Fråga bl.a. om ett företag ådragit sig skadeståndsansvar för kollektivavtalsbrott genom att i ett bageri schemalägga ordinarie arbetstid på söndagsdygn före kl. 18.00 utan att ha dispens enligt riksavtalets bestämmelser därom. Har arbetsgivarorganisation blivit skadeståndsskyldig genom att understödja avtalstillämpningen?
Parter:
Svenska Livsmedelsarbetareförbund; Bageri- och Konditoriarbetsgivareförbundet; B&W Stormarknader Aktiebolag; Svenska Livsmedelsarbetareförbundets avdelning 4
Svenska Livsmedelsarbetareförbundet och Svenska Livsmedelsarbetareförbudets avdelning 4 i Stockholm.
Mellan Bageri- och Konditoriarbetsgivareförbundet (BKA) och Svenska Livsmedelsarbetareförbundet (Livs) har sedan länge gällt varandra i allmänhet avlösande kollektivavtal av riksavtals natur. Ett sådant avtal träffades den 4 juni 1993 för tiden t.o.m. i första hand den 31 mars 1995. Avtalet, som i det följande benämns riksavtalet, innehåller bl.a. följande bestämmelser.
Den ordinarie arbetstiden utgör, raster oräknade, i genomsnitt 40 timmar per helgfri vecka. Arbetstiden uttages enligt fastställt arbetstidsschema och kan fördelas enligt följande alternativ.
Ordinarie arbetstid över 9 timmar per dag kan uttagas efter lokal överenskommelse.
1. Då det är naturligt å ena sidan att den ordinarie arbetstiden ordnas och förlägges på sätt som är erforderligt för driftens normala gång och å andra sidan så att arbetstagarna i möjligaste mån i förväg äger kännedom om de tider på de olika veckodagarna, under vilka de skall förrätta detta arbete, överenskommer parterna om att på följande sätt tillämpa avtalets arbetstidsbestämmelser.
Arbetstidsschema skall, inom de i avtalet angivna tidsgränserna för ordinarie arbetstid och med beaktande av ovan uttalade synpunkter, upprättas för varje arbetsplats. Innan nytt schema fastställes eller ändras skall samråd ske med berörda arbetstagare. - - -
För produktions- och paketeringspersonal skall arbetstiden förläggas enligt följande. Klockslagen inom parentes anger när trågarbete får påbörjas respektive tvåskiftsarbete skall avslutas.
Företag, som har s.k. dispens för arbetstidsförläggning mellan kl. 24.00 och 05.00 och/eller arbetstid under söndagsdygn före kl. 18.00, upptas i en särskild förteckning. Dessa företag har rätt att träffa lokal överenskommelse om arbetstidsförläggningen.
Kopia av lokal överenskommelse tillställes BKA och Sv Livs. Träffad överenskommelse överses årligen.
Förteckning över de s.k. dispensföretagen hålls fortlöpande aktuell. Om BKA och Sv Livs finner att listan bör kompletteras med några företag, äger dessa träffa lokal överenskommelse om arbetstidsförläggning enligt ovan.
Skulle företaget och den lokala fackliga organisationen ej vara ense, skall företaget skyndsamt göra förhandlingsframställan enligt förhandlingsordningen.
Förbundet förbinder sig att medverka till att de lokala avdelningarna icke motsätter sig att de anställda medlemmarna arbetar på dispenserad tid.
För ordinarie arbetstid förlagd till söndag utgår för varje timme före kl. 24.00 ersättning utöver ordinarie vecko- eller timlön med ob-tillägg svarande mot tarifflön per timme för respektive lönegrupp - dock utgår ej andra former av ob-tillägg vid sidan av ob-tillägget på söndag.
Mom 3 Konditoriarbetare och chaufförer är skyldiga att mot övertidsbetalning arbeta högst fyra timmar på sön- och helgdagar. Tillverkningen får avse konditorivaror och avbakning av djupfrysta wienerbröd. - - -
B & W Stormarknader AB (B & W) driver stormarknader på skilda orter i landet. En av dessa stormarknader med tillhörande bageri ligger i Täby kommun. B & W är genom medlemsskap i BKA bundet av riksavtalet.
Vid bageriet i B & W:s stormarknad i Täby är sedan februari 1993 ordinarie arbetstid schemalagd till söndagar före kl. 18.00. Berörda arbetstagare har samtyckt till att ha sådant arbetstidsschema. B & W har inte meddelats dispens för söndagsarbete enligt § 4 mom. 3 riksavtalet.
Livs har gjort gällande att BKA och B & W brutit mot riksavtalets bestämmelser om arbetstidens förläggning och därigenom ådragit sig skadeståndsskyldighet. BKA har å sin sida anfört i första hand att Cox och dess avdelning 4 brutit mot kollektivavtalet genom att inte medverka till att bolaget erhöll dispens för arbetstidsförläggning på söndagar. I andra hand har BKA påstått att Cox och avdelning 4 gjort sig skyldiga till en olovlig stridsåtgärd genom att som villkor för att medverka i dispensförfarandet kräva ändringar i gällande kollektivavtal bl.a. beträffande lön och arbetstid. Livs och avdelning 4 har mot BKA:s påstående om olovlig stridsåtgärd bl.a. invänt att preskription inträtt.
2. B & W att till Livs utge allmänt skadestånd för brott mot riksavtalet med 1 100 000 kr.
På beloppen har Cox yrkat ränta enligt 6 § räntelagen fr.o.m. dagen för delgivning av stämning till dess betalning sker.
BKA och bolaget har bestritt Livs yrkanden men vitsordat ränteyrkandena såsom i och för sig skäliga.
2. Livs avdelning 4 att till B & W utge skadestånd med 100 000 kr på grund av olovlig stridsåtgärd.
BKA har yrkat ränta på beloppen enligt 6 § räntelagen fr.o.m. dagen för delgivning av stämning till dess betalning sker.
Livs och dess avdelning 4 har bestritt BKA:s talan men vitsordat ränteyrkandena som i och för sig skäliga.
Parterna har yrkat ersättning för rättegångskostnader.
Tvisten gäller om arbetsgivaren avtalsenligt har rätt att ensidigt förlägga ordinarie arbetstid till tid före kl. 18.00 på söndagar. Enligt Livs mening innebär bestämmelserna i § 4 mom. 3 riksavtalet att det krävs samtycke i kollektivavtalsform, s.k. dispens, av de centrala parterna, för att en sådan arbetstidsförläggning skall få ske.
B&W:s stormarknad i Täby har en bageriverksamhet med åtta fast anställda. För verksamheten gäller riksavtalet jämte en överenskommelse med tillämpning av 13 § första stycket arbetstidslagen om dispens för nattarbete. Diskussioner i frågan om dispens för söndagsarbete hade förts, men någon överenskommelse hade inte kunnat nås vare sig lokalt eller centralt. Trots det har B & W ensidigt med verkan fr.o.m. februari 1993 genomfört en schemaläggning som inneburit en ordinarie arbetstid på söndagar för anställda i bageriet kl 04.00-10.00 och för anställda i paketeringen kl 05.00-11.00 under vissa veckor. Denna schemaläggning tillämpas alltjämt.
Enligt § 4 mom. 1 riksavtalet är den ordinarie arbetstiden 40 timmar och den skall förläggas under tiden måndag - lördag. I mom. 3 samma paragraf anges de yttre gränserna för den ordinarie arbetstidens förläggning. Det finns inte någon bestämmelse om söndagsarbete. Parterna har emellertid den 13 maj 1970 träffat en överenskommelse, som bl.a. innehåller följande.
I anslutning till överenskommelsen om utökad 5-dagarsvecka för produktionen skulle till förhandlingsprotokollet antecknas följande.
3) Parterna är införstådda med nödvändigheten av att produktionen för lördags- och måndagsdistributionen kan kräva arbetstidsförläggning från fredags- och söndagskvällen.
