När rätten prövar en utländsk kärandes säkerhet för svarandens rättegångskostnader bör hänsyn tas till alla faktorer som är relevanta för bedömningen av vilka kostnader som svaranden kan antas få ersatta. En tidsbegränsad bankgaranti kan normalt inte godtas. Det krav på säkerhet som har ställts har inte ansetts stå i strid med kärandens rätt till domstolsprövning enligt Europakonventionen.
R.S., som bedriver verksamhet under angiven firma i Bombay, Indien, med tillverkning och export av bl.a. dam- och barnkläder, väckte vid Stockholms tingsrätt talan mot H&M Hennes & Mauritz AB och yrkade förpliktande för bolaget att till honom utge 27 462 057 US dollar jämte ränta. Som grund för talan åberopade R.S. att H&M i februari och mars 1999 utan giltig grund hade sagt upp alla utestående beställningar hos honom och därigenom orsakat honom ersättningsgill skada. Han åberopade vidare att han under lång tid hade fungerat som exklusiv leverantör till H&M, som hade förmått honom att investera i sin produktionskapacitet, och att H&M genom uppsägningarna med omedelbar verkan hade sagt upp fortsatt samarbete, vilket hade lett till omfattande skada för honom.
Efter att tingsrätten hade utfärdat stämning yrkade H&M att R.S. vid äventyr av avvisning skulle föreläggas att ställa säkerhet för de rättegångskostnader som han kunde bli skyldig att betala i målet. H&M förklarade att man inte skulle godta en säkerhet som understeg 3,5 miljoner kr. Som grund för detta anförde H&M bl.a. följande. Säkerheten ska avse rättegångskostnader för samtliga domstolsinstanser. Sålunda kan en prövning av målet i såväl hovrätten som HD inte uteslutas. Vidare gäller yrkandet ett stort belopp och målet har internationell anknytning samt har R.S. redan åberopat omfattande skriftlig bevisning. Materialet är vidare så omfattande och svåröverskådligt att det kommer att vara förenat med ett omfattande arbete för H&M att kunna avge svaromål.
R.S. genmälde bl.a.: En bankgaranti om 1,5 miljoner kr utgör en fullgod säkerhet för de kostnader som H&M kan komma att orsakas för att tillvarata sin rätt i målet. Stämningsansökan innehåller ett tydligt yrkande, en klart angiven grund och en strukturerad redogörelse för de omständigheter på vilka talan grundas. Skadeståndsberäkningen är förvisso komplicerad, men inte mer än ett sedvanligt inhemskt tvistemål av liknande karaktär. Det förhållandet att målet är av internationell karaktär leder inte till ökade rättegångskostnader för H&M eftersom den utredning och bevisning som kan behövas finns inom den egna organisationen. Dessutom är rättsfrågan relativt okomplicerad och består av ett klart definierat avtalsbrott i form av vägran att fullfölja det ingångna avtalet och ta emot leveranser från honom. Det finns inget som antyder ett prejudikatsintresse, varför en prövning i HD är i det närmaste utesluten. Det är f.ö. osannolikt att målet ens kommer att prövas i två instanser.
Efter föreläggande ställde R.S. säkerhet i form av en bankgaranti på 1 500 000 kr med giltighet t.o.m. den 31 januari 2018.
H&M förklarade att den ställda garantin inte kunde godtas och tilllade bl.a. följande. I målet torde betydligt fler rättsfrågor aktualiseras än dem som R.S. angett, vartill kommer att det inte är uteslutet att innehållet i indisk rätt kan komma i fråga, inte minst pga. att R.S. tidigare väckt talan mot H&M i Indien. Bl.a. frågor om res judicata och preskriptionsregler kan komma att behöva prövas. Garantin är adresserad till Stockholms tingsrätt. Det framgår inte att det är H&M som kan utnyttja garantin. Garantin bör vidare innehålla att svensk lag och svensk jurisdiktion ska gälla för garantin. I garantin har vidare H&M:s firma angetts ofullständigt; sålunda utan organisationsnummer och utan texten ”H&M”. Det är inte heller i linje med praxis att tidsbestämma bankgarantier av detta slag; garantin ska således vara av s.k. open end-karaktär, den ska m.a.o. inte upphöra att gälla den 31 januari 2018.
