll därigenom till betalning (jfr 5 § skuldebrevslagen, 1936:81). Dröjsmålsränta ska därför utgå från trettio dagar efter kravet (se 4 och 6 §§ räntelagen), dvs. från och med den 26 mars 2012. Detta gäller oavsett att beslutet om efterbeskattning av Voice vann laga kraft först den 25 juni 2015 och att Voice först då tvingades betala in beloppet till Skatteverket och därmed försattes i en sämre förmögenhetsställning än före avtalet mellan Voice och Vitt.
HD ändrar hovrättens dom i själva saken och förpliktar Vitt Grafiska Produktion AB att till Voice the Brand Liberation Company AB betala dels 74 466 kr, dels ränta enligt 5 § räntelagen på 74 466 kr från den 24 augusti 2011 till och med den 25 mars 2012, dels ränta enligt 6 § räntelagen på 74 466 kr från och med den 26 mars 2012 till dess betalning sker.
-  -  -.
HD:s dom meddelad: den 4 oktober 2016.
Mål nr: T 3837-14.
Lagrum: 2 § räntelagen (1975:635), 65 § köplagen (1990:931).
Rättsfall: Johnson, C-88/09, EU:C:2010:76, HFD 2014 ref. 14, NJA 1985 s. 352, NJA 1988 s. 457, NJA 2008 s. 392, NJA 2014 s. 1006, NJA 2015 s. 1072.