Såsom framgår av arbetsdomstolens domar 1986 nr 9 och 1987 nr 156 är riksavtalets parter överens om att den arbetstidsförläggning på söndagar som avses i överenskommelsen är en förläggning från kl 18.00 på söndagkvällen.
En schemaläggning av ordinarie arbetstid under söndagsdygn före kl. 18.00 förutsätter avtalsenligt att företaget beviljas dispens genom en överenskommelse i kollektivavtalsform mellan riksavtalets parter.
Nu gällande bestämmelser i § 4 mom.3 riksavtalet om arbetstidens förläggning nattetid och på söndagar skall ses mot bakgrund av den ordning som gällde i äldre tid. Kollektivavtalsregleringen på avtalsområdet är av gammalt datum. Ett riksavtal med nuvarande tillämpningsområde kom till stånd år 1957 genom att avtalen för bageripersonal och för konditoripersonal slogs samman. Vid den tiden reglerades skyldigheten att bereda anställda nattvila genom en tvingande bestämmelse i 3 kap. 19 § arbetarskyddslagen. Dispens från nattarbetsförbudet kunde beviljas genom myndighetsbeslut. Söndagsarbete kunde inte lagligen förekomma.
I 1957 års riksavtal förekom i § 4 mom. 3 sista stycket en bestämmelse om dispens som löd:
Vid beviljad särskild dispens förlägges arbetstiden i enlighet med dispensmedgivande. Betalning utgår därvid enligt § 5 mom 3.
I en protokollsanteckning till momentet angavs att Livs förbinder sig att medverka till att de lokala avdelningarna inte motsätter sig att de anställda medlemmarna arbetar på dispenserad tid.
Protokollsanteckningens innehåll skall ses mot bakgrund av att arbete nattetid med stöd av dispensmedgivande var frivilligt för arbetstagaren. Det förekom att arbetsgivare meddelades dispens men att arbetstagarna vid genomförandet hade synpunkter på lön och annat, vilket medförde problem. Avtalsparterna kom därför överens om att protokollsanteckningen skulle införas.
Från BKA:s sida har gjorts gällande att protokollsanteckningen innebär att Cox skulle vara skyldigt att medge dispens för nattarbete i det enskilda fallet, om arbetstagarna är beredda att acceptera att arbeta nattetid. Texten anger dock något annat, nämligen att om dispens meddelats ett företag skall Cox se till att arbetstagarna arbetar på dispenserad tid.
Genom ikraftträdandet av arbetsmiljölagen den 1 juli 1978 öppnades möjlighet för avtalsparter att kunna medge dispens från nattarbetsförbudet genom kollektivavtal.
Från år 1978 och framåt utgjorde dispensgivningen ett administrativt förfarande. Ett företag som önskade tillämpa nattarbete fick vända sig till BKA och begära dispens. yttrande från Livs. Om Cox gav sitt tillstånd, meddelades dispens. Livs tillåtelse utgjorde således en förutsättning för dispens.
Av ett yttrande av arbetarskyddsstyrelsen den 24 november 1981 i ett ärende angående Lockarps Bageri AB framgår att dispensverksamheten hade växt i omfattning. Livs ansåg att om verksamheten skulle fortsätta i så stor omfattning så borde arbetstidsförläggningen regleras en gång för alla. Livs vägrade därför att tillstyrka dispens i det då aktuella ärendet. Arbetarskyddsstyrelsens slutsats blev att utvecklingen mot ökat regelbundet nattarbete genom individuella dispenser var otillfredsställande och att dispensgivningen nått en sådan omfattning att en omprövning var motiverad. Arbetarskyddsstyrelsen medgav därför dispens endast för nattarbete mellan kl 3 och 5 dagligen för tiden t.o.m. den 30 juni 1983 samt att företaget övergångsvis fick dispens för arbete mellan kl 24 och 5 t.o.m den 30 juni 1982.
Den 16 december 1981 träffades en överenskommelse mellan BKA och Livs angående bl.a. protokollsanteckningar till kollektivavtalet rörande nattarbete. Till protokollet noterades då följande.
1. BKA och Svenska Livs upprättar fortlöpande särskild lista över s.k. dispensföretag. Om lokal överenskommelse ej uppnås, hänskjuts tvist om arbetstidsförläggning till central förhandling.
I anslutning till § 4, mom 3, sista stycket, samt protokollsanteckning till § 5, mom 3, sid 8 i 1981 års avtal, noterades följande.
Parterna är ense om att arbetstidsfrågan härmed regleras i kollektivavtalet på sätt som förutsättes i arbetsmiljölagen för att parterna själva skall kunna fatta beslut om arbetstidsförläggning kl. 24.00-05.00.
Vidare noterades angående protokollsanteckningarna:
8. Parterna är ense om att senare redaktionellt se över avtalet med hänsyn till denna uppgörelse samt att över huvud taget redaktionellt se över arbetstidsreglernas utformning i avtalet.
Den förändring som gjordes i riksavtalets avtalstext avseende arbetstidsreglerna angavs alltså av avtalsparterna som endast redaktionella.
Till den överenskommelse som sålunda träffades år 1981 mellan avtalsparterna finns även bilagd en promemoria angående den praktiska hanteringen av nattarbetstidsfrågan inom avtalsområdet. Promemorian har följande lydelse.
Företag som har dispens för arbetstidsförläggning mellan kl. 24.00 och 05.00 upptas i en särskild förteckning. Dessa företag har rätt att träffa lokal överenskommelse om arbetstidsförläggningen. Gällande dispenser räknas som träffad överenskommelse.
I brev från BKA till dispensföretagen angavs att förteckningen över dispensföretagen kommer att fortlöpande hållas aktuell samt att om avtalsparterna anser att listan bör kompletteras med något nytt företag får det nytillkomna företaget rätt att träffa lokal överenskommelse. Vidare anges att uppgörelsen innebär att arbetstidsförläggningen i fortsättningen regleras genom kollektivavtal.
Överenskommelsen från år 1981 tillämpades på så sätt att man antingen träffade en skriven överenskommelse parterna emellan eller växlade brev i vilka de företag som föreslogs få dispens var upptagna. Om förbundet tillstyrkte, hade överenskommelse träffats.
Vid tillkomsten den 1 januari 1982 av arbetstidslagen överfördes dispensregeln i stort sett oförändrad från arbetsmiljölagen till arbetstidslagen.
Som inledningsvis anförts var söndagsarbete förbjudet i lag på bageriområdet fram till år 1970. Livs hade gjort gällande att det för tiden därefter gällde ett förbud enligt riksavtalet mot söndagsarbete före kl. 18.00. En tvist i frågan fördes till arbetsdomstolen. Domstolen fann i domen 1987 nr 156 att Cox inte hade kunnat styrka att avtalsinnehållet var det påstådda. Däremot kom domstolen fram till att arbetsgivaren brutit mot kollektivavtalets arbetstidsbestämmelser genom att regelmässigt förlägga övertidsarbete till söndagsdygnet före kl. 18.00.
Med anledning av arbetsdomstolens dom tog avtalsparterna upp förhandlingar för att lösa problemet med söndagsarbete. Lösningen uppnåddes genom 1987 års riksavtal, det s.k. bullavtalet. Lösningen blev att dispensregeln i § 4 mom. 3 i riksavtalet tillfördes orden: "- - - och/eller arbetstid under söndagsdygn före kl. 18.00 - - -".
Efter det att denna regel införts har Cox i vissa fall beviljat dispenser för söndagsarbete och avslagit framställningar därom i andra fall.