Tingsrätten (rådmannen Robertson) meddelade den 19 mars 2013 följande beslut:
Av 1 § lagen (1980:307) om skyldighet för utländska kärande att ställa säkerhet för rättegångskostnader följer att en utländsk medborgare som inte har hemvist här i landet som vid svensk domstol väcker talan mot svensk juridisk person ska ställa säkerhet för de rättegångskostnader som han genom lagakraftägande avgörande i målet kan bli skyldig att betala. Enligt 3 § samma lag ska säkerheten prövas av domstolen om svaranden inte godkänt den. Om ställd säkerhet inte godkänns ska talan enligt 4 § samma lag avvisas.
Ersättningen för rättegångskostnad ska enligt 18 kap. 8 § RB fullt motsvara kostnaden för rättegångens förberedande och talans utförande jämte arvode till ombud och biträde, såvitt kostnaden varit skäligen påkallad för tillvaratagande av partens rätt. I ersättningen ingår även partens arbete och tidsspillan i anledning av rättegången, åtgärder för biläggande av tvistefrågor som har omedelbar betydelse för partens talan och ränta på ersättningen enligt 6 § räntelagen från dagen för målets avgörande till dess betalning sker.
R.S. är indisk medborgare med hemvist i Indien, medan H&M är en svensk juridisk person. På grund härav och eftersom R.S. inte omfattas av något undantag är han skyldig att på H&M:s begäran ställa säkerhet för bolagets rättegångskostnader. Eftersom H&M inte godkänt den ställda säkerheten har tingsrätten att pröva den.
Av bankgarantin framgår att den avser kostnaderna för den rättegång som R.S. inlett mot H&M, varvid tingsrättens målnummer har angetts. Det framgår vidare att garantin avser de kostnader som R.S. efter lagakraftvunnet avgörande kan komma att förpliktas att betala med anledning av rättegången. Det framgår också att anspråk på grund av garantin kan ställas till banken. Med hänsyn till det nu sagda anser tingsrätten att det inte råder någon tvekan om att H&M under angivna förutsättningar är berättigat att framställa anspråk till banken enligt garantin och detta trots att H&M:s organisationsnummer ej angetts och dess firma inte angetts helt korrekt. Tingsrätten lämnar sålunda H&M:s nu behandlade invändningar mot garantin utan beaktande.
I fråga om det belopp som garantin högst innebär, dvs. 1,5 miljoner kr, tar tingsrätten upp följande. Frågan om den ställda säkerheten är tillräcklig i detta avseende är enligt tingsrättens mening att bedöma utifrån det förhållandet att den ska täcka H&M:s skäliga rättegångskostnader i tre instanser, varvid en utgångspunkt måste vara att en materiell prövning av målet sker i både tingsrätten och hovrätten samt att målet i HD gäller frågan om prövningstillstånd. Även med beaktande av denna slutsats anser tingsrätten dock att den ställda säkerheten med avseende på beloppet får anses vara tillräcklig.
Av intresse för om den ställda säkerheten kan godtas är emellertid även den omständigheten att anspråk enligt garantin inte kan framställas efter den 31 januari 2018. Målet kan förväntas bli omfattande såväl med avseende på frågan om skadeståndsskyldighet som i frågan om skadeberäkningen. Saken torde också ytterligare kompliceras av att det rör en internationell tvist och att de förhållanden som talan rör ligger långt tillbaka i tiden. Det framstår mot den bakgrunden som mycket osäkert om ett lagakraftvunnet avgörande föreligger före den 31 januari 2018. På grund härav finner tingsrätten att den ställda säkerheten inte kan godtas. Williams talan ska därför avvisas.
Williams talan mot H&M avvisas.
R.S. överklagade i Svea hovrätt och yrkade att hovrätten skulle godta den av honom ställda säkerheten och återförvisa målet till tingsrätten för prövning i sak.
H&M bestred Williams ändringsyrkande.
Hovrätten (hovrättslagmannen Thompson, hovrättsrådet Harrington, referent, och tf. hovrättsassessorn Hernandez) anförde i beslut den 31 maj 2013:
I målet är upplyst att R.S. ställt säkerhet i form av en bankgaranti utställd av Svenska Handelsbanken. Av bankgarantin framgår att den är utställd till Stockholms tingsrätt och avser rättegångskostnaderna som R.S. kan bli ålagd att betala i det mål han inlett i tingsrätten mot H&M. Av bankgarantin framgår vidare att den omfattar ett belopp upp till 1 500 000 kr och att anspråk under garantin inte kan framställas efter den 31 januari 2018.
