Fråga om en polis gjort sig skyldig till vapenbrott och brott mot lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor, alternativt tjänstefel, med avseende på vapen och explosiva varor som han haft hand om i tjänsten.
Allmän åklagare väckte vid Eskilstuna tingsrätt åtal mot flera personer för grova narkotikabrott m.m. Åtalspunkt 7 gällde kriminalkommissarien O.L. och en av denne anlitad informatör, M.Å. Åklagaren påstod att dessa, som led i kartläggningen av narkotikabrottsligheten, på närmare angivet sätt hade genomfört otillåtna brottsprovokationer, vilka innefattade egen brottslig verksamhet. O.L. åtalades i första hand för grovt narkotikabrott, i andra hand för medhjälp till grovt narkotikabrott och medhjälp till försök till grovt narkotikabrott samt i tredje hand för grovt tjänstefel.
O.L. åtalades dessutom för bl.a. följande gärningar:
Åtalspunkt 16. Grovt vapenbrott och grovt brott mot lagen om brandfarliga och explosiva varor, alternativt grovt tjänstefel.
c. en pennpistol, kaliber 22.
B. O.L. har vid tillfälle den 1 januari 2000-31 december 2003, i Stockholm - utan att ha rätt till det - hanterat genom att förvara och transportera
c. dels ett antal sprängpatroner.
Brotten (Wilson) har ingått som ett led i en omfattande olaglig hantering av flera livsfarliga vapen och explosiva varor.
C. O.L. har under tjänstgöring som polis vid polismyndigheten i Stockholms län - dels genom att sålunda inneha vapnen och de explosiva varorna dels genom att underlåta att upprätta beslagsprotokoll, anmälan eller annan dokumentation över godset och dels genom att underlåta att anmäla förvärv och innehav av vapnen till sin närmaste förman - uppsåtligen vid myndighetsutövning åsidosatt vad som gäller för uppgiften och allvarligt missbrukat sin ställning.
Åtalspunkt 17. Grovt vapenbrott och grovt brott mot lagen om brandfarliga och explosiva varor.
c. dels hanterat två handgranater genom att förvara, transportera och överlåta dem till M.Å.
Åtalspunkt 18. Grovt vapenbrott.
C. en pistol Deringer, kaliber 22.
Brottet har ingått som ett led i en omfattande olaglig hantering av flera livsfarliga vapen.
Åtalspunkt 20. Grovt vapenbrott.
A. M.Å. har i maj-juni 2003 i Eskilstuna, sedan han på O.L:s uppdrag tagit hand om ett automatvapen Uzi, kaliber 9 mm, överlämnat det till O.L. och sedan fått tillbaka det
b. dels, på uppdrag av O.L., överlåtit vapnet till en annan person som inte haft rätt att inneha det.
b. dels gett M.Å. i uppdrag att överlåta vapnet till en annan person som inte haft rätt att inneha det.
Brotten (Wilson) har ingått som ett led i en omfattande olaglig hantering av flera livsfarliga vapen samt medfört risk för okontrollerad spridning av vapen.
Tingsrätten (ordförande lagmannen Hoover) meddelade dom den 28 oktober 2004.
I domskälen konstaterade tingsrätten att M.Å. sedan flera år tillbaka hade arbetat som informatör åt O.L. vid länskriminalen i Stockholm. Tingsrätten fann vid en samlad bedömning att O.L. och M.Å. gemensamt och i samförstånd genom otillåtna brottsprovokationer som även innefattat egna brott hade främjat annan narkotikabrottslighet på sätt åklagaren påstått. Tingsrätten bedömde deras agerande som medhjälp till grovt narkotikabrott och medhjälp till försök till grovt narkotikabrott. Tingsrätten fann dessutom att O.L. utan tillstånd från överordnade hade använt M.Å. som infiltratör och att han därigenom hade gjort sig skyldig till tjänstefel som borde bedömas som grovt.
Beträffande åtalspunkterna 16, 17, 18 och 20 anförde O.L. som sin inställning: Han bestrider åtalet i punkt 16 beträffande hantering av vapen och explosiva varor. Dessa innehav har varit sanktionerade av överordnade polischefer. Han har inte vid myndighetsutövning åsidosatt vad som gäller för uppgiften. - Han förnekar brott i åtalspunkt 17. Han har inte innehaft de vapen som upptagits under a punkt 1, 2 och 5. De vapen som upptagits i punkt 3 och 4 har han innehaft och innehavet var sanktionerat av överordnade polischefer. - Han förnekar brott i åtalspunkt 18. Han har haft rätt att inneha vapnen. Syftet med innehavet var att provskjuta vapnen på ett skjutfält. Vapnen har lånats från olika enheter inom polismyndigheten. Skjutningen har inte varit privat. - Han förnekar brott i åtalspunkt 20. Han bekräftar att han återlämnat ett automatvapen av fabrikat Uzi till M.Å. Beslutet om återlämnandet var fattat utifrån polistaktiska överväganden och var sanktionerat av överordnade polischefer.
Rörande dessa åtalspunkter uppgav de tilltalade enligt domen bl.a. följande.
O.L.: Några dagar innan han anhölls i detta mål fick han en pistol av märket Glock samt patroner till vapnet av en kvinnlig informatör som rört sig i olika kriminella grupperingar. Han köpte loss vapnet av henne för 16 000 kr. Eftersom han inte hade nycklarna till sitt tjänsterum med sig när han tog emot vapnet lade han vapnet i sina föräldrars övernattningslägenhet i Stockholm. Han betalade vapnet med egna medel. Han hade kunnat åka hem till sin villa på Långholmen och hämta nycklarna till arbetsplatsen. Det är riktigt att han under 2002 haft ett samtal med L.J. om hur det skall gå till när man köper loss vapen från kriminella och att hans överordnade såsom A.L. normalt skall bekräfta att polismyndigheten är beredd att stå denna kostnad. Det kan dock ta tid att få ett sådant tillstånd varför han då väljer att köpa loss vapnet med egna medel. Han hade inte hunnit berätta för sina överordnade att han köpt loss vapnet från den kvinnliga informatören. Han skrev inget beslagsprotokoll eller anteckningar angående aktuellt vapen. Det är praxis på myndigheten att inte upprätta beslagsprotokoll i ärenden som rör okonventionella spaningsmetoder. Anledningen är att det inte skall gå att spåra vapnet tillbaka till informatören. Han har inte licens för aktuellt vapen.
Geväret Fabrique Nationale har han fått in från en informatör. Han minns inte vid vilken tidpunkt. Även pennpistolen kommer från en informatör. Vapnen lade han i en väska som placerades i ett säkerhetsskåp på hans tjänsterum. Som han minns det hela förvarades pennpistolen i väskan drygt ett år och geväret lades i väskan under senare delen av 2003. Han skrev varken anteckningar eller upprättade beslagsprotokoll över vapnen. Det var meningen att vapnen skulle destrueras. Han medger att pennpistolen skulle ha destruerats för länge sedan. Den förvarades dock i ett säkerhetsskåp. Han har ett säkerhetsskåp med nyckel och ett med kod.
Ibland kan vapen som kommer in till polismyndigheten plockas isär och slängas i något vattendrag eller överlämnas till militära myndigheter för att förstöras. Det förs inte protokoll över de vapen som destrueras. Detta är för att skydda informatören. Han har aldrig ifrågasatt förfaringssättet.
Han är bekant med M.V. som är kapten inom det militära och kunnig på vapen. Han tror att han förevisat M.V. vapen och sprängämnen såsom ryska handgranater, sprängpatroner och trotyl. Anledningen var troligtvis att få sprängmedlen destruerade. Det går inte att förvara explosiva varor hos polisen. Sprängämnena kommer från informatörer och inte från någon dold husrannsakan eller från någon baltisk torped. Han kan vid något tillfälle ha fått trotyl från M.Å. Inga beslagsprotokoll har upprättats över sprängämnena. Inte heller M.V. skriver något destrueringsprotokoll. Det bygger på ett förtroende mellan dem att sprängämnena förstörs och det är på polismyndighetens vägnar som dessa förstörs.
O.L.: Han har inte överlämnat de vapen åklagaren påstår i denna punkt till M.Å. - - - Han köpte bort en revolver Evans från kriminella 2001 eller 2002 efter tillstånd av L.J. eller A.L. Han har fått ersättning av polismyndigheten för detta. Revolvern förvarade han i sitt kassaskåp. Han har utgått från att revolvern förstörts. - - -
I samband med en privat middag blev det diskussion om att anordna en skjutövning på Rindö skjutfält. Han åkte jeep dit tillsammans med - - -. M.V. åkte i egen bil till Rindö. Han gjorde resan både privat och i tjänsten. Han hade med sig en MP 5:a, en kulsprutepistol Bauer så kallad ”Uzi”, en pennpistol och en revolver Evans, ytterligare en revolver modell Mack 45 samt en pistol av märket Deringer. Vapnen tog han ur sitt eget vapenskåp och ur en kollegas vapenskåp. Han vill inte namnge kollegan. Vapnen hade på olika sätt kommit in till polismyndigheten. - - -
Revolvern modell Mack 45 kom från ett ärende 2002 och låg i säkerhetsskåpet. Han minns inte om han varit hemma hos M.V. med vapnet för att försöka få fram ett magasin. Vapnet har han inte visat upp för sina chefer. Han tror att han lade tillbaka vapnen i säkerhetsskåpet efter skjutövningen på Rindö samt lämnade tillbaka ett vapen till en kollega. Han förutsatte att revolvern modell 45 liksom övriga vapen blivit destruerade av kollegor. Mot bakgrund av att han blivit åtalad för vapenbrott vill han inte namnge de kollegor som skulle se till att aktuella vapen destruerades. Han brukade inte rota i den väska där pennpistolen och revolvern låg. Han vet därför inte när de förstördes. Hans chefer har nyckel till säkerhetsskåpet.