Enligt § 4 mom. 1 riksavtalet är den ordinarie arbetstiden 40 timmar och arbetstiden skall förläggas under tiden måndag - lördag. Enligt överenskommelse den 13 maj 1970 mellan avtalsparterna räknas måndagsdygnet efter lokal överenskommelse därom från kl. 18.00 på söndagkvällen. Riksavtalet medger inte att ordinarie arbetstid förläggs till söndag före kl. 18.00, såvida inte de centrala parterna genom kollektivavtal beviljat dispens. För B & W finns inte någon dispens beviljad som medger undantag från reglerna om förläggning av den ordinarie arbetstiden före kl. 18.00 på söndagar. B & W har trots detta i schema förlagt ordinarie arbetstid till söndagar före kl. 18.00. Detta förfarande står alltså i strid med riksavtalets bestämmelser. Förläggningen avser ett så regelbundet återkommande arbetskraftsbehov att arbetet inte kan anses som övertidsarbete. Detta har inte heller påståtts i tvisten.
Avsteg från tvingande bestämmelser i kollektivavtal får enligt 27 § medbestämmandelagen inte ske genom överenskommelser mellan enskilda arbetsgivare och arbetstagare. Vad B & W har överenskommit med enskilda arbetstagare saknar därför betydelse. B & W har genom förläggning av ordinarie arbetstid till söndagar före kl. 18.00 brutit mot riksavtalet och ådragit sig skadeståndsskyldighet.
Det allmänna skadeståndet bör beräknas på sådant sätt att någon vinst inte uppstår genom det uppenbart avtalsstridiga handlandet. En lönsamhetsanalys visar att B & W enligt en trendberäkning för år 1991/92 skulle få en förlust på 58 000 kr före avskrivningar och efter avskrivningar en förlust på 282 000 kr. Med hänsyn tagen till söndagsbakningen visar beräkningen att resultatet före avskrivningar skulle uppgå till 183 000 kr och efter avskrivningar till 49 000 kr. Lägger man ihop resultatet enligt trenden med resultatet för söndagsbakningen, får man ett resultat på 331 000 kr. Detta belopp har legat till grund för Cox beräkning av företagets vinst och det allmänna skadeståndet.
Det yrkande om allmänt skadestånd som riktas mot BKA har som grund att BKA i strid med riksavtalets uppenbara lydelse och vedertagen praxis stött B & W:s avtalsstridiga handlande och därigenom ådragit sig skadeståndsskyldighet. Vid bestämmandet av skadeståndets storlek bör också beaktas att BKA redan genom arbetsdomstolens dom 1987 nr 156 ålagts skadeståndsansvar för rådgivning som nästan helt överensstämmer med den rådgivning som skett i den nu aktuella tvisten.
I den aktuella tvisten har Cox och dess avdelning 4 kategoriskt vägrat medverka till att söndagsarbete skulle kunna komma till stånd vid B&W:s stormarknad i Täby. Livs inställning har varit att Cox i alla lägen har rätt att avgöra om söndagsarbete skall få förekomma eller ej och att något skäl för att vägra en dispens inte behöver anges. Livs har dock kunnat tänka sig att medverka, om kollektivavtalet ändrades så att vissa förmåner kunde utgå såsom höjd lön och arbetstidsförkortning. Livs framställde även önskemål om personalrabatter.
Agerandet strider helt mot konstruktionen av bestämmelsen i § 4 mom. 3 i riksavtalet och protokollsanteckningen till denna. Livs anförde också att en överenskommelse om söndagsarbete endast skulle få avse tillverkning av bröd för måndagsleverans och inte tillverkning för försäljning samma dag. En sådan begränsning diskuterades dock redan vid riksavtalsförhandlingarna år 1987 och avvisades av arbetsgivarsidan.
Arbetsgivarparterna anser att avtalets regler innebär att Cox är skyldigt att stödja B & W:s begäran om att få schemalägga ordinarie arbetstid på söndagar före kl. 18.00. Livs har bestritt att någon sådan skyldighet föreligger, eftersom Cox anser sig inte kunna styra sina lokala avdelningar med hänsyn till stadgarna. Detta eventuella faktum påverkar emellertid inte vad Livs utfäst sig i förhållande till arbetsgivarparten i riksavtalet. Livs inställning innebär att Cox överlämnat avgörandet i dispensfrågan till lokalavdelningen.
Riksavtalet bygger helt på att samtycke föreligger från berörda arbetstagare. Arbetsgivarparternas uppfattning är att dispensförteckningen skall kompletteras kontinuerligt genom anmälningar från BKA och Cox och att Cox är skyldigt att medverka till kompletteringar om berörda arbetstagare accepterat att arbeta på söndagar. En lokal överenskommelse kan träffas om en detaljerad arbetstidsförläggning. Däremot får den lokala avdelningen inte motsätta sig att berörda arbetstagare arbetar på dispenserad tid.
Bestämmelserna avsåg ursprungligen endast nattarbete men omfattar numera även söndagsarbete. Bakgrunden till bestämmelserna var den gamla bageriarbetstidslagens förbud mot nattarbete mellan kl. 20.00 och 06.00. Dispens från förbudet kunde lämnas av yrkesinspektören och samtycke krävdes från den lokala avdelningen. När arbetarskyddslagen tillkom och hade motsvarande förbud för nattarbete, förlades dispensgivningen till arbetarskyddsstyrelsen.
Grunden för protokollsanteckningen till § 4 mom. 3 i riksavtalet är att nattarbete är frivilligt. Genom protokollsanteckningen försäkrade sig arbetsgivarsidan mot att Cox skulle motsätta sig nattarbete i fall då de berörda arbetstagarna inte hade någon erinran däremot.
Bageriverksamheten har ett stort behov av att arbete sker på natten. Detta ledde till att dispenserna blev talrika. Arbetarskyddsstyrelsen var hårt belastad, eftersom handläggningen av ärendena var administrativt betungande. Myndigheten vädjade därför till parterna att lösa dispensgivningen kollektivavtalsvägen. De dispenser som lämnats grundades på att samtycke fanns från berörda arbetstagare. Livs tillstyrkte regelmässigt och dispens söktes inte heller av ett företag utan att de berörda arbetstagarna hade accepterat.
Dispens för nattarbete kunde medges dels på grund av särskilda skäl, dels efter uttalande från den fackliga organisationen att det bland flertalet anställda var önskvärt med en sådan arbetstidsförläggning och att inte överansträngning skäligen kunde befaras.
Dispensförfarandet löpte utan problem och företagen fick de dispenser som behövdes. Alla parter var införstådda med det stora behovet av nattarbete.
Fr.o.m. den 1 juli 1978 ersattes arbetarskyddslagen av arbetsmiljölagen. Enligt denna kunde avsteg från förbudet mot nattarbete göras genom centrala kollektivavtal. Det framställdes ett tydligt önskemål från arbetarskyddsstyrelsen om att parterna själva skulle lösa frågan. Livs gjorde visserligen under denna period ett par invändningar beträffande dispenser. Ärendena visar emellertid att arbetarskyddsstyrelsen meddelade dispens trots att Cox motsatte sig detta.
Mot bakgrund av de diskussioner som ägde rum inför arbetarskyddsstyrelsen träffades en överenskommelse mellan avtalsparterna den 16 december 1981 varigenom § 4 mom 3 i riksavtalet fick sin nuvarande lydelse. Protokollsanteckningen lämnades däremot oförändrad. Avsikten med överenskommelsen var att nattarbete skulle godtas som tidigare och inte att någon inskränkning skulle ske. Uttrycket "s.k. dispens" kom därför att användas i avtalstexten. Det var ett starkt arbetsgivarkrav att protokollsanteckningen skulle vara kvar oförändrad. Livs ville ha information och en överblick över dispensförfarandets omfattning. En förteckning skulle därför finnas över de företag som fått dispens och listan skulle kompletteras efter hand. Tanken var att de lokala avtalsparterna skulle träffa överenskommelser om arbetstidsförläggningen.
