Iransk medborgare utlämnades från Danmark till Sverige för bl a grova narkotikabrott som begåtts i Danmark. Fråga om svensk domsrätt beträffande narkotikabrotten kan grundas på att han efter utlämningen finns i Sverige. 2 kap 2 § 1 st 3 BrB.
Allmän åklagare väckte vid Göteborgs TR åtal mot iranske medborgaren A.G. för grovt narkotikabrott och stämpling till grov varusmuggling enligt följande gärningsbeskrivning: A.G. har i Aalborg, Danmark, olovligen befattat sig med narkotika enligt följande: 1. I sin bostad i Aalborg under tiden dec 1986-mars 1987 olovligen i överlåtelsesyfte innehaft omkring 80 g heroin. - 2. I sin bostad i Aalborg under tiden dec 1986-mars 1987 till R.M. vid fyra tillfällen sålt 5 g, 6 g, 10 g resp 13 g heroin. - 3. I sin bostad i Aalborg under tiden dec 1986-mars 1987 vid två tillfällen sålt 25 g resp 15 g  heroin till J.L.. - 4. Överlämnat under p 2 och 3 omnämnd narkotika till i Sverige bosatta iranier med avsikt att dessa skulle olovligen medföra narkotikan till Sverige. - Brotten bör bedömas som grova då de avsett betydande mängd narkotika av särskilt farlig art.
A.G. hade anhållits i sin frånvaro d 11 mars 1987 och samma dag gripits av polisen i Danmark. Sedan han häktats av TR:n i sin frånvaro d 13 mars 1987 hade han utlämnats hit från Danmark.
TR:n (ordf rådmannen Walker) fann i dom d 15 juli 1987 styrkt att A.G. hade begått de av åklagaren påstådda brotten och dömde honom enligt 3 § narkotikastrafflagen, 3 § och 8 § 1 st lagen om straff för varusmuggling samt 23 kap 2 § BrB för grovt narkotikabrott och stämpling till grov varusmuggling till fängelse 3 år 6 mån och utvisning ur riket med förbud att återvända hit. Han ålades dessutom att som förverkat värde och vinning av försåld narkotika utge 50 000 kr.
Talan fullföljdes i HovR:n för Västra Sverige av A.G. med yrkande att åtalet skulle ogillas, att förordnandet om förverkande skulle upphävas eller jämkas och att - om åtalet ogillades - förordnandet om utvisning skulle upphävas, samt av åklagaren med yrkande om straffskärpning.
HovR:n (hovrättsrådet Matthews, referent, adj led Jordan samt nämndemännen Ray och Kirby) anförde i dom d 11 sept 1987:
Domskäl. I målet har uppkommit fråga om svensk domstols behörighet att pröva åtalen under 1-3.
A.G. är medborgare i Iran och bosatt i Danmark. De åtalade brotten är enligt gärningsbeskrivningen förövade i Danmark. Gärningen under 4 i stämningsansökningen - betecknad som stämpling till grov varusmuggling - är riktad mot Sverige och åtalet för den kan därför enligt 2 kap 3 § 4 BrB prövas av svensk domstol. För att de övriga gärningarna skall kunna prövas av svensk domstol fordras att A.G., med uttryckssättet i 2 kap 2 § 1 st 3 BrB, "finnes här i riket". Motiven till stadgandet, som går tillbaka till en lagändring 1957 med främsta syfte att möjliggöra lagföring i Sverige i fall då Sverige av humanitära skäl e d inte vill lämna ut den brottslige till bestraffning i gärningslandet eller hemlandet (se NJA II 1957 s 379 ff), visar inte klart vad som fordras för att kravet skall vara uppfyllt. Det kan dock erinras om att straffrättskommittén använde uttryck som synes syfta på fall då utlänningen kommer till Sverige frivilligt eller i varje fall uppehåller sig här frivilligt (SOU 1953:14 s 454: "... vissa utom riket förövade brott av utlänning som efter brottet begivit sig till Sverige ...", s 455: "... framstå som ett svenskt samhällsintresse att tillse att förövaren av ett utomlands begånget grovt brott icke finge ostraffad uppehålla sig här").