O.L.: Det är riktigt att en kulsprutepistol av märket Bauer var med vid skjutövningen på Rindö och att han förvarade vapnet i säkerhetsskåpet på tjänsterummet. Han hade fått vapnet av en annan informatör än M.Å. och han hade haft vapnet i sin besittning några månader innan skjutövningen. Han har inget minne av hur vapnet fungerade. Han har varit med vapnet hos M.V. Han kan inte minnas att han velat beställa ett magasin till vapnet. Besöket hos M.V. skedde för resan till Rindö. - - -. Efter skjutövningen på Rindö lade han tillbaka kulsprutepistolen i väskan som förvarades i säkerhetsskåpet. Vapnet har destruerats.
Han har inte haft med någon revolver av märket Mack med beteckning single action till Rindö. En annan revolver av mindre modell som kommit från en informatör tog han med sig till Rindö. Vapnet hade tagits bort från gatan och han förvarade det i sitt säkerhetsskåp på tjänsterummet. Vapnet destruerades våren 2003.
Pistolen av märket Deringer kom från ett hemligt beslag och han hade innehaft vapnet i tre till sex månader innan besöket på Rindö. Även pistolen förvarades i säkerhetsskåpet och förstördes sannolikt under våren 2003. Han har inte beställt ammunition till pistolen av M.V. Han hade inte kvitterat ut något av de vapen han tog med till Rindö.
M.Å.: Han fick kännedom om en större vapengömma sommaren 2003 som en person vid namn Fitzgerald förfogade över. Han stämde möte med A.K. vid en tvärgata i Gamla Stan. A.K. kom i en stulen BMW. I bakluckan fanns vapen, bland annat en Uzi kaliber 9 mm samt handgranater. Vapnet såg väldigt fräscht ut. Han visste att vapnet kom från en vapengömma i Södertälje. Han informerade O.L. om detta. - - -. O.L. ansåg att de skulle köpa bort vapnet. A.K. kom sedan över till hans bostad i Eskilstuna med vapnet. Han träffade sedan O.L. i Eskilstuna och överlämnade en Uzi till honom.
A.K. tog en kort tid därefter kontakt med honom och ville ha tillbaka vapnet. Han förstod av samtalet att Fitzgerald, som hade fordringar på A.K., krävde att återfå vapnet. Det är brukligt att man minst får betala 15 000 kr för ett lånat vapen. O.L. ville inte återlämna vapnet. Han visste att om han inte lämnade tillbaka vapnet skulle han få betala 15 000 kr för vapnet dels en straffbot om cirka 70 000 kr.
Ett par dagar senare ringde O.L. och sade att han kunde få tillbaka vapnet. Anledningen att de tog in vapnet var att O.L. ville köpa loss det som går och sedan försöka slå till på resten av vapnen. - - -. Anledningen till att han lämnade tillbaka vapnet till A.K. var att inte röja det värdetransportrån som planerades i Kvicksundstrakten.
O.L.: Han hade slagit i tillgängliga register på A.K. i slutet av april eller början av maj 2003. Hemlig telefonavlyssning pågick och det fanns misstankar om att ett grovt rån planerades. Eskilstunapolisen kontaktades och det framgick att de visste att M.Å. var informatör. Han visste att det rörde sig om våldsbenägna kriminella som inte skulle ge sig utan strid och att de hade tillgång till automatvapen. M.Å. försökte köpa loss vapen av typ Kalasjnikov från rånarligan. Det gick inte. Däremot kunde M.Å. få köpa loss en Uzi. Polismyndigheten förfogade över 20 000 kr för sådana ändamål. M.Å. ringde sedan i början av maj 2003 och sade att han fått vapnet. Han åkte då ner till Eskilstuna, träffade M.Å. i ett villaområde och fick vapnet. Han förvarade vapnet i sitt säkerhetsskåp på tjänsterummet. Ett tag därefter meddelade M.Å. att vapnet måste tillbaka till A.K. Han diskuterade detta med sina chefer om att lämna tillbaka vapnet. Rånarligan förfogade över 10-11 vapen. Ett vapen mer eller mindre bedömde han saknade betydelse. Det fattades ett så kallat interimistiskt passivitetsbeslut. M.Å. fick tillbaka vapnet för att återlämna vapnet till A.K. Inga pengar betalades. - Föreskrifterna på polismyndigheten att ett vapen endast får förvaras under ett dygn på tjänsterummen i säkerhetsskåp följs inte.
De hade dessförinnan försökt lösa problemet med vapnet genom att arrangera en skottlossning i Lill-Jansskogen. Han skulle avlossa skott och sedan jogga i väg från platsen. Vapnet skulle därefter påträffas av en polispatrull. En fejkad gul BMW av modell M5 skulle också figurera i ärendet. Det blev inget av denna planering.
Den 8 maj 2003 beslutades att vapnet skulle återlämnas till A.K. genom M.Å. Anledningen var att inte förstöra spaningen kring det grova rånet eller röja att M.Å. var informatör. Han lydde bara order när han återlämnade vapnet till M.Å. Han vill inte tala om vem han fick beslutet av. Han hade lyft problemet angående vapnet till sina chefer A.L. och L.J. Om ett vapen går tillbaka till en rånarliga har man inte längre kontroll över vapnet. Det var inte möjligt att betala straffbot på 70 000 kr i stället för att lämna tillbaka vapnet.
Vid tingsrätten hölls vittnesförhör med bl.a. poliskommissarien A.L., sektionschef för källhanteringssektionen på länskriminalens underrättelserotel och kontrollant för länskriminalens hanterare, samt chefen för länskriminalen L.J. Dessa uppgav bl.a. följande.
A.L.: Han känner till att det förvarats vapen i ett skåp på O.L:s kontor. Han känner inte till att det var ett gevär och en pennpistol. Han känner till att det funnits en granatpistol i skåpet. Han har inte varit inne i säkerhetsskåpet. Det är bara rumsinnehavaren som har nycklar till ett sådant skåp. O.L. har vid något tillfälle nämnt att han skulle få hjälp av försvarsmakten att destruera något vapen som tidigare tillhört försvarsmakten. Han känner inte till någon M.V. Han var inte närvarande vid husrannsakan mot O.L:s skåp och han har inte sett beslagsprotokollet. När ett vapen antecknats i ett beslagsprotokoll och är färdigutrett skall vapnet förvaras hos vapenredogöraren på polismyndigheten. Sedan skall det förstöras eller skickas till SKL. Han kan inte tänka sig att ett vapen förvaras hos en polisman under flera år.
Det finns ingen policy i polismyndigheten om att aktivt gå ut och köpa illegala vapen men det kan förekomma i ett pågående ärende. Beslut om ett vapeninköp fattas av åklagare eller chefen för länskriminalen. I ett sådant fall går det inte att dokumentera att det är informatören som lämnat in vapnet utan man får dokumentera vapnet som hittegods. Man får arrangera att en polispatrull hittar vapnet. Hur man än förfar måste det upprättas ett beslagsprotokoll. Om en hanterare får ett vapen från en informatör så måste hanteraren ta kontakt med kontrollanten för att diskutera hur vapnet skall hanteras utan att informatörens identitet röjs.
Han känner inte till någon pistol av märket Glock. Han kan inte minnas att O.L. under 2003 eller 2004 diskuterat ett sådant vapen med honom. Han känner inte till att någon sådan pistol tagits i beslag i O.L:s lägenhet. Han kommer ihåg att O.L. berättat om en amerikansk liga som tagit in vapen till Sverige. Det kan bl.a. ha varit fråga om pistoler av märket Scott. - - -
Han fick information om en Uzi i samband med ett pågående ärende om att en gruppering planerade ett värdetransportrån någonstans mellan Eskilstuna och Västerås. Grupperingen hade tillgång till en Uzi och Kalasjnikovs. O.L. berättade att hans informatör hade möjlighet att låna en Uzi. Planen var att informatören skulle låna vapnet och lägga ut den i Lill-Jansskogen för att sedan MC- kommissionen skulle ta in vapnet. Informatören skulle få medel att ersätta det borttappade vapnet om ägaren krävde ersättning. Det var O.L. och personalen på SSI som planerade operationen. Det skulle bl.a. avlossas skott i en avledningsmanöver. Chefen för SSI var inte så förtjust i den delen så planen ändrades. Aktionen skulle ha genomförts den 8 maj 2003. Samma kväll meddelade O.L. att operationen var avblåst då informatören inte längre hade tillgång till vapnet. Han vet inte vad som hände med vapnet. Han känner till att det påstås att personal från SSI provskjutit en Uzi. O.L. kan vid något tillfälle ha visat honom en Uzi. Han känner inte till att Eskilstunapolisen tagit någon Uzi i beslag i samband med värdetransportrån.
L.J.: För flera år sedan kontaktade O.L. honom direkt och berättade att han köpt loss en magnumrevolver för 14 000 kr och att han ville ha ersättning för sina utlägg. Han reagerade starkt negativt på detta men lät myndigheten betala O.L. för utläggen. Han sade till O.L. att detta inte fick upprepas. Aldrig tidigare eller senare har han varit med om att en polisman köpt loss vapen med egna medel och sedan fått betalt av myndigheten. Han har ingen kännedom om en pistol av märket Glock eller att O.L. begärt betalning för inköp av ett sådant vapen. Det är helt oacceptabelt att ens tillfälligt förvara ett sådant vapen i ett nattygsbord.