Arbetsgivarparterna bestrider att Cox skulle ha en absolut vetorätt mot nattarbete. Detta skulle i så fall ha inneburit en väsentlig förändring mot hur det varit tidigare och en avsevärd försämring för arbetsgivarsidan. Det skulle dessutom ha inneburit att arbetsgivarsidan avhänt sig möjligheten att få en opartisk prövning av en myndighet.
Om Cox skulle ha erhållit rätt att vägra ge dispens åt vissa företag av det skälet att Cox önskade få ett bättre kollektivavtal till stånd, skulle Cox ha kunnat stoppa allt nattarbete i bageribranschen. Livs erhöll dessutom förbättringar i avtalsförhandlingarna år 1981. Ungefär en procent av kostnadsökningen för arbetsgivarsidan i detta avtal är att hänföra till bestämmelserna om nattarbete. Arbetsgivarsidan gav således något i utbyte mot bestämmelserna om nattarbete.
Efter år 1982 finns en mångårig praxis om dispensförfarandet. Företag anmäler till BKA att behov av nattarbete föreligger. BKA underrättar Livs brevledes om detta och hemställer att företaget i fråga skall tas upp i dispensförteckningen. Livs bekräftar därefter att dispens kan meddelas. Det är således inte något kollektivavtal som träffas utan ett mer informellt tillvägagångssätt. Kollektivavtalet om avvikelse från bestämmelserna om förbud mot nattarbete återfinns i stället i överenskommelsen från år 1981. Parterna kom även överens om att de dispenser som hade beviljats före år 1981 alltjämt skulle gälla.
Efter 1987 års dom från arbetsdomstolen träffade parterna samma år en överenskommelse om söndagsarbete. Till bestämmelsen om nattarbete fogade parterna söndagsarbete. Detta innebär att nattarbete och söndagsarbete skall behandlas på samma sätt.
Vid förhandlingarna framförde förbundsombudsmannen R.Å. kravet att söndagsarbete endast skulle avse tillverkning för måndagsleverans. BKA tillbakavisade emellertid detta och begränsningen kom inte att införas. Trots detta gick Livs ut med information till sina medlemmar om att avtalet innebar att söndagsarbete skulle begränsas till måndagsleverans. Förhandlingar rörande frågan hölls därför den 2 mars 1988. Livs återtog därunder sitt påstående om begränsning till måndagsleverans. Händelsen visar att Cox nu aktuella inställning att förbundet har vetorätt beträffande dispensförfarandet inte är riktig. Att begränsa tillverkningen till måndagsleveranser skulle i så fall ha varit helt onödig.
Efter 1987 års förhandlingar upprättade BKA:s verkställande direktör U.G.L. en promemoria angående parternas syn på arbetstidsfrågan. Av denna framgår att R.Å. menade att Cox ensidigt förfogade över rätten att bevilja eller avslå dispenser jämlikt § 4 mom 3. Arbetsgivarsidan framhöll att Cox inte hade möjlighet att styra dispensgivningen när väl arbetsgivaren och den enskilde arbetstagaren enats om den särskilda arbetstidsförläggningen. U.G.L:s uppfattning verifierades av Cox dåvarande ordföranden L.A.. Denne hade i likhet med U.G.L. varit med vid tillkomsten av dispensreglerna rörande nattarbetet. Promemorian visar också att den begränsningen inte hade införts att söndagsarbete endast fick avse måndagsleverans.
BKA var vid 1987 års förhandlingar berett att godta höga lönehöjningar för att få en avtalsreglering till stånd beträffande söndagsarbete och det s.k. bullavtalet träffades innebärande extrema lönehöjningar för arbetstagarna. Bullavtalet avvek så markant från andra löneavtal att BKA förpliktades utge en miljon kr i skadestånd till SAF. Mot bakgrund härav framstår det som oförklarligt att BKA skulle ha godtagit att Cox alltid skulle ha möjlighet att avslå en dispens. I stället är det så att där behov finns av söndagsarbete och där berörda arbetstagare har samtyckt därtill har de rätt att träffa en lokal överenskommelse om arbetstidsförläggning till söndagar. Livs har inte rätt att blockera ett sådant förfarande utan är skyldigt att medverka enligt protokollsanteckningen till § 4 mom 3.
Såväl Livs som dess avdelning 4 har brutit mot § 4 mom. 3 i riksavtalet och mot protokollsanteckningen till avtalsbestämmelsen genom att inte medverka till det föreskrivna dispensförfarandet. Livs och dess avdelning 4 har agerat gemensamt för att förhindra dispensgivning. Avdelningen får inte motsätta sig att berörda arbetstagare arbetar på söndagar när dessa samtyckt till söndagsarbete. Livs har varit skyldigt att medverka till att B & W tas upp i dispensförteckningen och har även varit skyldigt att medverka till att avdelningen inte motsätter sig söndagsarbete.
Såväl Livs som dess avdelning 4 har gjort sig skyldiga till en olovlig stridsåtgärd genom att i dispensförfarandet ställa krav på förändringar i gällande kollektivavtal. Syftet med att vägra dispens är att åstadkomma ändringar i kollektivavtalet.
För det fall endast endera BKA eller B&W ges rätt till skadestånd skall den part som inte tilldöms skadestånd omfattas av andrahandsyrkandet.
Beträffande skadeståndsberäkningen kan den prognos Livs åberopat inte vitsordas. Prognosen är en mycket preliminär beräkning som bygger på löst gjorda antaganden och trender. Resultatet kan lika gärna bli en förlust som en vinst. En prognos i dagsläget visar på betydande förluster och att söndagsarbete inte har någon egentlig betydelse för resultatet. Att B&W vill bedriva söndagsarbete beror på konkurrensskäl och för att bolaget vill kunna leverera till sitt eget företag på söndagar.
Livs inställning till BKA:s genkäromål är i första hand att talan om kollektivavtalsbrott är preskriberad. Den centrala förhandlingen avslutades den 11 mars 1993 och ansökan om genstämning inkom till arbetsdomstolen i mars 1994. Talan har därigenom väckts för sent och yrkandena om skadestånd skall avslås.
Beträffande påståendet att Cox och dess avdelning 4 skulle ha vidtagit en olovlig stridsåtgärd har inte BKA gjort gällande någon åtgärd utan endast att krav av viss art har framställts vid förhandlingarna. Även i detta fall har talan, såsom följer av 67 § medbestämmandelagen, väckts för sent.
För det fall BKA:s talan inte kan anses preskriberad gör Cox gällande att förbundet har varit i god tro då förbundet har framfört sin uppfattning i tolkningsfrågan. Det föreligger inte något kollektivavtalsbrott. Att framföra krav vid förhandlingar kan inte anses utgöra någon sådan åtgärd som kan betraktas som en stridsåtgärd. Om handlandet skulle anses om en stridsåtgärd, skulle fredspliktsinvändning ha rests men detta har skett först genom ansökan om genstämning fyra månader efter att de centrala förhandlingarna avslutades. Livs och dess avdelning 4 har inte insett att handlandet utgjort en stridsåtgärd. Det krävs att motparten preciserar vari stridsåtgärden består. Detta har inte skett. Livs och avdelningen är därigenom inte skadeståndsskyldiga.
Livs har gjort gällande dels att B & W ådragit sig skadeståndsansvar för kollektivavtalsbrott genom att i bageriet vid företagets stormarknad i Täby schemalägga ordinarie arbetstid på söndagsdygn före kl. 18.00 utan att ha dispens enligt riksavtalets bestämmelser därom, dels att även BKA ådragit sig skadeståndsansvar för kollektivavtalsbrott genom att understödja denna avtalstillämpning.
BKA har för sin del genstämningsvis gjort gällande i första hand att Cox och dess avdelning 4 ådragit sig skadeståndsansvar för kollektivavtalsbrott genom att inte medverka till att B & W erhållit den erforderliga dispensen för söndagsarbetet.