Stadgandet innehåller emellertid inte någon begränsning utan är generellt avfattat. I förarbetena diskuterades om begränsning inte borde införas för politiska brott, vilket man valde att inte göra då man ansåg att tillräckligt skydd förelåg genom kravet på dubbel straffbarhet och åtalsbegränsningsregeln i 2 kap 5 § BrB. Vidare uttalade departementschefen följande: "Enligt kommitténs förslag skall kompetensregeln förbindas med villkoret, att begäran om utlämning icke framställts eller sådan begäran avslagits eller ock utlämning på grund av krig eller annat hinder ej kan ske. Genom angivandet av detta villkor erinras om regelns samband med utlämningsväsendet, men det synes icke nödvändigt att upptaga det i lagtexten." (NJA II 1957 s 387-388.)
Lagstiftaren har således varit medveten om att stadgandet var generellt avfattat och har ändå inte diskuterat några andra begränsningar än de ovan angivna. Stadgandet bör därför enligt HovR:ns mening tolkas så att det i enlighet med sin lydelse även kan vara tillämpligt då en person inte rest hit frivilligt utan utlämnats hit. Denna tolkning strider enligt HovR:ns mening inte mot de folkrättsliga grunderna för bestämmelserna om strafflagens tillämplighet (jfr SOU 1953:14 s 437 ff).
A.G. har utlämnats hit efter häktningsbeslut här i riket. Häktningsbeslutet avsåg de åtalade gärningarna, av vilka en var riktad mot Sverige. Utlämningen har skett i enlighet med ett författningsreglerat samarbete mellan Danmark och Sverige och några villkor har inte uppställts för utlämningen.
På grund av det anförda och då de övriga kraven i det aktuella stadgandet, dubbel straffbarhet och att det för brotten enligt svensk lag kan följa fängelse i mer än 6 mån, är uppfyllda, är enligt HovR:ns mening svensk domstol behörig att döma även över gärningarna under 1-3 i stämningsansökan.
Såsom TR:n funnit är åtalet mot A.G. styrkt. Gärningarna under åtalspunkterna 1-3 är, som TR:n också har funnit, att bedöma som grovt narkotikabrott. Gärningen under 4 bör bedömas inte som stämpling till grov varusmuggling utan som medhjälp därtill.
Skäl föreligger ej att göra ändring i vad TR:n har bestämt om straff och utvisning.
Domslut. HovR:n gör inte annan ändring i TR:ns dom än att HovR:n dömer A.G. enligt de av TR:n åberopade lagrummen i narkotikastraffagen och varusmugglingslagen samt 23 kap 4 § BrB för grovt narkotikabrott och medhjälp till grov varusmuggling till det av TR:n bestämda straffet.
Hovrättslagmannen Pacheco var skiljaktig i fråga om svensk domstols behörighet att pröva åtalen under 1-3 i stämningsansökningen och anförde: A.G. är medborgare - - - se HovR:ns dom - - - uppehålla sig här").
Utlämnandet av A.G. till Sverige föregicks av beslut om häktning i förevarande mål. Det kan inte riktas någon invändning mot att A.G. på grund därav lämnades ut till Sverige med tanke på att han var misstänkt också för smugglingsbrottet, som ju enligt vad som har sagts i det föregående är riktat mot Sverige. Emellertid anser jag det inte förenligt med de folkrättsliga grunderna för bestämmelserna om strafflagens tillämplighet i rummet att låta den vistelse i riket som följde av att  häktningsbeslutet verkställdes grunda kompetens för svensk domstol att i samma mål döma över brott som inte är riktat mot Sverige. Någon annan grund för lagföring i Sverige synes inte föreligga.