Hovrätten instämmer i tingsrättens bedömning att det enligt bankgarantins ordalydelse inte kan anses råda någon tvekan om att H&M är berättigat att framställa anspråk till banken under garantin. Med beaktande av bl.a. Europakonventionens krav på domstolsprövning inom skälig tid - vilket krav i Europadomstolens praxis tillämpats på så sätt att handläggningstider överstigande fem år sällan godtagits ens i komplexa mål (jfr prop. 2008/09:213 s. 6) - anser hovrätten till skillnad från tingsrätten inte att bankgarantin kan underkännas på den grunden att den är begränsad i tid till den 31 januari 2018. Emellertid avser yrkandet i målet ett mycket högt kapitalbelopp. Härtill kommer att målet kan antas komma att röra juridiskt inte okomplicerade frågor och inte helt enkla skadeståndsberäkningar. Målet synes vidare röra händelser som ligger långt tillbaka i tiden och det kan även förutses att omfattande skriftlig och muntlig bevisning kan bli aktuell. Mot bakgrund av angivna omständigheter anser hovrätten att målet är av sådan art och omfattning att den ställda säkerhetens belopp inte kan förväntas täcka de rättegångskostnader som R.S. kan bli skyldig att betala i målet. Den av R.S. ställda säkerheten kan därför inte godtas. Tingsrättens avvisningsbeslut ska alltså stå fast och Williams överklagande avslås.
Hovrätten avslår Williams överklagande.
R.S. överklagade hovrättens beslut och yrkade att HD skulle godta den säkerhet som han hade ställt och återförvisa målet till tingsrätten för fortsatt behandling.
H&M motsatte sig att hovrättens beslut ändrades.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Arnold, föreslog i betänkande följande beslut:
1-3. Här redogörs för handläggningen i tingsrätten och hovrätten.
R.S. har i HD vidhållit sin uppfattning att den erbjudna säkerheten uppfyller de krav som bör ställas i målet och har hävdat att domstolarnas beslut innebär att han på ett oacceptabelt sätt betages möjligheten att få sin sak prövad i svensk domstol.
Enligt artikel 6.1 Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna ska var och en vid prövning av hans civila rättigheter vara berättigad till en rättvis rättegång.
Enligt artikel 1 i konventionen ska de parter som godkänt konventionen, bl.a. Sverige, garantera var och en som befinner sig under deras jurisdiktion de fri- och rättigheter som anges i avdelning 1 i konventionen.
En indisk medborgare bosatt i Indien som väcker talan vid svensk domstol omfattas således av de rättigheter som följer av artikel 6.1 Europakonventionen.
Frågan är om de krav som domstolarna har uppställt som en förutsättning för Williams rätt att föra talan mot H&M i svensk domstol strider mot Europakonventionens krav på rätten till en rättvis rättegång.
Vid prövningen av denna fråga måste en bedömning göras av arten och omfattningen av Williams talan samt vad som kan komma att förekomma under målets handläggning fram till dess att ett lagakraftvunnet avgörande föreligger.
R.S. har tidigare väckt talan mot H&M i saken utan att då fullfölja den. Han biträds nu av ett svenskt ombud. Samtidigt ger han på egen hand in relativt omfattande handlingar till domstolarna i tvisten. Visserligen har R.S. angett grunderna för käromålet enligt 42 kap. 2 § 2 RB. De bakomliggande omständigheterna har emellertid inte utvecklats. Vad som närmare görs gällande i dessa avseenden har R.S. således ännu inte angett. Vilken omfattning tvisten slutligen kan komma att få är därmed oklart. Ingenting talar mot att det kan komma att krävas utredning om bl.a. innehållet i indisk rätt samt en omfattande bevisning i själva saken.
Det är även oklart vilka förprocessuella åtgärder som kan komma att aktualiseras i målet. Det kan inte uteslutas att H&M kan framställa ytterligare invändningar av rättsligt slag och att yrkanden om edition kan komma att framföras.
Det anförda ger vid handen att det inte är osannolikt att H&M:s rättegångskostnader kan komma att uppgå till minst 3,5 miljoner kr och att en prövning av tvisten kan komma att pågå i mer än fem år. Den säkerhet som R.S. ställt är vid sådant förhållande inte tillräcklig. Detta innebär att domstolarnas beslut om avvisning inte kan anses strida mot Europakonventionens krav på rätten till en rättvis rättegång.
Hovrättens beslut ska således stå fast.
HD avslår överklagandet.
HD (justitieråden Mcclure, Perez, Hess, referent, Marks och Douglas) meddelade den 1 oktober 2014 följande slutliga beslut:
R.S. har väckt talan mot H&M med yrkande att bolaget ska förpliktas att betala skadestånd till honom med 27 462 057 USD jämte ränta. Sedan stämning utfärdats yrkade H&M att Greene skulle föreläggas att ställa säkerhet för bolagets rättegångskostnader i målet. H&M förklarade sig inte kunna godta en säkerhet understigande 3,5 miljoner kr.