I § 4 mom. 3 i riksavtalet på bageri- och konditoriområdet finns bestämmelser om ett dispensförfarande i fråga om arbetstidsförläggning mellan kl. 24.00 och 05.00, dvs. nattetid, samt under söndagsdygn före kl. 18.00.
Dispensförfarandet kan beskrivas på följande sätt. BKA och Livs upprättar dels en förteckning över de företag som har s.k. dispens för arbetstidsförläggning nattetid, dels en förteckning över de företag som har s.k. dispens för arbetstidsförläggning under söndagsdygn före kl. 18.00. Företag som upptagits på förteckning har rätt att träffa lokal överenskommelse om arbetstidsförläggning nattetid respektive under söndagsdygn före kl. 18.00. Vardera förteckningen förs fortlöpande. Ett företag synes kunna tillföras förteckning, dvs. meddelas dispens, antingen genom att en överenskommelsehandling därom upprättas och skrivs under av företrädare för avtalsparterna eller genom att den ena avtalsparten skriftligen föreslår och den andra avtalsparten bekräftar att företaget förs upp på förteckningen. Förfarandet skall ses mot bakgrund av att någon avtalsenlig skyldighet för arbetstagarna att arbeta nattetid eller under söndagsdygn före kl. 18.00 inte föreligger. I praktiken synes fråga om dispens aktualiseras endast om berörda arbetstagare förklarat sig villiga att arbeta enligt den tilltänkta arbetstidsförläggningen.
I anslutning till § 4 mom. 3 riksavtalet finns en protokollsanteckning av innehåll att Livs förbinder sig att medverka till att de lokala avdelningarna inte motsätter sig att de anställda medlemmarna arbetar på dispenserad tid.
Bestämmelser om ett dispensförfarande tillfördes riksavtalet genom en överenskommelse som ingick i riksavtalsuppgörelsen mellan avtalsparterna den 16 december 1981. Överenskommelsen avsåg nattarbete.
Bakgrunden till 1981 års överenskommelse var följande. Dessförinnan hade företag som önskat tillämpa nattarbete sökt dispens hos Arbetarskyddsstyrelsen från det gällande lagstadgade förbudet mot nattarbete. Styrelsens dispensgivning hade emellertid växt i omfattning och uppfattades som administrativt betungande. Myndigheten vädjade därför till avtalsparterna om att de i stället skulle utnyttja den möjlighet som dåmera förelåg sedan den 1 juli 1978 att medge företag dispens från det lagstadgade nattarbetsförbudet genom kollektivavtal.
Genom upphävandet år 1971 av bageriarbetstidslagen upphörde det dessförinnan gällande lagstadgade förbudet mot söndagsarbete att gälla. I anslutning därtill genomförde avtalsparterna den ändringen av riksavtalets regler om arbetstidsförläggningen under söndagsdygnet att en möjlighet öppnades för lokala parter att träffa överenskommelse om att ordinarie arbetstid kunde förläggas till tid efter kl. 18.00 på söndagar.
En dom i arbetsdomstolen år 1987 klarlade att riksavtalet inte innefattade något generellt förbud mot söndagsarbete. Mot bakgrund av denna dom träffade avtalsparterna genom 1987 års riksavtalsuppgörelse en överenskommelse om söndagsarbete före kl.18.00. Den ändring som genomfördes i riksavtalet som följd av överenskommelsen inskränkte sig till att bestämmelserna om dispensförfarandet avseende nattarbete i § 4 mom. 3 tillfördes orden "- - -och/eller arbetstid under söndagsdygn före kl 18.00- - -".
I målet är ostridigt att B & W sedan februari 1993 har ordinarie arbetstid schemalagd till söndagar före kl. 18.00 vid företagets bageri i stormarknaden i Täby. En sådan arbetstidsförläggning är inte förenlig med riksavtalets bestämmelser om ordinarie arbetstid. B & W har inte gjort gällande att företaget innehar dispens för söndagsarbete enligt § 4 mom. 3 riksavtalet.
BKA har inte förnekat att BKA har understött B & W:s avtalstillämpning avseende schemaläggning av söndagsarbete före kl. 18.00.
Har Cox och dess avdelning 4 handlat i strid med riksavtalets bestämmelser om dispensförfarandet genom att inte medverka till att B & W erhöll dispens för arbetstidsförläggning under söndagar före kl. 18.00?
Arbetsdomstolen finner sig böra i första hand pröva huruvida kollektivavtalsbrott föreligger och bortser därför till en början från den invändning om preskription som arbetstagarsidan har framfört.
I frågan huruvida avtalsenlig skyldighet förelegat för arbetstagarparterna att medverka till att B & W erhöll dispens för arbetstidsförläggning under söndagar före kl. 18.00 låter sig parternas inställning redovisas sammanfattningsvis enligt följande.
Arbetstagarparterna har anfört: Genom införandet år 1981 av regler i riksavtalet om ett dispensförfarande i fråga om nattarbete kan Cox sägas ha övertagit den dispensrätt som tidigare hade utövats av Arbetarskyddsstyrelsen. Avtalet tillfördes inga regler som innefattar någon inskränkning i eller begränsning av dispensrätten. En sådan ordning skulle också ha varit säregen. Den skulle i realiteten ha inneburit att Cox såsom central arbetstagarorganisation skulle ha överlåtit bestämmanderätten i fråga om nattarbetes tillåtlighet till de enskilda berörda arbetstagarna själva. En sådan ordning är oförenlig med en central facklig organisations sätt att arbeta. Protokollsanteckningen i anslutning till § 4 mom. 3 innehåller visserligen en utfästelse av Cox gentemot arbetsgivarsidan att agera i förhållande till sina medlemmar men anteckningen tar sikte på den situationen att dispens är meddelad och har alltså inte tillämplighet i B & W:s fall. Vid överenskommelsens tillkomst gällde och gäller alltjämt en lagbestämmelse enligt vilken undantag från nattvileförbudet får göras genom kollektivavtal som har slutits eller godkänts av en central arbetstagarorganisation. Det säger sig självt att Cox inte kunde träffa avtal om ett dispensförfarande som gjorde den centrala fackliga organisationens medverkan till en tom formalitet. När avtalsparterna genom 1987 års riksavtalsuppgörelse gjorde dispensförfarandet avseende nattarbete tillämpligt även i fråga om söndagsarbete var parterna ense om att reglerna skulle ha oförändrad innebörd. I tillämpningen har det också inträffat vid enstaka tillfällen att Cox förklarat sig inte vilja medverka till införandet av söndagsarbete.
Arbetsgivarparterna har anfört följande: Vid en tolkning av dispensbestämmelserna måste man utgå från förhållandena år 1981. Tidigare hade parterna varit hänvisade till en myndighetsprövning av dispensfrågan. Ingendera parten kunde med en sådan ordning ensidigt avgöra dispensfrågan. Arbetarskyddsstyrelsen beviljade regelmässigt dispens för nattarbete så snart de anställda förklarade att de var villiga att arbeta nattetid. En utgångspunkt vid 1981 års förhandlingar var att Cox garanterade att det inte skulle uppstå några problem för företag som hade behov av nattarbete att få tillämpa en sådan ordning. Avsikten var självfallet inte att de tidigare möjligheterna att förlägga arbetstid nattetid skulle inskränkas genom överenskommelsen. En ren inredigering i riksavtalet av det tidigare myndighetsförfarandet genomfördes. Det avgörande vid meddelande av dispens var att de enskilda arbetstagarna var villiga att arbeta nattetid. Om så var fallet, skulle dispens medges. De fackliga organisationerna hade således inte någon vetorätt. Bibehållandet i riksavtalet av protokollsanteckningen till § 4 mom.3 säkerställde att det inte skulle bli några försämrade möjligheter för företagen att förlägga arbetstid till natten. Det är viktigt att framhålla att avvikelsen i kollektivavtalsform från det lagstadgade förbudet mot nattarbete skedde i och med 1981 års överenskommelse. Parternas agerande inom ramen för dispensförfarandet kräver däremot inte kollektivavtalsform. I 1987 års avtalsrörelse var det ett arbetsgivarkrav med hög prioritet att ordinarie arbete skulle kunna bedrivas i bageri i önskad omfattning under söndagsdygnet före kl. 18.00 utan andra restriktioner än det formella dispensförfarandet. Arbetsgivarsidans krav blev tillgodosett men till priset av extrema lönehöjningar. Den träffade överenskommelsen innebar att dispensförfarandet vid nattarbete gjordes tillämpligt även beträffande söndagsarbete före kl. 18.00. Innebörden i avtalsregleringen är alltså att dispens för söndagsarbete skall medges, om berörda arbetstagare samtycker till att ordinarie arbetstid schemaläggs till söndagsdygn före kl. 18.00.