Det finns ingen policy beträffande vapen på myndigheten. Det är inte meningen att polisen skall vara någon vapenhandlare. Polisen skall därför inte köpa vapen från kriminella. Han har aldrig diskuterat vapenköp med O.L. Destruktion av vapen tillgår på så sätt att vapnet överlämnas till den tekniska roteln som utfärdar ett kvitto på det inlämnade vapnet. Godsroteln kvitterar sedan att vapnet har förstörts. Att slänga vapen i vattendrag strider mot såväl tjänsteföreskrifter som vapenlagen. Den tekniska roteln har en kassun där sprängmedel kan förstöras. SKL kan ibland förstöra vapen åt polismyndigheten. Han skulle kunna tänka sig att försvarsmakten kunde förstöra de vapen som kom därifrån.
Alla vapen som kommer in till polismyndigheten förs in i en beslagsliggare. Det sker inga undantag, ej ens vid nödsituationer. Han kan erinra sig att man endast gjort ett undantag under en tioårsperiod. Dokumentation av vapnet skedde dock. - - -
Vapen skall försvaras på polishuset nära det aktuella ärendet. Vapnet skall följa ärendet och förstöras när ärendet är färdigbehandlat. O.L. har nämnt att han kunde ta in en kulsprutepistol av märket Uzi till myndigheten. Han har inte fattat något beslut om att vapnet skulle återlämnas till kriminella grupperingar. Det får inte förekomma att vapen går från polisen till kriminella grupperingar, inte ens som ett led i att avslöja en liga. - - -
Tingsrätten anförde som sin bedömning rörande åtalspunkterna 16, 17, 18 och 20 bl.a. följande.
M.Å. gör gällande att skälet till att han och O.L. handlade med vapen var att han inom kriminella kretsar skulle profilera sig som en vapenhandlare från Holland och därmed få högre status och lättare för att infiltrera inom dessa grupperingar.
O.L. har i punkt 16 anfört att han innan han blev frihetsberövad med egna medel köpt loss pistolen av märket Glock av en kvinnlig informatör för 16 000 kr och att han förvarade vapnet i en övernattningslägenhet. O.L. har uppgett att han även köpt loss geväret från en informatör med egna medel.
Av L.J:s vittnesmål har framgått att O.L. för några år sedan fick en reprimand då han utan tillstånd från överordnade chefer köpt loss en magnumrevolver och ville ha ersättning för sina utlägg.
Tingsrätten bedömer att O.L:s förklaringar till vapeninnehaven är konstruktioner gjorda i efterhand. O.L., som inte haft licens på aktuell pistol eller gevär, kan inte undgå ansvar för vapenbrott. Den omständigheten att O.L. haft pennpistolen under åtskilliga månader på sitt tjänsterum gör att O.L. även beträffande detta vapen har gjort sig skyldig till vapenbrott.
Vittnet M.V. har berättat att O.L. kommit hem till honom med handgranater, trotyl och sprängpatroner, att han brände av dessa förutom patronerna som han slängde i havet. O.L. har bekräftat att han besökt M.V. för att denne skulle ta hand om sprängmedel.
Tingsrätten finner att utredningen och främst M.V:s vittnesmål styrkt att O.L. utan att ha rätt till det förvarat och transporterat brandfarliga och explosiva varor på sätt åklagaren påstått.
Åtalet är därmed till fullo styrkt mot O.L. och brotten skall bedömas som grovt vapenbrott och grovt brott mot lagen om brandfarliga och explosiva varor.
Beträffande punkt 17 finner tingsrätten genom utlåtande från SKL att revolvern kaliber 44 magnum som funnits hemma hos M.Å. är samma revolver som O.L. tog med sig till skjutövningen på Rindö i november 2002. - - -
Både O.L. och M.Å. är övertygade om grovt vapenbrott och grovt brott mot lagen om brandfarliga och explosiva varor, allt enligt åtalet.
Beträffande punkt 18 finner tingsrätten genom undersökning av SKL och genom vittnet M.V:s uppgifter utrett att den kulsprutepistol Cobray som påträffats vid ett polisingripande i januari 2003 är samma kulsprutepistolvapen som användes vid skjutövningen på Rindö. Utredningen ger stöd för att även en revolver Colt single action och en pistol Deringer, kaliber 22 fanns med vid skjutövningen på Rindö.
O.L. har inte visat protokoll över att vapnen beslagtagits eller destruerats. O.L:s uppgift att han inte vill namnge de polismän som tagit hand om vapnen kan såsom en konstruktion gjord i efterhand lämnas utan avseende.
På grund av det anförda är åtalet mot O.L. för vapenbrott, grovt, styrkt.
I punkt 20 får anses klarlagt att M.Å. på O.L:s uppdrag tagit hand om aktuellt automatvapen, överlämnat det till O.L. och att han sedan fått tillbaka vapnet och överlåtit vapnet till en annan person som inte haft rätt att inneha det. Utredningen ger inte stöd för att återlämnandet av vapnet var sanktionerat av överordnade chefer till O.L. Denne kan inte freda sig från ansvar genom att hävda att återlämnandet skedde utifrån polistaktiska överväganden. - - -
Åtalet för grovt vapenbrott är därmed styrkt mot både O.L. och M.Å.
Tingsrätten dömde O.L. för grovt tjänstefel enligt 20 kap. 1 § 2 st. BrB, för medhjälp till grovt narkotikabrott och medhjälp till försök till grovt narkotikabrott enligt 1, 3 och 4 §§narkotikastrafflagen (1968:64) och 23 kap. 4 § BrB, för grovt vapenbrott enligt 9 kap. 1 § vapenlagen (1996:67) samt för grovt brott mot lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor enligt 11 § 1 st. och 21 § 1 st. 2 och 2 st. nämnda lag till fängelse fyra år.
Såväl åklagaren som O.L. överklagade i Svea hovrätt.
Åklagaren yrkade att hovrätten skulle döma O.L. till ett längre fängelsestraff än det som tingsrätten bestämt.
O.L. yrkade att hovrätten skulle ogilla åtalet mot honom eller i andra hand att fängelsestraffet skulle sättas ned väsentligt.
Hovrätten (hovrättslagmannen Smith, hovrättsråden Lopez och Grant, referent, samt nämndemännen Butler och Graves; Lopez och Butler skiljaktiga i viss del) meddelade dom den 23 mars 2005.
I hovrättens dom återgavs bl.a. följande tillägg som hörda personer gjort till vad de uppgett enligt tingsrättens dom.
O.L.: Han har för egen del fört anteckningar om de vapen som förvarades i hans säkerhetsskåp. Av anteckningarna framgår vapentyp samt hur vapnen omhändertogs och deras ursprung. Han har inte upprättat särskilda beslagsprotokoll. - Pistolen Glock ingick i en pågående utredning om en liga som smugglade in vapen till Sverige. Han hade informerat A.L. om ärendet. Den 21 mars 2004 blev det aktuellt att han skulle kunna få tag på ett insmugglat vapen genom en informatör. Vapnet hade betydelse för att kunna spåra olika personer som stod bakom insmugglingen. Han beslutade i den uppkomna situationen att lägga ut egna pengar för informatörens utlägg, eftersom han inte ansåg att informatören skulle behöva ligga ute med pengarna. Han tog en medveten risk att polismyndigheten inte skulle ersätta honom för utlägget.
A.L.: Vid omhändertagande av vapen skall normalt föras någon form av dokumentation, vanligen i form av ett beslagsprotokoll. I undantagsfall kan vapnet dokumenteras som ”hittegods”. Polismyndigheten kan köpa in vapen för att få bort dessa från marknaden eller för att använda dessa som bevis. Om en informatör presenterar ett vapen för hanteraren skall hanteraren ta kontakt med sin kontrollant. Det är därefter chefen för länskriminalen som beslutar om medel för utlägg i samband med omhändertagandet av ett vapen. - Han kände inte till någon pistol Glock. Det var dock en riktig åtgärd av O.L. att ta hand om pistolen liksom att betala informatören för dennes utlägg. Han har däremot hört talas om en Magnumpistol som inköptes av polismyndigheten efter initiativ av O.L. Han känner inte till att några vapen gått från O.L. till M.Å. - Ett automatvapen Uzi förekom i ärende angående värdetransportrån hos Eskilstunapolisen. O.L. meddelade honom att operationen att ta hand om vapnet hade kommit att ställas in eftersom informatören inte kunde leverera vapnet. Efter att han informerat L.J. om att operationen hade ställts in har han inte vidare hört talas om automatvapnet i fråga. - Han kände till att O.L. förvarade vapen i sitt säkerhetsskåp på delgivningssektionen. - - -
L.J.: Om syftet med ett uppdrag för en informatör har varit att lämna över ett vapen är det korrekt av hanteraren att ta hand om vapnet. Annars skall hanteraren gripa informatören för olaga vapeninnehav. Det kan också vara möjligt att i samband med underrättelseinhämtning göra s.k. förtroendeköp av vapen. Beslut tas i så fall av länspolismästaren efter föredragning av länspolischefen. Det har också förekommit att Stockholmspolisen köpt vapen inom ramen för en bevisprovokation eller endast för att få bort vapnet från en kriminell organisation. Han har i det avseendet inte haft någon kännedom om en pistol Glock eller att O.L. begärt pengar för ett sådant vapen. - Inlämnade och annars omhändertagna vapen skall diarieföras. För att hindra att uppgifter om en operation läcker ut kan man i vissa fall anstå med att upprätta beslagsprotokoll. Dock skall i sådana fall det reserveras nummer i beslagsliggaren och föras särskilda anteckningar. Det kan finnas utredningstekniska skäl för att under en kortare tid förvara beslagtagna vapen i ett annat vapenskåp inom myndigheten än hos vapenhanteraren. - Han anser det oacceptabelt att poliser själva låter destruera omhändertagna vapen. Det finns möjligheter att förstöra vapen inom myndigheten. - Han anser det ”rent förkastligt” att lämna tillbaka vapen till kriminella organisationer. Extrema situationer och nödbehov i enskilda fall som innebär en oerhörd risk för en informatör kan ge anledning att inte tillämpa de rutiner som annars tillämpas. Det finns dock gränser för att skydda informatörer. ”Ändamålet får inte Garner medlen”. - - -. Han har blivit informerad av A.L. om ett tilltänkt förtroendeköp av en Uzi. Han fattade dock inga beslut eller avsatte några pengar. Senare meddelade A.L. att det inte hade blivit aktuellt med något köp. Han har inte känt till att vapnet funnits i polishuset och att det där skulle ha provskjutits. Han har hört talas om en operation i Lill-Jansskogen men närmast avfärdat en sådan som den beskrevs. Han såg det som en osannolik sämre historia, inte minst med de risker som skulle vara förenade med en sådan operation. - - -
Hovrätten fann att åklagaren inte förmått styrka åtalet mot O.L. under åtalspunkten 7 för vare sig grovt narkotikabrott, medhjälp till grovt narkotikabrott eller medhjälp till försök till grovt narkotikabrott. Det var inte heller styrkt att O.L. uppsåtligen vid myndighetsutövning på de under åtalspunkten 7 D angivna sätten missbrukat sin ställning och åsidosatt uppgiften som polisman. Även den del av åtalet som avsåg grovt tjänstefel borde därför ogillas och tingsrättens dom i motsvarande del ändras.