R.S. ställde säkerhet i form av en bankgaranti om 1,5 miljoner kr för H&M:s rättegångskostnader. Garantins giltighetstid är begränsad till cirka fem år och löper ut den 31 januari 2018.
Tingsrätten fann att den begränsade giltighetstiden medförde att bankgarantin inte kunde godtas och avvisade käromålet. Hovrätten har avslagit överklagandet. Enligt hovrätten kunde garantin inte underkännas på den grunden att den var begränsad i tiden. Beloppet 1,5 miljoner kr bedömdes emellertid inte tillräckligt för att täcka de rättegångskostnader som R.S. kunde bli skyldig att betala.
R.S. har i HD anfört att den erbjudna bankgarantin utgör erforderlig säkerhet för de rättegångskostnader som han kan bli skyldig att betala till H&M. Han har vidare hävdat att en tillämpning av domstolarnas beslut skulle innebära att han förvägrades domstolsprövning, s.k. déni de justice, och därmed strida mot artikel 6.1 i Europakonventionen.
HD har att bedöma om den ställda bankgarantin ska godtas som säkerhet för de rättegångskostnader som R.S. kan bli skyldig att betala till H&M. Den första frågan är därvid om bankgarantins belopp, 1,5 miljoner kr, kan förväntas täcka H&M:s rättegångskostnader. Den andra frågan är om begränsningen i tiden medför att säkerheten ska underkännas. Den tredje frågan är om ett beslut att inte godta den säkerhet som R.S. har ställt strider mot hans rätt att få sin sak prövad.
Enligt 1 § lagen (1980:307) om skyldighet för utländska kärande att ställa säkerhet för rättegångskostnader ska käranden ställa säkerhet ”för de rättegångskostnader som han genom lagakraftägande avgörande i målet kan bli skyldig att betala”. Det innebär bl.a. att säkerheten redan från början ska avse kostnaderna för alla instanser där målet kan förväntas bli prövat. Enligt 3 § ska säkerheten bestå av pant eller borgen. Är inte säkerheten godkänd av svaranden, ska den prövas av domstolen. Bestämmelser om hur säkerhet ska vara beskaffad finns, för andra situationer, i 2 kap. 25 § UB och 15 kap. 6 § andra stycket RB.
När beloppet bestäms är alltså utgångspunkten den ersättning för rättegångskostnader som domstolarna kan förväntas tillerkänna svaranden om käromålet avslås. Det bör därför tas hänsyn till alla faktorer som är relevanta för bedömningen av svarandens rättegångskostnader. För att säkerheten ska fylla sin funktion - att skydda svaranden mot risken att inte få sina rättegångskostnader ersatta - bör beloppet fastställas med en viss marginal. Målets komplexitet i sak och i rättsligt avseende har betydelse liksom exempelvis tvistebeloppet, kostnaderna för att föra bevisning, kärandens sätt att föra sin talan och möjliga processuella tvistefrågor. Beräkningen bör normalt bygga på antagandet att tvisten kommer att prövas i sak i två instanser. En förutsättning bör vidare vara att svarandens talan förs på ett kvalificerat sätt mot gängse ombudsersättning men utan att ombudsinsatsen överdrivs.
Med dessa utgångspunkter kan inte bankgarantins belopp anses ge erforderlig marginal för H&M:s förväntade rättegångskostnader. Säkerheten kan sålunda redan på den grunden inte godtas.
Normalt finns det anledning att utgå från att en rättegång i ett mål av det aktuella slaget kan avslutas inom fem år. Men det kan inträffa att processen av olika skäl tar längre tid. I ett sådant fall kommer svarandens skydd, om säkerheten är begränsad till fem år, att helt falla bort. Särskilt betänkligt är att käranden kan påverka tiden för lagakraftägande avgörande genom olika åtgärder i processen och därmed i praktiken påverka om svaranden kommer att ha säkerhet för sina rättegångskostnader.
Det anförda medför att det normalt inte är godtagbart att giltighetstiden för en bankgaranti är begränsad och att fem år i varje fall är en alltför kort tid (jfr NJA 1989 s. 52, med hänvisning till NJA 1986 s. 419, angående tidsbegränsning för säkerhet vid kvarstad). Även av den anledningen är alltså den säkerhet som R.S. har ställt otillräcklig.