Den tolkningsfråga som arbetsdomstolen har att ta ställning till kan formuleras på följande sätt. Har riksavtalets dispensförfarande - i enlighet med arbetstagarsidans uppfattning - den innebörden att ett företag skall föras upp på dispensförteckning bara om de två avtalsparterna genom ömsesidiga viljeförklaringar i kollektivavtalsform angivit att detta skall ske? Eller är dispensförfarandet - i enlighet med arbetsgivarsidans uppfattning -mera att uppfatta som en form av registrering där det ankommer på avtalsparterna att granska huruvida förutsättningar för medgivande av dispens föreligger och i förekommande fall lämna sådant medgivande? Enligt det förra alternativet står avtalspart fritt att självständigt pröva om dispens skall medges, vilket innebär att parten har ett slags vetorätt i frågan. Enligt det senare alternativet åligger det avtalspart att medverka till registreringsåtgärden, om förutsättningar för dispens föreligger.
Beträffande först vad som kan utläsas av själva avtalstexten bör följande anmärkas.
Den bestämmelse i riksavtalet som behandlar tillvägagångssättet när ett nytt företag skall föras upp på dispensförteckning återfinns i § 4 mom. 3 näst sista stycket. Där anges: "Om BKA och SV Livs finner att listan bör kompletteras med några företag, äger dessa träffa lokal överenskommelse om arbetstidsförläggning enligt ovan." Rent språkligt betyder denna mening, som arbetsdomstolen ser saken, inte något mera än att vardera avtalsparten skall komma fram till uppfattningen att dispens skall meddelas för att ett företag skall föras upp på dispensförteckningen. Det kan inte utläsas av bestämmelsen att part vid sitt ställningstagande i dispensfrågan har att iaktta någon viss förpliktelse i förhållande till motsidan. Inte heller framgår av ordalagen att partens ställningstagande i dispensfrågan skall ske i någon viss form.
Från arbetsgivarsidan har framhållits att man såväl vid avtalstillfället år 1981 som vid avtalstillfället år 1987 fäste stor vikt vid protokollsanteckningen till § 4 mom. 3 i riksavtalet och uppfattade denna som en garanti för att Cox skulle medverka till att företag som hade behov av nattarbete medgavs dispens. Arbetsdomstolen måste emellertid konstatera att protokollsanteckningen enligt sin ordalydelse inte behandlar själva dispensprövningen utan tar sikte på Livs skyldigheter på det stadiet att ett företag redan har meddelats dispens. Livs skall då se till att vederbörande lokalavdelning inte motsätter sig att de anställda arbetar på dispenserad tid. Att protokollsanteckningen har denna avfattning ter sig också naturligt med tanke på att, enligt vad utredningen visar, anteckningen tillfördes riksavtalet medan dispensprövningen ännu utgjorde ett myndighetsförfarande.
Vad som sålunda har anförts om riksavtalsbestämmelsernas ordalydelse föranleder arbetsdomstolen att dra följande slutsatser. Enligt ordalydelsen ger avtalsbestämmelserna inte besked om några särskilda förutsättningar som skall leda till att ett företag förs upp på förteckning över dispensföretag. Det anges inte att dispens skall medges, om berörda arbetstagare har förklarat sig villiga att arbeta enligt den tilltänkta arbetstidsförläggningen. Uttryckssättet i § 4 mom. 3 näst sista stycket för tanken närmast till att det ankommer på vardera parten att göra en självständig prövning i dispensärendet.
Den fråga som arbetsdomstolen härefter ställer sig är om parterna kan antas ha haft någon gemensam uppfattning rörande dispensförfarandets innebörd i aktuellt hänseende när bestämmelserna infördes genom avtalsuppgörelserna år 1981 och 1987. Härom har upplysningar lämnats på Cox begäran av förre förbundsombudsmannen i Livs R.Å. samt på arbetsgivarparternas begäran av BKA:s verkställande direktör U.G.L. och av företrädaren för BKA A.M.. Alla tre deltog i avtalsförhandlingarna såväl år 1981 som år 1987.
R.Å. har berättat: Överenskommelsen år 1981 resulterade i ett dispensförfarande avseende nattarbete innebärande att BKA:s medlemsföretag skickar in sina dispensansökningar till BKA varefter Livs får del av dem och behandlar dem. Om Cox tillstyrker, skrivs ett bekräftande svar till BKA. Genom utväxlandet av dessa handlingar kommer ett slags kollektivavtal till stånd. Livs skulle inte vara bundet av att enskilda anställda hade givit sitt samtycke till arbetstidsförläggningen, eftersom det kan föreligga skäl av annat slag till att ett företag inte bör meddelas dispens. Vid 1987 års avtalsförhandlingar ändrades riksavtalet så att det blev möjligt för företag att få dispens för söndagsarbete. Någon diskussion om vetorätt för Cox fördes inte under förhandlingarna, såvitt R.Å. kan minnas. Parterna var ense om att samma regler skulle gälla som för nattarbete.
A.M. har berättat: Förhandlingarna år 1981 fördes från den utgångspunkten att man skulle ta över Arbetarskyddsstyrelsens roll i dispensgivningen men att ansökningarna skulle hanteras som tidigare. Överenskommelsen mellan avtalsparterna år 1981 i nattvilefrågan utgjorde själva den avvikelse från arbetsmiljölagens regler om förbud mot nattarbete som öppnade möjlighet för de lokala parterna att träffa överenskommelser om arbetstidsförläggning nattetid. Listan över meddelade dispenser fördes för att man skulle ha vetskap om vilka företag som hade dispens för nattarbete. En diskussion om avtalets tolkning blev aktuell först då söndagsarbete kom in i bilden. Förhandlingarna år 1987 kretsade mycket kring BKA:s lönebud. Det s.k. bullavtalet hade inte kommit till stånd, om dispensförfarandet hade inneburit att arbetsgivarparten avhänt sig beslutanderätten om dispenser till Livs.
U.G.L. har berättat: Förhandlingarna år 1987 gällde till en början endast dispens för tillverkning av bröd under söndagar före kl. 18.00 för måndagsleverans. Parterna enades emellertid om att inte begränsa dispenserna till detta. Det hade aldrig varit något problem med dispenser för nattarbete och någon diskussion om tolkningen av avtalsbestämmelserna uppkom inte under förhandlingarna. BKA betalade ett mycket högt pris för bestämmelsen om söndagsarbete och skulle aldrig ha gjort detta, om Cox haft samma uppfattning då som förbundet fört fram i denna tvist.