Vad beträffar åtalspunkterna 16, 17, 18 och 20 anförde hovrätten inledningsvis följande.
Den skriftliga utredningen i den s.k. vapendelen är i allt väsentligt densamma som vid tingsrätten liksom uppgifterna i O.L:s och M.Å:s berättelser. I hovrätten har dock tillkommit viss ytterligare utredning. Bland annat har muntlig bevisning åberopats i syfte att bl.a. närmare beskriva Polismyndighetens i Stockholm rutiner vid omhändertagande och beslag av vapen och explosiva varor.
Genom förhöret med bl.a. L.J. har det framkommit att det hos Stockholmspolisen funnits en viss acceptans för att i särskilda situationer, i vart fall för någon tid, underlåta att i föreskriven ordning registrera gjorda omhändertaganden bl.a. av vapen från kriminella. Bland bevekelsegrunderna för att göra sådana avsteg från den vid beslag föreskrivna ordningen har - förutom risken för s.k. läckage inom myndigheten - angetts en önskan att skydda berörda informatörers identitet.
Tillvägagångssättet med s.k. hemliga beslag eller motsvarande kan starkt ifrågasättas utifrån såväl allmänna rättssäkerhetssynpunkter som att det innebär avsteg från den föreskrivna ordningen där det ankommer på åklagaren att avgöra om förundersökning skall inledas i det enskilda fallet. Emellertid har - såvitt framkommit här - de åtgärder O.L. vidtagit inom ramen för den s.k. vapendelen i målet legat inom ramen för hans tjänst som bl.a. kriminalkommissarie hos Polismyndigheten i Stockholms län. Vapen har omhändertagits genom honom för polismyndighetens räkning. Oavsett om han eller annan ansvarig inom myndigheten inte enligt anvisad ordning förtecknat och förvarat vapnen har det fortsatta hanterandet av sådana vapen därför legat inom ramen för hans tjänst som polis. Genom vad som framkommit i målet får detta också anses gälla de vapen som fortfarande förvarades i O.L:s vapenskåp på hans tjänsterum trots att det rimligen utifrån operativa och andra utredningstekniska skäl inte borde ha förelegat något hinder för O.L. att sedan viss tid ha lämnat vapnen för destruktion eller överföra dessa i något annat förvar.
Genom förhöret med bl.a. L.J. har också bekräftats att Polismyndigheten i Stockholms län vid ett antal tillfällen under senare år genom bl.a. informatörer förvärvat vapen med ursprung hos kriminella grupperingar. Förvärven har haft till syfte bl.a. att plocka bort vapen från gatan och att även konstatera förekomsten av vissa särskilt farliga vapen hos vissa kriminella.
Det har dock i målet inte kommit fram något som ger stöd för M.Å:s uppgifter att han vid ett flertal olika tillfällen av O.L. skulle ha fått mottaga vapen på redovisning för försäljning till ett på förhand bestämt försäljningspris. Det finns i övrigt inte någon utredning som visar att O.L. på något annat sätt för egen räkning handlat med vapen eller mottagit försäljningslikvider. Mot O.L:s bestridande är det inte ställt utom rimligt tvivel att han personligen mot vederlag överlåtit något av de i målet aktuella vapnen till eller genom M.Å.
Utöver de vapen som tagits i beslag i O.L:s övernattningslägenhet respektive i hans säkerhetsskåp på tjänsterummet får det genom O.L:s egna uppgifter och M.V:s berättelse anses utrett att O.L. vid olika tillfällen under den av åklagaren angivna tiden också innehaft två handgranater av öststatsmodell samt omkring ett hg trotyl och ett antal sprängpatroner.
O.L:s uppgifter att han mottagit, innehaft och hanterat vapnen och de explosiva varorna som upptas i åtalspunkten 16 i sin egenskap av polis under tjänstgöring hos Polismyndigheten i Stockholms län har inte vederlagts utan får - som hovrätten i det inledande avsnittet i vapendelen konstaterat - snarast visst stöd av utredningen i övrigt. O.L. har i tjänsten haft rätt att inneha respektive hantera vapnen och de explosiva varorna utan särskilt tillstånd från polismyndigheten. Åtalet för grovt vapenbrott och grovt brott mot lagen om brandfarliga och explosiva varor bör därför ogillas.
Fråga är därefter om O.L., såsom åklagaren i andra hand påstått, gjort sig skyldig till grovt tjänstefel avseende innehav av de i åtalspunkten aktuella vapnen och explosiva varorna.
Det finns ingenting i målet som motsäger O.L:s uppgifter att samtliga av honom omhändertagna vapen som är aktuella i målet avser sådana vapen där det i och för sig funnits ett befogat intresse att bl.a. skydda inlämnarens eller informatörens identitet. Han får därför vid omhändertagandet av dessa vapen anses ha tillämpat den från fall till fall tillämpade ordningen vid Polismyndigheten i Stockholms län att inte - i vart fall omgående - föra in uppgifter om vapnet i beslagsliggaren eller upprätta en formell anmälan. Det har också framkommit att av angivna skäl vapen förvarats även för längre tid i något annat godkänt vapenskåp hos myndigheten än dess vapenredogörares. I samtliga i åtalspunkten angivna fall har - såvitt framkommit - omhändertagandet av vapen m.m. gjorts inom ramen för polisens operativa verksamhet.
Hovrätten har redan i det föregående konstaterat att utifrån den ordning som i vissa fall sedan ett antal år tillämpades vid polismyndigheten har O.L. haft fog för uppfattningen att han inom sin uppgift som kriminalkommissarie kunnat inneha vapnen och de explosiva varorna på det sätt som nu skedde samt att detta fick anses ingå som en del i en av ledningen för Polismyndigheten i Stockholms län inte uttryckligen förbjuden arbetsmetod. Själva innehavet av vapnen och de explosiva varorna kan därför inte läggas honom till last som ett uppsåtligt åsidosättande av hans myndighetsutövning.
Enligt 27 § polislagen (1984:387) skall protokoll föras vid omhändertagande av t.ex. ett vapen. Med tillämpning av 6 § Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd (RPSFS 2000:15 FAP 100-2) om dokumentation enligt 27 och 28 §§polislagen kan en lokal rutin användas om den uppfyller lagstiftningens krav på protokollering. Kravet på dokumentation av ett omhändertagande av ett vapen blir självfallet av särskild betydelse när vapnet inte tas i beslag och ett särskilt protokoll över beslag därför inte upprättas (jfr 27 kap. 1 och 13 §§ RB).
O.L. har i hovrätten berättat att han fört anteckningar beträffande samtliga av honom omhändertagna vapen som är aktuella i målet. Anteckningarna skall ha innehållit uppgifter om bl.a. vapnens ursprung och vapentyp. Han har dock inte upprättat något protokoll för beslag eller ens reserverat ett nummer i beslagsliggaren för något av dessa vapen. Anteckningarna skall han enligt vad han berättat i hovrätten ha förvarat i säkerhetsskåpet på sitt tjänsterum. Det har emellertid enligt åklagaren inte under förundersökningen kunnat återfinnas några sådana anteckningar härrörande från O.L. Eftersom sådana anteckningar generellt kan anses vara av stor betydelse för kommande beslag och förundersökning med anledning av brott kopplade till enskilda vapen har det självfallet ålegat O.L. att se till att anteckningarna funnits lätt tillgängliga för i vart fall hans närmaste överordnade. Så har uppenbarligen inte varit fallet. O.L. har i detta avseende förfarit grovt oaktsamt. Emellertid är det dock inte ställt utom rimligt tvivel att O.L. på sätt åklagaren påstått uppsåtligen underlåtit att upprätta någon dokumentation över de vapen och explosiva varor som avses i åtalspunkten 16.