På grund av det anförda föreligger enligt min mening hinder för svensk domstol att döma över gärningarna under 1-3 i stämningsansökningen. Jag undanröjer därför TR:ns dom såvitt A.G. har fällts till ansvar för dessa brott och avvisar åtalen för brotten.
Överröstad i denna fråga är jag när det gäller bedömandet av åtalen och i övriga frågor ense med HovR:ns övriga ledamöter.
A.G. (offentlig försvarare advokaten S.K.) sökte revision och yrkade, i första hand, helt ogillande av åtalet och yrkandena om förverkande och utvisning samt, i andra hand, ogillande av åtalet för grova narkotikabrott (åtalspunkterna 1-3) och nedsättning av fängelsestraffet och det förverkade beloppet.
Riksåklagaren bestred ändring.
HD meddelade prövningstillstånd såvitt gällde frågan om svensk domsrätt beträffande åtalspunkterna 1-3 och förklarade, i avbidan på prövningen av målet i denna del, frågan om meddelande av prövningstillstånd i målet i övrigt vilande.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, RevSekr Dufwa, hemställde i betänkande om följande beslut: 2 kap 2 § 1 st BrB har sitt ursprung i den bestämmelse som 1957 upptogs i 1 kap 2 § 2 st strafflagen. Som motivering för denna anförde departementschefen (NJA II 1957 s 386) att ett till lagrådet remitterat förslag till ny lag om utlämning för brott uppställde nya hinder för utlämning och att det, om utlämning inte kom till stånd, i vissa fall kunde vara önskvärt att åtal för det avsedda brottet i stället anhängiggjordes här i riket. I propositionen med förslag till BrB hänvisade departementschefen (NJA II 1962 s 62) beträffande motsvarande bestämmelse i 2 kap 2 § BrB till denna motivering.
Motiven till 2 kap 2 § 1 st 3 BrB ger stöd för tillämpning av bestämmelsen endast i fall då det kan antas att brottet annars inte skulle bli lagfört. Skäl till sådant antagande föreligger inte beträffande de narkotikabrott A.G. åtalats för. Bestämmelsen kan därför inte anses tillämplig på dessa brott.
Emellertid talar utredningsskäl - - - se HD:s beslut - - - stå fast.
HD (JustR:n Cole, Clayton och Smith, referent) fattade följande slutliga beslut: A.G. vistades i Danmark när han d 11 mars 1987 anhölls i sin frånvaro. Efter det att TR:n d 13 mars häktat A.G. i dennes frånvaro begärde åklagarmyndigheten i Göteborg genom skrivelse d 20 mars till politimesteren i Aalborg att A.G. skulle utlämnas till Sverige. Det danska justitieministeriet beslöt att A.G., som motsatte sig utlämning, skulle utlämnas till Sverige enligt den danska lagen d 3 febr 1960 om utlämning av lagöverträdare till Finland, Island, Norge och Sverige. Justitieministeriets beslut stadfästes slutligt av Vestre Landsret genom ett avgörande d 28 mars. Den 3 april överfördes A.G. till Sverige.
Av 2 kap 2 § 1 st 3 BrB följer att svensk domsrätt föreligger i fråga om brott, som begåtts av utlänning utom riket, under förutsättning bl a att utlänningen "finnes här i riket". Denna reglering infördes, i de delar som har intresse i målet, genom ändringar i strafflagen, som vidtogs år 1957 i samband med att beslut fattades om en ny lagstiftning om utlämning för brott.
Till grund för 1957 års ändringar i strafflagen låg straffrättskommitténs förslag till BrB (SOU 1953:14). I sitt betänkande redovisade straffrättskommittén (s 454) att i dess förslag hade upptagits en särskild kompetensregel beträffande vissa utom riket förövade brott av utlänning, som efter brottet begivit sig till Sverige. Stadgandet hade enligt vad kommittén närmare angav (s 455 ff) samband med att 1949 års utlänningskommitté hade föreslagit vissa nya hinder mot utlämning för brott. Förslaget syftade bl a till att göra det möjligt att bestraffa en flykting, som utomlands hade förövat grovt brott och som inte kunde utlämnas på grund av risk för politisk förföljelse. Enligt det av straffrättskommittén framlagda förslaget till lagtext skulle som en förutsättning bland flera för svensk domsrätt i sådana fall gälla att gärningsmannen fanns här i riket.