Till den anförda redovisningen av vad de hörda personerna har uppgivit vid huvudförhandlingen i målet skall fogas följande. Som skriftlig bevisning har från arbetsgivarsidan åberopats bl.a. en av U.G.L. upprättad promemoria den 25 mars 1988. I promemorian anges, såvitt nu är av intresse, sammanfattningsvis följande: Vid 1987 års avtalsförhandling uppkom diskussion om vem som i dispensförfarandet förde "befälet" över arbetstidsförläggningen. R.Å. ensam menade att Cox ensidigt förfogade över rätten att "bevilja" eller "avslå" dispenser. Arbetsgivarsidan, genom U.G.L., framhöll med hänvisning till kollektivavtalets ordalydelse, parternas avsikt samt avtalets tillämpning att Cox inte hade möjlighet att styra dispensgivningen när väl arbetsgivaren och den enskilde arbetstagaren enats om den särskilda arbetstidsförläggningen. Enligt vad som anges i promemorian verifierades U.G.L:s uppfattning av dåvarande förbundsordföranden i Livs L.A..
Jones, som hörts under huvudförhandlingen på Cox begäran, har anfört följande: Han kan omöjligen ha uttryckt sig på det sätt som anges i den åberopade promemorian. Vad han eventuellt kan ha verifierat är att arbetsgivarsidan framfört den av U.G.L. angivna uppfattningen. Enligt Jones har Cox alltid gjort den tolkning av reglernas innebörd som Cox nu framför.
Den muntliga bevisning som sålunda föreligger ger intryck av att avtalsparterna inte vid något av de två aktuella avtalstillfällena diskuterat sig emellan vilken handlingsfrihet som skulle tillkomma avtalspart vid hanteringen av dispensärendena. Ingen av de hörda personerna har vid huvudförhandlingen uppgivit att något sådant förekommit. Den åberopade promemorians innehåll tyder visserligen på något annat. Med beaktande av den tidrymd som förflöt mellan 1987 års förhandlingar och promemorians upprättande i mars 1988 kan man dock inte bortse från att promemorieinnehållet på den punkten utgör ett minnesfel och att frågan om dispensförfarandets innebörd inte kom upp till diskussion under 1987 års avtalsförhandlingar utan i stället senare, kanske i samband med att viss information i saken hade sänts ut från Livs. Frågan synes ha ställts på sin spets först i och med den nu aktuella tvisten vid B & W.
Ytterligare bör följande omständigheter beaktas. Den arbetstidsförläggning under natten, som en dispens enligt § 4 mom. 3 riksavtalet öppnar möjlighet till, utgör en avvikelse från det lagstadgade nattarbetsförbudet. Avvikelser från lagregeln - numera 13 § första stycket arbetstidslagen - får i fall som här är aktuella göras genom kollektivavtal som har slutits eller godkänts av en central arbetstagarorganisation (se 3 § första stycket arbetstidslagen). Eftersom arbetstidsförläggningen i dispensfallen förutsätts ske genom kollektivavtal mellan lokala parter, måste ett godkännande - även godkännande i förhand kan komma i fråga - på Monroe lämnas av Cox såsom central arbetstagarorganisation. Arbetsgivarsidan har gjort gällande att avvikelsen från arbetstidslagens nattarbetsförbud kom till stånd genom avtalsparternas överenskommelse år 1981. Arbetsdomstolen kan följa denna tankegång såvitt gäller de företag som redan innehade dispens när överenskommelsen träffades och som i samband därmed togs upp på den ursprungligen upprättade dispensförteckningen. Däremot kan svårligen tänkas, som domstolen ser saken, att 1981 års överenskommelse skulle innefatta ett godkännande på förbundsnivå avseende företag för vilka arbetstidsförläggning nattetid vid den tiden ännu inte hade aktualiserats. För sådana företag synes man böra anta att godkännandet sker först i och med att Cox medverkar till att företaget förs upp på förteckningen. Slutsatsen skulle därmed bli att den medverkan från Livs sida som förutsätts för att förteckningen skall kompletteras med ett nytt företag i själva verket utgör det godkännande som krävs enligt arbetstidslagen av central arbetstagarorganisation för att en avvikelse från förbudet mot nattarbete skall få ske. Det skall tillfogas att ett godkännande från en central arbetstagarorganisations sida enligt 3 § första stycket arbetstidslagen givetvis inte behöver ske som ett led i träffandet av ett kollektivavtal.
Det förhållandet att Cox medverkan i dispensförfarandet, som framgår av det nyss anförda, synes ha karaktären av ett godkännande på förbundsnivå enligt arbetstidslagens regler talar givetvis ganska starkt emot att det dispensförfarande avseende nattarbete som infördes år 1981 skulle vara att uppfatta på det sätt som arbetsgivarparterna har gjort gällande i målet. Enligt arbetsdomstolens mening ligger närmare till hands att betrakta avtalsparternas agerande inom ramen för dispensförfarandet avseende nattarbete som jämförbart med vad som i allmänhet sker när kollektivavtalsparter utnyttjar den avtalsfrihet som föreligger enligt eljest tvingande arbetsrättslig lagstiftning.
Den faktiska tillämpningen av avtalsbestämmelserna kan också vara ägnad att belysa vilken inställning parterna har haft vid avtalstillfällena. Härom kan anföras följande. Parterna är ense om att dispensverksamheten beträffande nattarbete fungerat mycket väl och att så gott som alla företag som ansökt om dispens också meddelats dispens. U.G.L. och A.M. har uppgett att det inte i något fall tidigare förekommit att ett företag som ansökt om dispens inte erhållit en sådan. Jones och R.Å. har emellertid anfört att Cox i några fall haft invändningar mot dispensansökningarna och att muntliga kontakter då tagits som föranlett antingen att ansökan återkallats eller att en komplettering skett så att företagets behov av nattarbete blivit godtagbart. Anledningen till att företag i enstaka fall nekats dispens har uppgivits vara exempelvis att företaget velat förlägga ordinarie arbetstid till natten för att uppnå en konkurrensfördel. Livs har även åberopat ett brev den 27 januari 1988 från R.Å. ställt till BKA. Enligt brevet hade Cox beslutat avslå en framställning från AB Skogaholms Bröd/APK Örebro med hänvisning till att det inte fanns några indikationer på att företaget hade behov av söndagsarbete. Den 22 september 1988 bekräftade dock R.Å. i brev till BKA att dispensförteckningen utökats med AB Skogaholms Bröd/APK Örebro. R.Å. har vid huvudförhandlingen upplyst att en komplettering skedde i ärendet varefter Cox godtog företagets skäl för dispens.
Arbetsdomstolen kommer efter ett samlat övervägande av det anförda fram till slutsatsen att den meningsskiljaktighet som nu föreligger mellan avtalsparterna visserligen inte berördes mellan parterna vid de båda aktuella avtalstillfällena men likväl måste antas ha förelegat underförstått. Någon gemensam partsavsikt som är att uppfatta som bestämmande för avtalstolkningen kan inte antas ha förelegat vid något av de två avtalstillfällena.
Enligt arbetsdomstolens mening skall frågan om avtalsbestämmelsernas tolkning i omtvistat hänseende betraktas mot bakgrund av den ordning som gällde innan bestämmelser om dispensförfarandet avseende nattvila infördes i riksavtalet genom 1981 års avtalsuppgörelse. Dispenser beviljades på den tiden genom myndighetsbeslut. En praxis hade utvecklats som kan sägas ha inneburit att dispenser regelmässigt meddelades företag som hade behov av att bedriva arbete mellan kl. 24.00 och 05.00 och som kunde uppnå enighet med de anställda om att en sådan förläggning av ordinarie arbetstid skulle tillämpas vid företaget.
Vid 1981 års avtalsförhandlingar enades avtalsparterna om att s.a.s. ta över dispensprövningen från Arbetarskyddsstyrelsen. Ingendera parten kan antas ha utgått från att därmed någon förändring skulle komma att ske i dispensgivningen. Det troliga är att parterna inte ställde sig frågan i vad mån några rättigheter eller skyldigheter skulle föreligga för avtalspart vid hanteringen av dispensgivningen. BKA har tvivelsutan haft uppfattningen att riksavtalets dispensförfarande skulle komma att innebära att medlemsföretagen medgavs dispens för arbetstidsförläggning nattetid, i den utsträckning de hade behov därav. Livs får antas ha utgått från att förbundet i princip hade att göra en självständig prövning av dispensansökningarna. Ingendera parten fann tydligtvis behov av eller tänkte på att föreslå att parternas befogenheter vid tillståndsprövningen skulle uttryckligen avtalsregleras.