Av 9 § polislagen följer att om en polis får kännedom om att ett brott begåtts som hör under allmänt åtal skall han eller hon rapportera det till sin förman så snart det kan ske. Av 4 kap. 7 § polisförordningen (1998:1558) framgår vidare att en polis dessutom är skyldig att underrätta närmaste förman om sådana förhållanden som annars rör arbetet och som förmannen bör känna till.
O.L. har beträffande de vapen som han omhändertagit och som utifrån främst inlämnarens eller informatörens säkerhet till person behandlats i särskild ordning berättat att han i samtliga fall skall ha informerat överordnade chefer och även i några fall förevisat vapnen för dem. Ett undantag är dock den pistol Glock (se åtalspunkten 16 A a) som han i mycket nära anslutning till att han själv blev gripen i detta mål fått mottaga av en informatör. Pistolen förvarade han enligt egen utsago endast tillfälligtvis i sin övernattningslägenhet, eftersom han vid överlämnandet av vapnet inte hade med sig nycklar till sin arbetsplats på delgivningscentralen.
Omhändertagandet av de i målet aktuella vapnen - med undantag av pistolen av märket Glock - skall i förekommande fall enligt O.L. ha bekräftats eller godkänts efter muntliga föredragningar med hans överordnade chefer. Omhändertagandet skall inte särskilt ha förtecknats mer än indirekt i de fall då ärendet också avsett en utanordning för utlägg för omhändertagandet eller för förvärvet av vapnet i fråga. Även om de av O.L:s överordnade vid polismyndigheten som hörts i målet i många fall inte kunnat erinra sig att enskilda vapen omhändertagits och förvarats av O.L. kan hans uppgifter om lämnade rapporter inte lämnas utan avseende. Hovrätten finner därför inte styrkt att O.L. uppsåtligen har underlåtit att till sin närmaste förman anmäla förvärv och innehav av något av de i åtalspunkten 16 angivna vapnen.
Hovrätten finner alltså att O.L. inte i något av de avseenden som åklagaren angett gjort sig skyldig till tjänstefel. Sammanfattningsvis skall alltså åtalet mot O.L. under åtalspunkten 16 i sin helhet ogillas.
Åtalet i denna punkt avser vapen och vapendelar som bl.a. beslagtagits hemma hos M.Å. och handgranater som M.Å. påstår sig ha fått av O.L.
Åklagarens gärningspåstående bygger i allt väsentligt enbart på de uppgifter som M.Å. lämnat. Övrig utredning visar att revolvern Evans, modell 29, kaliber 44 Magnum (punkt A a 3), som tagits i beslag hemma hos M.Å., funnits med på skjutövningen på Rindö den 13 november 2002 (se åtalspunkt 18). På samma skjutövning har också funnits med en motsvarande pistol Mack, kaliber 45, som den som anges i denna åtalspunkt (punkt A a 4) och som enligt M.Å. skall ha överlåtits av honom till en inte namngiven kriminell person i Eskilstuna. Utredningen ger dock inte tillräckligt stöd för att det skulle vara fråga om en och samma pistol. Handgranaterna (punkt A c) skall M.Å. enligt egen utsago själv ha sprängt på ett militärt övningsfält. Det senare är en uppgift som i sig är så osannolik att den kan lämnas utan avseende.
Det är förvisso besvärande för O.L. att ett av de vapen han haft med sig på skjutövningen i november 2002 har kunnat tas i beslag i januari 2004 hos M.Å. tillsammans med andra vapen. Dessa vapen kan emellertid inte knytas till O.L. på något annat sätt än genom M.Å:s uppgifter. M.Å:s tämligen nakna påstående att han köpt revolvern Evans av O.L. för cirka 14 000 kr framstår inte som tillräckligt tillförlitlig. Redan M.Å:s i målet väl dokumenterade mindre goda ekonomiska situation ger anledning att starkt ifrågasätta uppgiften. Det finns därför skäl att också i övriga delar starkt ifrågasätta tillförlitligheten av M.Å:s uppgifter att även dessa vapen skulle härröra från O.L. Mot O.L:s bestridande och i avsaknad av annan utredning finner hovrätten det därmed inte ställt utom rimligt tvivel att han överlåtit något av de i åtalspunkten aktuella vapnen eller handgranaterna till eller genom M.Å. till någon annan.
Det är inte visat att O.L. innehaft något av de andra vapnen eller handgranaterna än en revolver Evans och en pistol Mack. Båda dessa vapen har han haft med sig vid provskjutning på Rindö. Som hovrätten under åtalspunkt 16 konstaterat har O.L. därvid i tjänsten som kriminalkommissarie inte innehaft vapnen olovligen.
Hovrätten finner sammanfattningsvis att O.L. inte i någon del som omfattas av åtalet mot honom i åtalspunkten 17 har gjort sig skyldig till vapenbrott eller brott mot lagen om brandfarliga och explosiva varor. Åtalet mot O.L. under åtalspunkten 17 bör alltså i sin helhet ogillas och tingsrättens dom i denna del ändras.
I åtalspunkten behandlas ytterligare några av de vapen som O.L. tagit med till provskjutningen på den militära skjutbanan Rindö i Vaxholm den 13 november 2002. En skjutövning som leddes av officeren M.V. Hovrätten har i tidigare avsnitt i domskälen ansett att O.L:s hantering av de i målet aktuella vapnen skett inom ramen för hans tjänsteutövning. Omständigheten att han tillfälligtvis tagit ut vapnen ur sitt säkerhetsskåp och fört med sig dessa till skjutbanan förändrar inte under angivna förhållanden förutsättningarna för att anse att O.L. även på skjutbanan hade hand om vapnen i sin tjänst som polis. Eftersom O.L. inte innehaft vapnen olovligen bör åtalet för vapenbrott ogillas och tingsrättens dom ändras också beträffande denna åtalspunkt.
Åklagarens gärningspåstående i denna punkt ger inte anledning för hovrätten att straffrättsligt pröva om åtgärderna i sig varit förenliga med O.L:s tjänsteutövning.
I åtalspunkten behandlas O.L:s handhavande av ett automatvapen Uzi, kaliber 9 mm. I denna del har i hovrätten åberopats en relativt omfattande kompletterande muntlig bevisning.
Genom förhören - - - lämnas en - om inte entydig - beskrivning av en av ledningen för Polismyndigheten i Stockholms län inte osanktionerad och mellan flera enheter samordnad operation i syfte att om möjligt omhänderta ett automatvapen som O.L:s informatör M.Å. hade fått låna av en kriminell gruppering. En gruppering som vid tidpunkten också var intressant för spaning hos Polismyndigheten i Södermanlands län med anledning av misstanke om ett planerat värdetransportrån. Operationen fick dock avbrytas, uppenbarligen efter att M.Å. upplyst att han var tvungen att återlämna vapnet. Inom polismyndigheten har därefter gjorts en avvägning av intresset att å ena sidan skydda informatören och inte operativt störa de fortsatta spaningarna mot den kriminella grupperingen och å andra sidan beslagta ett vapen. Avvägningen resulterade i att vapnet återlämnades till M.Å. Det finns dock inte något som visar att vapnet skulle ha överlåtits till M.Å. eller att denne skulle ha fått uppgiften att i sin tur överlåta vapnet till någon annan.
Utredningen visar alltså klart att O.L. i sin tjänst som kriminalkommissarie vid myndigheten deltagit i operationen. Han har alltså, på motsvarande sätt som hovrätten redan i föregående åtalspunkter konstaterat, inte innehaft eller hanterat vapnet utan att ha rätt till det. Åtalet mot O.L. för vapenbrott bör därför ogillas och tingsrättens dom ändras också beträffande denna åtalspunkt.
Hovrätten ändrar tingsrättens domslut och ogillar åtalet i dess helhet.
Hovrättsrådet Lopez och nämndemannen Butler var skiljaktiga i ansvarsfrågan beträffande åtalspunkt 17 A. De biföll här åtalet mot O.L. för grovt vapenbrott enligt punkt a.3 och första ledet av punkt b. Med tillämpning av 29 kap. 5 § första stycket 5 BrB bestämde de påföljden till fängelse fyra månader.
Den skiljaktiga meningen har följande skäl.
Åtalet i denna del avser en revolver Evans, modell 29, kaliber 44 Magnum. Vapnet har tagits i beslag hos M.Å. Det hade dessförinnan funnits med på skjutövningen på Rindö. O.L. har sagt att han förvarade vapnet i en väska i det vapenskåp som fanns i hans tjänsterum. Vi lägger denna uppgift till grund för bedömningen. Vidare har O.L. uppgett att han ibland fick besök av M.Å. på tjänsterummet och att han vid sådana tillfällen lät vapenskåpet stå på glänt, om han tillfälligt lämnade rummet. Den uppgiften är svårsmält. Vi håller för uteslutet att vapnet har kommit i M.Å:s besittning utan O.L:s medverkan. O.L. har alltså överlåtit ett hos polismyndigheten förvarat vapen till en utomstående. Det har inte framkommit någon omständighet som skulle kunna rättfärdiga en sådan åtgärd. Förfarandet är vapenbrott. Det är ingen förmildrande omständighet att förvärvaren umgicks i kriminella kretsar. Man kan utgå från att O.L. bestämde sig för överlåtelsen en tid innan denna skedde. Från denna tidpunkt kan hans förvaring av vapnet inte anses ha skett i tjänsten. Han skall följaktligen dömas för både innehav och överlåtelse av vapnet. Däremot är det inte styrkt att han har gett M.Å. i uppdrag att överlåta det vidare. I den delen kan åtalet alltså inte bifallas. Vid en samlad bedömning av vapnets beskaffenhet och omständigheterna kring brottet kommer vi fram till att detta är grovt. Brottets art är skäl nog för fängelse. Minimistraffet för grovt vapenbrott är en strafftid på sex månader. En dom på grovt vapenbrott skulle innebära avsked för O.L:s räkning. Vi anser därför, med tillämpning av den inledningsvis nämnda lagbestämmelsen, att strafftiden kan stanna vid fyra månader.