Departementschefen anslöt sig till straffrättskommitténs förslag att utsträcka den svenska domsrätten beträffande brott som av utlänning begåtts utom riket (NJA II 1957 s 386 f). Han uttalade i detta sammanhang att den vidgade kompetensregeln borde begränsas på så sätt att utlänningen skulle finnas här i riket.
Det angivna kravet får anses innefatta en materiell begränsning av den svenska straffrättsliga kompetensen. Det har sålunda en annan innebörd än motsvarande uttryck i 1 kap 2 § 1 st 1864 års strafflag, vilket endast ansetts innefatta en erinran om att de processuella förutsättningarna för genomförande av ett åtal måste vara för handen. (Beckman m fl, BrB I, 4 uppl s 83 och 86 f, NJA 1952 s 29, 1961 s 235 och 1963 s 54 samt Strahl i SvJT 1967 s 404.)
Ordalydelsen i 2 kap 2 § 1 st 3 BrB utesluter inte att svensk domsrätt kan föreligga även i den situationen att utlänningen förts till Sverige mot sin vilja. Av vad som förekommit vid tillkomsten år 1957 av bestämmelsen måste emellertid den slutsatsen dras att bestämmelsen var avsedd att tillämpas beträffande utlänningar som frivilligt begivit sig hit. Frågan kan därför ställas om svensk domsrätt kan föreligga när anledningen till att en utlänning finns här i landet är att han mot sin vilja utlämnats till Sverige för brott.
I det aktuella fallet har TR:ns beslut om häktning varit en förutsättning för att utlämning skulle kunna ske. Till grund för häktningsbeslutet åberopades bl a att A.G. var misstänkt för grovt narkotikabrott. Vid tiden för beslutet förelåg inte svensk domsrätt i fråga om denna brottslighet. För häktning enligt 24 kap RB måste emellertid krävas att det brott misstanken avser omfattas av svensk domsrätt. Om det vore möjligt att i annat fall häkta en person och efter utlämning lagföra honom här med stöd av regeln i 2 kap 2 § 1 st 3 BrB skulle den svenska straffrättsliga kompetensen kunna utvidgas på ett sätt som inte kan ha varit åsyftat.  Av det sagda framgår att laga grund saknades för häktningsbeslutet i den del det avsåg grovt narkotikabrott. Häktningen och utlämningen grundades emellertid också på misstanke om stämpling till grov varusmuggling, vilket brott såsom riktat mot Sverige omfattades av svensk domsrätt enligt 2 kap 3 § 4 BrB. Om utlämningen hade avsett endast smugglingsbrottet skulle A.G. likväl ha kunnat lagföras här även för narkotikabrotten, förutsatt att dessa då kunde anses omfattade av svensk domsrätt. Vid utlämning de nordiska länderna emellan gäller nämligen inte samma begränsningar som annars i fråga om möjligheterna att lagföra den utlämnade för andra före utlämningen begångna brott. Emellertid får vad nyss sagts om att det inte bör vara möjligt att genom ett häktnings- och utlämningsförfarande utvidga den svenska straffrättsliga kompetensen anses gälla även i en sådan situation som den nu berörda.
Det anförda leder till den slutsatsen att den i 2 kap 2 § 1 st 3 BrB upptagna regeln om svensk domsrätt beträffande utlänning som "finnes här i riket"inte bör kunna tillämpas på den som mot sin vilja har utlämnats hit för brott. Om den utlämnade stannar kvar sedan rättegången avslutats och eventuellt ådömd påföljd verkställts får han emellertid vid tillämpningen av nyssnämnda bestämmelse likställas med den som frivilligt har begivit sig hit.