Kommer det i konflikt med Williams rätt till domstolsprövning att den säkerhet som han har ställt inte godtas? Frågan är först om R.S., som indisk medborgare, bosatt och verksam i Indien, skyddas av Europakonventionens krav på rättvis rättegång (artikel 6.1). Konventionen gäller som svensk lag (SFS 1994:1219). En bestämmelse med delvis motsvarande innehåll som artikel 6.1 finns i 2 kap. 11 § andra stycket regeringsformen.
Enligt artikel 1 i Europakonventionen ska de parter som har godkänt konventionen garantera var och en som befinner sig under deras jurisdiktion de fri- och rättigheter som anges i avdelning 1 i konventionen, bl.a. artikel 6.1. Genom att R.S. för talan i svensk domstol finns det en sådan länk mellan honom och Sverige som medför att han befinner sig under svensk jurisdiktion (se Europadomstolens dom den 14 december 2006 i Rosario m.fl. mot Italien, no. 1398/03, p. 54). Europakonventionens krav gäller därför till skydd för R.S. i målet.
Enligt artikel 6.1 i Europakonventionen ska var och en vid prövningen av hans civila rättigheter vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol som har upprättats enligt lag. Det framgår av Europadomstolens praxis att detta krav inte är absolut, utan att staterna får införa vissa begränsningar i lag. Sådana begränsningar får dock inte inskränka den enskildes tillgång till domstolsprövning på ett sådant sätt eller i en sådan utsträckning att själva kärnan i denna rätt skadas. En begränsning måste också ha ett legitimt syfte, och det måste finnas en rimlig proportion mellan de åtgärder som vidtas och syftet (se bl.a. Europadomstolens domar den 13 juli 1995 i Tolstoy Miloslavsky mot Förenade kungariket, no. 18139/91, p. 59, och den 19 juni 2001 i Kreuz mot Polen, no. 28249/95, p. 55). Konventionen är vidare avsedd att garantera att rättigheterna inte är teoretiska eller illusoriska utan praktiska och effektiva (se Europadomstolens dom den 28 oktober 1998 i Aït-Mouhoub mot Frankrike, no. 103/1997/887/1099, p. 52).
Syftet med 1980 års lag och kravet på en utländsk kärande att ställa säkerhet är att skydda svaranden mot risken att han eller hon inte ska få ut sin ersättning för rättegångskostnader, särskilt i fall där en svensk dom inte är verkställbar utomlands (prop. 1996/97:159 s. 7). Detta syfte är legitimt, och kravet på säkerhet framstår som ett proportionerligt och ändamålsenligt sätt att uppnå syftet. Sett i det ljuset kan inte heller kravet på säkerhet för de kostnader som processen för med sig för svaranden betraktas som en grundläggande inskränkning i den utländske kärandens rätt till domstolsprövning.
Det står klart att kravet på säkerhet inte skadar själva kärnan i Williams rätt till domstolsprövning i detta fall. Med hänsyn inte minst till det yrkade beloppet kan det inte anses oproportionerligt att kräva en säkerhet som överstiger 1,5 miljoner kr för att tillgodose detta syfte, inte heller att kräva att garantins giltighet inte är begränsad till fem år. Dessa krav kan vidare inte anses medföra att Williams rätt till domstolsprövning blir teoretisk eller illusorisk. Det finns visserligen inte anledning att betvivla att det är kostsamt att ställa erforderlig säkerhet. Men när det i övrigt gäller Williams svårigheter att ställa säkerhet kan det noteras att han inte har visat att han har uttömt möjligheterna att skaffa en mer omfattande bankgaranti eller att han har undersökt andra möjligheter att uppfylla kravet på säkerhet.
Sammantaget kan det krav på säkerhet som ställs i målet inte anses stå i strid med Williams rätt till domstolsprövning enligt artikel 6.1 i Europakonventionen.
I enlighet med det anförda ska hovrättens avvisningsbeslut stå fast. Överklagandet ska alltså avslås.
HD avslår överklagandet.
HD:s beslut meddelat: den 1 oktober 2014.
Mål nr: Ö 2937-13.
Lagrum: 1 och 3 §§ lagen (1980:307) om skyldighet för utländska kärande att ställa säkerhet för rättegångskostnader samt artikel 6 Europakonventionen.
Rättsfall: Europadomstolens domar i målen Tolstoy Miloslavsky mot Förenade kungariket, nr 18139/91, den 13 juli 1995, Aït-Mouhoub mot Frankrike, nr 103/1997/887/1099, den 28 oktober 1998, Kreuz mot Polen, nr 28249/95, den 19 juni 2001, och Rosario m.fl. mot Italien, nr 1398/03, den 14 december 2006.