Riksåklagaren överklagade och yrkade att HD skulle döma O.L. för grovt vapenbrott och brott mot lagen om brandfarliga och explosiva varor, grovt brott, i enlighet med justerade ansvarspåståenden under åtalspunkten 16 samt för grovt vapenbrott i enlighet med justerade ansvarspåståenden under åtalspunkterna 17, 18 och 20. Under samtliga dessa åtalspunkter gjorde riksåklagaren alternativt gällande ansvar för grovt tjänstefel.
Riksåklagaren justerade i HD gärningsbeskrivningarna på följande sätt.
c. en pennpistol, kaliber 22.
B. O.L. har uppsåtligen eller av oaktsamhet vid ett tillfälle den 1 januari 2000-den 31 december 2003 i Stockholm utan tillstånd hanterat genom att förvara och transportera
c. ett antal sprängpatroner.
Brotten (Wilson) har ingått som ett led i en olaglig hantering av flera livsfarliga vapen och explosiva varor.
Alternativt: O.L. har uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning åsidosatt vad som gällt för uppgiften som polis genom att utan rättsligt stöd och under inte obetydlig tid inneha vapnen och hantera de explosiva varorna enligt A och B. Gärningen, som inte är ringa, har inneburit att O.L. allvarligt missbrukat sin ställning. Brotten har ingått som ett led i en olaglig hantering av flera livsfarliga vapen.
en pistol Mack, kaliber 45.
Brotten har ingått som ett led i en olaglig hantering av flera livsfarliga vapen samt medfört risk för okontrollerad spridning av vapen.
Alternativt: O.L. har uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning åsidosatt vad som gällt för uppgiften som polis genom att utan rättsligt stöd och under inte obetydlig tid inneha vapnen. Gärningen, som inte är ringa, har inneburit att O.L. allvarligt missbrukat sin ställning. Brotten har ingått som ett led i en olaglig hantering av flera livsfarliga vapen samt medfört risk för okontrollerad spridning av vapen.
C. en pistol Deringer, kaliber 22.
Brotten har ingått som ett led i en olaglig hantering av flera livsfarliga vapen.
Alternativt: O.L. har uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning åsidosatt vad som gällt för uppgiften som polis genom att utan rättsligt stöd och under inte obetydlig tid inneha vapnen. Gärningen, som inte är ringa, har inneburit att O.L. allvarligt missbrukat sin ställning. Brotten har ingått som ett led i en olaglig hantering av flera livsfarliga vapen.
B. O.L. har uppsåtligen eller av oaktsamhet i maj-juni 2003 efter mottagande av ett automatvapen Uzi, kaliber 9 mm, i Stockholm överlåtit vapnet till någon som inte haft rätt att inneha det genom att återlämna vapnet till M.Å. med uppdrag att lämna det vidare.
Brottet har ingått som ett led i en olaglig hantering av flera livsfarliga vapen samt medfört risk för okontrollerad spridning av vapen.
Alternativt: O.L. har uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning åsidosatt vad som gällt för uppgiften som polis genom att utan rättsligt stöd lämna vapnet till personer som saknat rätt att inneha det. Gärningen, som inte är ringa, har inneburit att O.L. allvarligt missbrukat sin ställning. Brotten har ingått som ett led i en olaglig hantering av flera livsfarliga vapen samt medfört risk för okontrollerad spridning av vapen.
O.L. bestred ändring.
Målet avgjordes efter huvudförhandling.
HD (justitieråden Lyons, Willis, Håstad, Brown, referent, och Gates; Lyons, Willis och Håstad skiljaktiga i vissa delar) meddelade den 28 mars 2006 följande dom:
Målet i HD rör åtal mot O.L. för grova vapenbrott och grovt brott mot lagen om brandfarliga och explosiva varor alternativt, i samtliga fall, grova tjänstefel. O.L. har vitsordat att han i sin tjänst som polis har hanterat de av riksåklagaren angivna vapnen och explosiva varorna, vilka är av sådant slag att de i och för sig omfattas av bestämmelser om tillståndsplikt.
Åtalet har sin upprinnelse i viss spanings- och utredningsverksamhet med hjälp av s.k. informatörer som har ingått i O.L:s arbetsuppgifter vid polisen. Som en grundläggande invändning mot åtalet har O.L. gjort gällande att han arbetat i enlighet med för verksamheten allmänt vedertagna metoder vilka sanktionerats av hans överordnade. I den mån arbetsmetoderna är att bedöma som otillåtna bör ansvaret enligt O.L. läggas på de personer i polisledningen som har stått bakom metoderna och inte på en enskild polisman. Han har tillagt att den som utfört en order inte kan anses ha begått tjänstefel. Slutligen har han hävdat att han inte missbrukat sin ställning och inte åsidosatt vad som ålegat honom vid myndighetsutövning.
För polisens verksamhet gäller såväl allmänna regler - såvitt nu är av särskilt intresse bestämmelser i RB och BrB samt vapenlagen (1996:67) och lagen om brandfarliga och explosiva varor - som sådana särskilda bestämmelser och föreskrifter som avser polisverksamhet. En polismans hantering av vapen och explosiva varor är att bedöma med utgångspunkt i detta regelverk, och det finns inte utrymme för synsättet att en hantering vid sidan av regelverket skulle kunna godtas under hänvisning till att särskilda arbetsmetoder krävs för att bekämpa allvarlig brottslighet. En annan sak är att förekomsten av internt accepterade arbetsmetoder kan få betydelse i vissa fall när det gäller att ta ställning till frågor om uppsåt och oaktsamhet.
Det har inte framkommit att O.L. i de frågor som åtalet avser har stått i ett sådant lydnadsförhållande som enligt bestämmelsen i 24 kap. 8 § BrB kan frita från ansvar. Utmärkande för verksamheten förefaller i stället vara att hans hantering har skett under stor frihet och i mycket på hans eget initiativ.
Enligt 20 kap. 1 § fjärde stycket BrB skall reglerna om tjänstefel inte tillämpas om den gärning som avses är belagd med straff enligt någon annan bestämmelse. Det bör därför i första hand prövas om O.L. på sätt riksåklagaren gjort gällande gjort sig skyldig till vapenbrott och brott mot lagen om brandfarliga och explosiva varor.
Åtalet för vapenbrott omfattar under åtalspunkterna 16 A, 17 och 18 att O.L. innehaft de där angivna vapnen i Stockholm utan att ha rätt till det. Det är utrett att O.L. under viss tid förvarat dessa vapen, med undantag för Glockpistolen, i ett säkerhetsskåp som av arbetsgivaren hade köpts in och placerats i hans tjänsterum i polisens lokaler i Stockholm. O.L. har uppgett att vapnen överlämnats - i vissa fall mot utbetalning av ersättning från polisen - till honom av informatörer, att han redovisat för sina chefer att han tagit hand om vapnen samt att han med chefernas godkännande förvarat vapnen i säkerhetsskåpet i avvaktan på att de skulle destrueras eller kunna tas upp i en utredning och då föras in i liggaren över beslagtagen egendom. Enligt O.L. var det vedertaget att det i vissa fall åtminstone i ett inledande skede inte upprättades polisanmälan eller beslagsprotokoll angående på detta sätt omhändertagna vapen eftersom informatören måste skyddas. O.L. förde emellertid handskrivna anteckningar för sitt eget minne. Angående det rättsliga stödet för denna hantering har O.L. hänvisat till att länskriminalchefen L.J. under vittnesförhöret i hovrätten uppgav att han vid den tid som avses med åtalet lämnade direktiv för informatörsverksamheten och att direktiven kunde behöva korrigeras när en ny situation krävde det.
Enligt 2 kap. 1 § vapenlagen krävs tillstånd för att inneha skjutvapen av det slag som avses med åtalet. Skjutvapen som innehas av staten är undantagna från tillståndskravet (1 kap. 8 § vapenlagen). Regeringen får enligt 11 kap. 1 § c) vapenlagen föreskriva att bestämmelserna om tillstånd i 2 kap. 1 § inte skall gälla skjutvapen som lämnats över från staten till statliga tjänstemän som tillhör bl.a. polisväsendet. Regeringen har utnyttjat detta bemyndigande i 2 kap. 2 § vapenförordningen (1996:70) där det föreskrivs att krav på tillstånd enligt 2 kap. 1 § första stycket vapenlagen inte gäller skjutvapen som överlämnats till statliga tjänstemän som tillhör polisväsendet, om de är skyldiga att inneha vapnet för tjänsten. Härmed måste avses polisens s.k. tjänstevapen och inte sådana vapen som en polisman tar om hand i samband med ett polisiärt ingripande.
En grundläggande fråga är om det i målet är fråga om skjutvapen som innehafts av staten i den mening som avses i 1 kap. 8 § vapenlagen. Den bestämmelsen tar i första hand sikte på skjutvapen som anskaffats för den statliga verksamheten inom t.ex. polisväsendet för att användas som tjänstevapen. Den måste också omfatta vapen som statliga myndigheter har hand om i annat syfte än att utnyttja dem på angivet sätt. Så t.ex. bör Statens kriminaltekniska laboratoriums innehav av vapen i jämförelsesyfte vid kriminaltekniska undersökningar falla under detta undantag från tillståndskravet i vapenlagen. Avgörande bör vara att vapnen innehas som ett naturligt led i en statlig myndighets verksamhet.