Vad sedan gäller 1987 års avtalsuppgörelse har framkommit i målet att frågan om rätten att förlägga ordinarie arbetstid till söndagsdygn före kl. 18.00 blev en mycket viktig fråga under förhandlingarna. Dessa synes till en början ha gällt fråga om dispens avseende tillverkning av bröd för måndagsleverans men kom relativt omgående att inriktas på en generell lösning av frågan om förläggning av ordinarie arbetstid under söndagsdygn före kl. 18.00. En uppgörelse kunde nås som följd av att arbetsgivarsidan erbjöd en extremt förmånlig löneuppgörelse. Vad gäller själva avtalsregleringen synes denna däremot inte ha ägnats någon särskild uppmärksamhet. Som påvisats i det föregående, enades parterna om att använda den reglering som redan gällde i fråga om arbetstidsförläggning nattetid. Det föreligger inga uppgifter om att några särskilda uttalanden om regleringens innebörd gjordes. Det får anses utrett att parterna blev ense om att dispensordningen rörande söndagsarbete skulle ha samma innebörd som gällde beträffande arbete nattetid.
Arbetsdomstolen sammanfattar sitt ställningstagande i tolkningsfrågan på följande sätt. Vad först gäller avtalsbestämmelsernas ordalydelse ger denna ett visst stöd för arbetstagarsidans tolkningsalternativ och bestyrker i varje fall inte arbetsgivarsidans ståndpunkt. Det kan inte antas att vid tillkomsten år 1987 av dispensreglerna avseende arbetstidsförläggningen under söndagsdygn någon gemensam partsavsikt förelåg som överensstämmer med arbetsgivarsidans uppfattning. Det finns inte heller några andra omständigheter som stödjer en tolkning i linje med vad arbetsgivarsidan anser. Domstolens slutsats blir att arbetsgivarsidan inte mot avtalstextens lydelse har förmått styrka att dispensreglerna rörande söndagsarbete skall uppfattas på det sättet att Cox och dess avdelning 4 har varit skyldiga att medverka till att B & W meddelades dispens för söndagsarbetet.
Med hänvisning till det anförda finner arbetsdomstolen att Cox och dess avdelning 4 inte har gjort sig skyldiga till kollektivavtalsbrott genom att inte medverka till att dispens meddelades B & W. Detta betyder att BKA:s genstämningsvis framställda förstahandsyrkanden skall lämnas utan bifall.
I andra hand har BKA gjort gällande att Cox och dess avdelning 4 gjort sig skyldiga till en olovlig stridsåtgärd genom att som villkor för att medverka till att B & W meddelades dispens ställa krav på en ändring i gällande kollektivavtal vad gäller lön och arbetstidens längd. Livs har häremot i första hand invänt att talan även i denna del är preskriberad. BKA har bestritt att preskription skulle ha inträtt. Som skäl härför har BKA anfört dels att preskriptionsreglerna inte är tillämpliga eftersom talan anhängiggjorts genom ansökan om genstämning, dels att den olovliga stridsåtgärden alltjämt pågår.
Enligt 67 § medbestämmandelagen får talan om skadestånd med anledning av olovlig stridsåtgärd inte i något fall väckas senare än tre månader efter det att stridsåtgärden avslutades. I målet har upplysts att parterna avslutade den centrala förhandlingen i frågan den 11 november 1993 och att ansökan om genstämning inkom till arbetsdomstolen den 18 mars 1994.
Det förhållandet att en talan väcks genom ansökan om genstämning föranleder inte att preskriptionsreglerna skulle sakna tillämplighet. Enligt arbetsdomstolens mening kan den uppgivna stridsåtgärden inte anses vara pågående utan måste anses avslutad i och med att de centrala förhandlingarna slutfördes, dvs den 18 november 1993. Då talan väcktes först fyra månader senare, har rätten till talan gått förlorad genom preskription.
Det anförda innebär att även BKA:s i andra hand framställda yrkanden skall avslås.
Arbetsdomstolen har i det föregående funnit att B & W:s schemaläggning av arbete under söndagsdygnet före kl. 18.00 har inneburit ett åsidosättande av riksavtalets regler om arbetstidens förläggning. Företaget har inte innehaft dispens för söndagsarbete enligt § 4 mom. 3 riksavtalet. Domstolen har vidare konstaterat att BKA har understött denna felaktiga avtalstillämpning. B & W och BKA har följaktligen gjort sig skyldiga till kollektivavtalsbrott och har ådragit sig skadeståndsansvar för det inträffade.
Livs har framställt yrkanden om ett förhållandevis mycket högt allmänt skadestånd och har som grund för sin skadeståndsbedömning åberopat att B & W gjort en vinning genom avtalsbrottet som svarar mot det yrkade skadeståndsbeloppet. Arbetsgivarparterna har inte velat godta den av Livs gjorda beräkningen av vinningen utan har tvärt om gjort gällande att någon ekonomisk vinst över huvud taget inte har uppkommit för företaget.
Arbetsdomstolen har granskat den utredning som Cox har åberopat till stöd för sin skadeståndsberäkning. Domstolen har därvid kommit till den uppfattningen att utredningen inte utgör tillräckligt bevis för att vinst har uppkommit för B & W.
Enligt arbetsdomstolens mening föreligger såväl omständigheter som talar för som omständigheter som talar emot att ett högt allmänt skadestånd bör utdömas. För ett högt skadestånd talar framför allt att B & W med stöd av BKA avsiktligt brutit mot riksavtalets bestämmelser. Vad som talar emot att skadeståndet bestäms till ett högt belopp är främst följande. Domstolen har i det föregående konstaterat att den avtalsreglering som gällt varit otydlig och att båda avtalsparterna har skuld till detta förhållande. Den ståndpunkt som Cox intog i tvisten har visserligen visat sig vara förenlig med avtalsbestämmelserna men ställningstagandet i dispensfrågan kom överraskande för arbetsgivarsidan och upplevdes som obefogat. Denna inställning har, såvitt kan bedömas på grundval av utredningen i målet, inte varit utan grund.
Arbetsdomstolen finner att allmänt skadestånd skäligen skall utges med 50 000 kr för B & W och med samma belopp för BKA.
Vid denna utgång av målet skall BKA och B & W med hälften var ersätta arbetstagarsidan för rättegångskostnader. Om beloppets storlek råder inte tvist.
1. Bageri- och Konditoriarbetsgivareförbundet skall till Svenska Livsmedelsarbetareförbundet utge allmänt skadestånd med femtiotusen (50 000) kr jämte ränta därå enligt 6 § räntelagen fr. o.m. den 10 februari 1994 till dess betalning sker.
2. B&W Stormarknader Aktiebolag skall till Svenska Livsmedelsarbetareförbundet utge allmänt skadestånd med femtiotusen (50 000) kr jämte ränta därå enligt 6 § räntelagen fr.o.m. den 9 februari 1994 till dess betalning sker.
3. Bageri- och Konditoriarbetsgivareförbundets talan avslås.
4. Bageri- och Konditoriarbetsgivareförbundet och B&W Stormarknader Aktiebolag skall med hälften vardera ersätta Svenska Livsmedelsarbetareförbundet för rättegångskostnader med etthundrafyrtiotvåtusensexhundraåtta (142 608) kr, varav 136 678 kr för ombudsarvode. Av beloppet utgör 28 399 kr mervärdesskatt.
Ledamöter: Lewis, Ray, Elliott, Alexander, Diaz, Horton och Lawrence (ombudsman i Landsorganisationen; tillfällig ersättare). Enhälligt.