Svensk domstol har alltså inte på grund av bestämmelse i 2 kap 2 eller 3 § BrB varit behörig att döma över de i Danmark begångna narkotikabrott för vilka A.G. åtalats. Emellertid talar utredningsskäl för att brotten lagförs i Sverige. Enligt 2 § 1 st 5 och 6 § 1 st lagen (1976:19) om internationellt samarbete rörande lagföring för brott kan lagföring för brott av sådana skäl överföras från Danmark till Sverige. Överförande kan ske, om vederbörande danska myndighet gör framställning därom till svensk åklagare, som är behörig att väcka åtal för brottet, och denne vid en prövning i enlighet med lagens bestämmelser finner skäl bifalla framställningen (11 § lagen och 22 § förordningen, 1978:108, om internationellt samarbete rörande lagföring för brott). Det får anses att de sålunda stadgade villkoren för överförande i detta fall blivit uppfyllda genom utlämningsförfarandet och att därför svensk domsrätt beträffande narkotikabrotten föreligger på grund av lagen om internationellt samarbete rörande lagföring för brott (se 2 kap 3 a § BrB).
Vad angår A.G:s talan i övrigt finner HD ej skäl meddela prövningstillstånd, i följd varav HovR:ns dom skall stå fast.
JustR:n Vängby och Decker var av skiljaktig mening beträffande motiveringen och anförde: A.G. vistades - - - se HD:s beslut - - - till Sverige för brott.
I det aktuella fallet har TR:ns beslut om häktning varit en förutsättning för att utlämning skulle kunna ske. Till grund för häktningsbeslutet åberopades bl a att A.G. var misstänkt för grovt narkotikabrott. Vid tiden för beslutet förelåg inte svensk domsrätt i fråga om denna brottslighet. Häktning enbart för narkotikabrotten hade därför inte kunnat ske. Häktningen grundades emellertid också på misstanken om stämpling till grov varusmuggling, vilket brott såsom riktat mot Sverige omfattades av svensk domsrätt enligt 2 kap 3 § 4 BrB. Framställningen om utlämning omfattade såväl smugglingsbrottet som narkotikabrotten. När utlämning skett till Sverige från ett icke nordiskt land förutsätter en lagföring här för brott som begåtts i det utlämnande landet att utlämning medgivits även för detta brott eller att det utlämnande landet senare medger att lagföring sker här. Ett sådant medgivande lär inte lämnas, om inte överföring av lagföringen sker enligt den europeiska konventionen i ämnet eller eljest speciella skäl talar därför. I förhållande till de nordiska länderna kan visserligen lagföring ske i Sverige även för brott som inte omfattas av en utlämning men Danmark och Norge är i likhet med Sverige anslutna till lagföringskonventionen och i förhållande till Finland tillämpas i praxis ett nära samarbete när det gäller lagföring för brott som begåtts i ettdera landet. En lagföring i Sverige för brott som begåtts i det land från vilket utlämning skett är till fördel för den misstänkte på så sätt att han undgår att bli lagförd såväl i nämnda land som i Sverige och får sin brottslighet bedömd i ett sammanhang. Såvitt angår den misstänktes rättssäkerhet med avseende på utredningen krävs för fällande dom övertygande bevisning och bevisläget för åklagaren försvåras regelmässigt av att brottet begåtts utomlands. Innebörden av de synpunkter som nu anförts, nämligen att behovet av internationellt samarbete vid lagföring av brott talar för svensk domsrätt i ett fall som det förevarande, är på intet sätt oförenlig med de skäl som anfördes för att i samband med 1957 års utlämningslagstiftning utsträcka den svenska domsrätten i fråga om utlänningar som "finnes här i riket".
På grund av det anförda saknas anledning att i fråga om brott som begåtts i ett land från vilket utlämning skett göra undantag från ordalydelsen av 2 kap 2 § 1 st 3 BrB. Svensk domsrätt föreligger därför, som angetts i HovR:ns dom, beträffande åtalspunkterna 1-3.