Hos polisen förekommer även vapen som inte ägs av staten utan tagits om hand inom ramen för straffprocessuella och andra polisiära tvångsmedel.
Ett föremål som skäligen kan antas vara förverkat på grund av brott får enligt reglerna i 27 kap. RB tas i beslag. Reglerna kan vara tillämpliga på vapen som varit föremål för vapenbrott. Beslut om beslag fattas av rätten, åklagaren eller undersökningsledaren (4 och 5 §§). Vid fara i dröjsmål kan en polisman få ta föremål i beslag. Denne har att skyndsamt anmäla åtgärden till åklagaren eller undersökningsledaren som omedelbart skall pröva om beslaget skall bestå. Över beslag skall föras protokoll och den som drabbats av beslaget har rätt att erhålla bevis om beslaget (13 §).
Enligt 6 kap. 4 a § vapenlagen får en polisman omhänderta ett vapen som en person medför utan att kunna visa att han eller hon har rätt att inneha vapnet. Sedan en vecka förflutit efter omhändertagandet skall vapnet i regel återställas om det inte tagits i beslag. Den som omhändertar vapnet är enligt 27 § polislagen (1984:387) ansvarig för att det upprättas protokoll över omhändertagandet.
O.L. har tagit hand om vapnen i sin tjänst som polis. Stöd för omhändertagandena får han anses ha haft närmast i 6 kap. 4 a § vapenlagen, låt vara att det i brist på vederbörlig dokumentation av åtgärderna inte är klarlagt vilket författningsstöd som åberopats för dessa. Åtalet för vapenbrott avser emellertid att han innehaft vapnen utan att ha rätt till det. O.L:s uppgifter, vilka i denna del får godtas, innebär att han efter omhändertagandena fört vapnen (utom Glockpistolen) till polismyndigheten och underrättat sina överordnade. Vapnen har därefter förvarats i ett säkerhetsskåp tillhörigt myndigheten. Under dessa omständigheter kan det inte anses att O.L. personligen varit tillståndspliktig innehavare av vapnen, utan dessa har innehafts av staten i den mening som avses i 1 kap. 8 § vapenlagen. Åtalet för vapenbrott avseende innehav av vapen som förvarats i säkerhetsskåpet kan därför inte bifallas.
Glockpistolen, upptagen under åtalspunkt 16 A, hade O.L. enligt vad han uppgett tagit emot av en informatör kvällen innan han greps. Informatören hade köpt vapnet från en vapenliga. O.L. ansåg att informatören inte skulle behöva låna ut pengar åt polismyndigheten, varför han förskotterade ersättningen för pistolen av sina privata medel. Han förvarade pistolen över natten i sin övernattningsbostad eftersom han inte hade med sig nycklarna till sitt tjänsteställe. Han avsåg att nästa dag lämna in den till polismyndigheten och då begära ersättning för sitt utlägg. O.L:s uppgifter om hur och när han kommit åt vapnet har godtagits av riksåklagaren.
Riksåklagaren har inte heller beträffande Glockpistolen gjort gällande att O.L. förfarit felaktigt genom att omhänderta pistolen. När en polisman transporterar ett omhändertaget vapen från platsen för omhändertagandet till tjänstestället kan det inte anses att han blir tillståndspliktig innehavare av vapnet. O.L:s uppgift att han hade avsett att lämna in pistolen dagen efter omhändertagandet om han inte gripits den dagen får godtas. Fördröjningen av överlämnandet kan inte anses medföra att tillståndsplikt uppkommit. Därför kan inte heller när det gäller Glockpistolen åtalet för vapenbrott bifallas.
Åtalet under åtalspunkt 18 avser innehav av de där upptagna vapnen inte bara i Stockholm utan även på Rindö. O.L. har uppgett att han med sina chefers vetskap åkte till Rindö medan han var i tjänst. Han hade där ordnat en skjutövning tillsammans med några personer som han träffat på en privat middag. En del av syftet med skjutövningen var att knyta till sig någon av dessa personer för att kanske kunna rekrytera en ny informatör. Han hämtade de angivna vapnen från sitt säkerhetsskåp. Andra vapen lånade han av en icke namngiven kollega. O.L. har uppgett att hans chefer visste att han tagit hand om de vapen han hade i sitt skåp men att han nog inte berättade att han tog dem med sig till Rindö.
O.L:s uppgift om syftet att skaffa en ny informatör framstår som en långsökt förklaring som inte vinner stöd av utredningen i övrigt. Det får i stället anses stå klart att innehavet på Rindö var för privat ändamål. Hans innehav av vapnen på Rindö krävde därför tillstånd enligt vapenlagen. O.L. måste ha insett att han inte hade rätt att inneha vapnen under de aktuella omständigheterna. Han har därmed gjort sig skyldig till uppsåtligt vapenbrott i denna del. Brottet kan inte anses ringa. Frågan om brottet är grovt behandlas under rubriken Sammanfattning.
Åtalet under åtalspunkt 16 B avser att O.L. vid ett tillfälle utan tillstånd hanterat vissa angivna explosiva varor genom att förvara och transportera dessa. Enligt 11 § lagen om brandfarliga och explosiva varor krävs tillstånd för att hantera explosiva varor. Undantag från tillståndskravet gäller för polismyndigheten enligt 20 § förordningen (1988:1145) om brandfarliga och explosiva varor. O.L. har i denna del uppgett att han tog emot de explosiva varorna från en informatör. Han ansåg emellertid att det var alltför riskabelt att förvara varorna på polismyndigheten. Handgranaterna visade han för M.V. för att denne skulle ge ett utlåtande. En poliskollega ombesörjde sedan destrueringen. Trotylen och sprängpatronerna bad han M.V. att destruera. O.L. har uppgett att han hade talat med sina chefer om hanteringen av dessa varor.
Såvitt framkommit har O.L. haft hand om de explosiva varorna i tjänsten som polis. Den åtalade hanteringen av varorna kan vid sådant förhållande inte anses ha varit tillståndspliktig. Åtalet för brott mot lagen om brandfarliga och explosiva varor skall således ogillas.
Åtalspunkten 20 avser överlåtelse av ett automatvapen Uzi till någon som inte haft rätt att inneha det, genom att vapnet återlämnades till en informatör med uppdrag att lämna det vidare. O.L. hade mottagit detta vapen av informatören och det hade förekommit planering med deltagande av flera polischefer angående hur vapnet skulle hanteras för att kunna föras in i en utredning utan att informatörens identitet röjdes.
I 9 kap. 1 § vapenlagen straffbeläggs innehav av vapen utan rätt till det samt överlåtelse och utlåning av vapen till någon som saknar rätt att inneha vapnet. De olika gärningstyperna torde hänföra sig till tillståndskravet i 2 kap. 1 § vapenlagen vid innehav, kravet i 2 kap. 9 § att överlåtelse får ske endast till någon som har tillstånd eller rätt att inneha vapen respektive reglerna i 3 kap.vapenlagen angående rätt att låna ut vapen.
I prop. 1999/2000:27 om en skärpt vapenlagstiftning behandlades utformningen av straffbestämmelsen. I den lagrådsremiss som föregick propositionen föreslogs att det skulle göras ett tillägg till straffbestämmelsen enligt vilket även den som annars överlämnat ett skjutvapen till någon som inte har rätt att inneha vapnet skulle dömas för vapenbrott. Syftet med förslaget var bl.a. att täcka in det fallet att någon överlämnar ett skjutvapen för reparation m.m. till någon som inte har tillstånd för detta. Även det fallet att någon lämnar över ett vapen för förvaring hos någon som saknar rätt att förvara vapnet i fråga var avsett att kunna falla under den föreslagna bestämmelsen. Lagrådet ansåg att den föreslagna lydelsen kunde vålla vissa svårigheter (se a. prop. s. 156 f.), en bedömning i vilken regeringen instämde. I stället föreslogs i propositionen ett tillägg i 9 kap. 2 § vapenlagen angående straffansvar för den som överlämnar ett skjutvapen för förvaring hos någon annan utan att erforderligt tillstånd finns (a. prop. s. 70). Vad som i det sammanhanget sades om att åtminstone allvarligare fall där någon överlämnade vapen för reparation skulle träffas av straffansvar enligt 9 kap. 1 § vapenlagen går inte alldeles lätt att förena med den tidigare avsikten att straffbelägga överlämnande för reparation genom ett särskilt tillägg till paragrafen.
Straffbestämmelserna i 9 kap. 1 § vapenlagen går tillbaka på 37 § i 1973 års vapenlag (se prop. 1995/96:52 s. 85) som också kriminaliserade innehav samt överlåtelse och upplåtelse. Dessa 1973 års bestämmelser replierade i sin tur på 1949 års vapenförordning (se prop. 1973:166 s. 127 och 147), där innehav samt överlåtelse och upplåtelse var straffsanktionerade i 36 § 1 och 2 mom. Tidigare fanns motsvarande bestämmelser i 20 § 1 och 2 mom. i 1934 års vapenkungörelse och dessförinnan i 11 § 1 och 3 mom. i 1927 års kungörelse med vissa bestämmelser angående skjutvapen och ammunition. I nyssnämnda 3 mom. användes orden ”säljer eller överlåter” medan i 4 mom., som avser en överträdelse av annat slag i samband med överlåtelse, ordet ”utlämnar” synes ta sikte på ett fysiskt överlämnande.
Mot bakgrund av det anförda bör den slutsatsen dras att ordet överlåter i 9 kap. 1 § vapenlagen inte skall ges en sådan allmän innebörd att det är liktydigt med överlämnar. Det får därför i det enskilda fallet bedömas om den som lämnar ett vapen till någon annan kan anses ha företagit en sådan disposition med vapen att det ter sig naturligt att säga att det är en fråga om att vapnet överlåtits. O.L. kan inte anses ha överlåtit vapnet i den mening detta uttryck får ges vid tillämpning av 9 kap. 1 § vapenlagen. Åtalet för vapenbrott under denna punkt kan därför inte bifallas.
Riksåklagarens påstående i denna del avser att O.L:s innehav av vapnen och hans förvaring och transport av de explosiva varorna utan rättsligt stöd och under inte obetydlig tid utgör tjänstefel. Vid huvudförhandlingen har riksåklagaren förklarat att den tid som därvid avses är den tid som anges i gärningsbeskrivningen för respektive brott enligt förstahandspåståendena. Vidare kan noteras att riksåklagaren i de justerade gärningsbeskrivningarna inte har tagit med omständigheter av det slag som angavs i den ursprungliga gärningsbeskrivningen under åtalspunkten 16 och som bestod i att O.L. dels underlåtit att upprätta beslagsprotokoll, anmälan eller annan dokumentation över godset, dels underlåtit att anmäla förvärv och innehav av vapen till sin närmaste förman.
Som tidigare angetts har O.L. haft rättsligt stöd för att ha hand om vapnen i Stockholm för statens räkning. Blott det faktiska innehavet av vapnen kan då inte anses innebära att han åsidosatt vad som gällt för uppgiften som polis. Motsvarande gäller själva förvaringen och transporten av de explosiva varorna. Åtalet för tjänstefel i de här behandlade delarna skall därför ogillas.
Riksåklagaren har påstått att O.L. vid myndighetsutövning åsidosatt vad som gällt för uppgiften som polis genom att utan rättsligt stöd lämna Uzi-vapnet till personer som saknat rätt att inneha det.
O.L. har hanterat vapnet i sin tjänst som polis. I samband med en polisoperation lämnade han vapnet till en informatör, som saknade rätt att inneha det, i syftet att informatören i sin tur skulle lämna vapnet vidare. Ett sådant förfarande saknade rättsligt stöd. O.L. har därmed vid myndighetsutövning åsidosatt vad som gällt för den uppgift han hade som polis.
O.L. har gjort gällande att han av en kommissarie, som han inte velat namnge, fick tillstånd att återlämna vapnet för att skydda informatörens säkerhet. Situationen var emellertid inte sådan att han kan fritas från ansvar för åtgärden. O.L. måste ha insett att han handlade i strid med gällande regler när han lämnade ut vapnet. Gärningen kan inte anses ringa. O.L. har därmed gjort sig skyldig till tjänstefel. Frågan om brottet är att anse som grovt behandlas under rubriken Sammanfattning.
O.L. har gjort sig skyldig till vapenbrott under åtalspunkt 18 genom att den 13 november 2002 på Rindö utan att ha rätt till det innehaft en kulsprutepistol Cobray 11, kaliber 9 mm, en revolver Mack, single action, och en pistol Deringer, kaliber 22. Han har vidare gjort sig skyldig till tjänstefel under åtalspunkt 20 genom att i maj-juni 2003 lämna ett automatvapen Uzi, kaliber 9 mm, till en person som saknat rätt att inneha det. Åtalet i övrigt skall ogillas.
Riksåklagaren har gjort gällande att brotten är grova eftersom de har ingått som ett led i en olaglig hantering av flera livsfarliga vapen. I anslutning till åtalet för tjänstefel under åtalspunkt 20 har riksåklagaren även hävdat att O.L. allvarligt har missbrukat sin ställning och att brottet har medfört risk för okontrollerad spridning av vapen.
Det är visserligen fråga om livsfarliga vapen. I fråga om vapenbrottet på Rindö har O.L. emellertid endast under en del av en dag innehaft vapnen under, såvitt framkommit, betryggande former. Beträffande Uzi- vapnet var situationen speciell. De brott som han fälls för kan inte anses utgöra ett led i en olaglig vapenhantering. Inte heller av annan orsak är brotten att anse som grova.
Att olagligt inneha ett skjutvapen är ett artbrott, dvs. ett brott som normalt förskyller fängelse som påföljd (se t.ex. NJA 2002 s. 256). Omständigheterna är emellertid sådana att det får anses föreligga särskilda skäl att ådöma O.L. annan påföljd än fängelse. Eftersom det saknas särskild anledning att befara att han kommer att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet bör påföljden bestämmas till villkorlig dom. Den omständigheten att O.L. under avsevärd tid varit frihetsberövad i målet såsom anhållen och häktad bör medföra att den villkorliga domen inte förenas med böter.
HD ändrar hovrättens dom på så sätt att HD dömer O.L. under åtalspunkt 18 för vapenbrott enligt 9 kap. 1 § första stycket vapenlagen (1996:67) och under åtalspunkt 20 för tjänstefel enligt 20 kap. 1 § första stycket BrB och bestämmer påföljden till villkorlig dom.
Justitierådet Regner var skiljaktig i fråga om åtalet under åtalspunkt 18 för vapenbrott, alternativt tjänstefel, på Rindö på sätt framgår av följande yttrande:
Även om O.L. utanför tjänsten tagit med vapnen och använt dessa vid skjutövningen på Rindö, innebär detta inte automatiskt att innehavet av vapnen skall anses ha övergått från staten till honom personligen och följaktligen tillståndsplikt uppkommit för hans del. Varje sådan disposition av vapen som omhändertagits av polisen som sker utanför vad som gäller beträffande omhändertagna vapen kan inte anses innebära att staten inte längre innehar vapnen i den mening som avses i 1 kap. 8 § vapenlagen. Ordet innehar bör i det lagrummet inte ges riktigt samma betydelse som i 2 kap. 1 § samma lag som tar sikte på fysiska personers innehav. Det är tydligt att i sistnämnda betydelse har O.L. innehavt vapnen vid de med de olika åtalspunkterna avsedda tillfällena, men eftersom innehavet har skett för statens räkning får undantaget från tillståndsplikt anses tillämpligt. Man kan uttrycka det så att staten har innehavt vapnen genom O.L. Frågan är då om O.L. genom att ta vapnen från polismyndighetens lokaler för att använda dem vid den privata skjutövningen har avbrutit statens innehav i den mening som avses i 1 kap. 8 § vapenlagen. För att så skall anses vara fallet bör enligt min mening krävas mera än att han utan rättsligt stöd tagit med och använt vapnen på det sätt som skett. Han borde emellertid ha insett att han handlade utanför vad som gällde för honom i hans uppgift som polis när han agerade på detta sätt. Eftersom vapnen var omhändertagna inom ramen för ett tvångsmedel får det anses att han handlat vid myndighetsutövning. Jag finner därför att O.L. i Rindö-delen under åtalspunkt 18 av oaktsamhet har gjort sig skyldig till tjänstefel, som inte är ringa.
Justitieråden Willis och Håstad var skiljaktiga i frågan om ansvar enligt åtalspunkten 20 på sätt som framgår av följande yttrande:
Enligt 9 kap. 1 § vapenlagen skall den som överlåter eller lånar ut ett skjutvapen till någon som inte har rätt att inneha vapnet dömas för vapenbrott.
Av utredningen i målet framgår att O.L. till en informatör återlämnat ett automatvapen Uzi, som omhändertagits med stöd av bestämmelserna i 6 kap.vapenlagen, med uppdrag för informatören att lämna detta vidare till en tidigare innehavare av vapnet. Varken informatören eller den till vilken vapnet skulle lämnas vidare hade rätt att inneha vapnet.
En överlåtelse föreligger när någon överför all sin rätt på en annan, vare sig det är en äganderätt eller nyttjanderätt eller något annat. En överlåtelse kan dessutom äga rum utan att överlåtaren har någon rätt till det överlåtna. Särskilt som utlåning jämställs med överlåtelse i lagrummet, får det anses stå klart att det var fråga om en överlåtelse i bestämmelsens mening när O.L. lämnade vapnet till informatören för vidare och definitiv befordran till den som återkrävde vapnet från informatören (jfr prop. 1999/2000:27 s. 70).
Något rättsligt stöd för återlämnandet finns inte i vapenlagstiftningen eller i andra förordningar och föreskrifter som styr hanteringen av omhändertagna vapen. Den omständigheten att vapnet innehades av polisen hindrar inte heller att överlåtelsen faller under ansvarsbestämmelsen i vapenlagen.
Vad O.L. anfört om att överlåtelsen beslutats av en inte namngiven överordnad kommissarie och hade till syfte att skydda informatörens säkerhet har inte bestritts av riksåklagaren och får därför godtas. Eftersom fråga var om överlåtelse av en kulsprutepistol till en kriminell grupp och informatören kunde ha skyddats på annat sätt, kan invändningen emellertid inte befria O.L. från ansvar för vapenbrott. Däremot skall invändningen beaktas vid bedömningen av brottets allvar. Vapenbrottet är därför inte att anse grovt.
HD:s dom meddelad: den 28 mars 2006.
Mål nr: B 1607-05.
Lagrum: 20 kap. 1 § BrB, 9 kap. 1 § vapenlagen (1996:67) samt 21 § andra stycket lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor.