Resningsärende. Den straffrättsliga legalitetsprincipen har inte hindrat att en straffbestämmelse i trafikförordningen tolkats så att den omfattat en viss hastighetsöverträdelse. Föreläggande av ordningsbot för hastighetsöverträdelsen har inte innefattat rättstillämpning uppenbart i strid mot lag. Förutsättningar för resning har därmed inte förelegat.
Den 3 maj 2010 utfärdade polismyndigheten i Falkenberg ett föreläggande av ordningsbot, vari R.G. ålades att betala 2 800 kr i penningböter för en hastighetsöverträdelse på väg E6 vid Långås i Falkenbergs kommun. R.G. erkände förseelsen och godtog den förelagda ordningsboten.
R.G. ansökte i hovrätten om resning och yrkade att ordningsboten skulle undanröjas. Till stöd för sitt yrkande anförde han följande. Ordningsboten avsåg en hastighetsöverträdelse på en 120-väg i Halland, dvs. motorväg med skyltad maxhastighet på 120 km/tim. Enligt anvisningar från Rikspolisstyrelsen strider hastighetsböter på 120-väg mot vissa regler.
Åklagaren motsatte sig R.G:s begäran.
Hovrätten (hovrättsråden Cox och Joyce de Verdier samt tf. hovrättsassessorn Nunez) anförde i beslut den 16 maj 2012 följande.
Enligt Vägverkets föreskrifter om hastighetsbegränsning på väg E 6 i Hallands län (VVFS 2008:212) var högsta tillåtna hastighet på platsen 120 km/tim. Föreskrifterna hade meddelats med stöd av 9 kap. 1 § 3 st. trafikförordningen (1998:1276).
Enligt 48 kap. 13 § 1 st. RB får föreläggande av ordningsbot utfärdas på det sätt som föreskrivs i 14 §. I den bestämmelsen anges att riksåklagaren i samråd med Rikspolisstyrelsen väljer ut de brott för vilka ordningsbot ska bestämmas och att riksåklagaren bestämmer botens belopp. Riksåklagaren har meddelat sådana föreskrifter (se riksåklagarens föreskrifter (1999:178) om ordningsbot för vissa brott).
I 1 § nämnda föreskrifter anges att föreläggande av ordningsbot får utfärdas beträffande de brott som upptas i bilagorna till föreskrifterna. Brott mot trafikförordningen finns i bilaga 1 och under rubriken ”Överskridande av högsta tillåtna hastighet” finns hastighetsöverträdelser. Överträdelser av föreskrifter som har meddelats med stöd av 9 kap. 1 § 3 st. trafikförordningen finns emellertid inte upptagna där. Föreläggande av ordningsbot får därmed inte utfärdas för överträdelse av en föreskrift som har meddelats med stöd av denna bestämmelse. Det utfärdade föreläggandet av ordningsbot strider därför uppenbart mot lag. Resning ska därmed beviljas.
Hovrätten beviljar enligt 58 kap. 2 § 5 p. RB resning och beslutar med stöd av 7 § 1 st. samma kapitel att omedelbart undanröja föreläggandet av ordningsbot.
Riksåklagaren överklagade och yrkade att HD skulle avslå resningsansökningen.
R.G. förklarade att han överlät åt HD att bedöma om riksåklagaren borde få framgång med sitt yrkande.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Collins, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut.
Punkterna 1-4 motsvarar punkterna 1 och 2 i HD:s beslut.
I målet aktualiseras följande frågor. Omfattas R.G:s körning av någon ansvarsbestämmelse? Om så är fallet, har det varit möjligt att förelägga R.G. ordningsbot? Är den av hovrätten åberopade resningsgrunden tillämplig?
- - -.
Av utredningen framgår alltså att R.G. den 3 maj 2010 kört i 141 km/tim på en motorväg där den högsta tillåtna hastigheten varit 120 km/tim. Hastighetsbegränsningen var beslutad av Vägverket med stöd av 9 kap. 1 § tredje stycket trafikförordningen.
Vid tidpunkten för körningen föreskrevs det i 14 kap. 3 § 1 g) trafikförordningen att förare av motordrivet fordon som uppsåtligen eller av oaktsamhet bröt mot 9 kap. 1 eller 2 § dömdes till penningböter. Det fanns däremot inte i ansvarsbestämmelsen någon hänvisning till föreskrifter meddelade med stöd av paragrafen. En sådan hänvisning infördes genom en förordningsändring den 12 januari 2012 (SFS 2012:15).
Den första frågan att ta ställning till är om körningen omfattas av ansvarsbestämmelsen i 14 kap. 3 § och således är straffbar. I målet aktualiseras alltså straffrättens legalitetsprincip. Principen kommer till uttryck i såväl regeringsformen, brottsbalken som Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (artikel 7) och innebär dels ett förbud mot åläggande av brottspåföljd som inte var belagd med sådan påföljd när den begicks, dels ett förbud mot analogisk tilllämpning av straffbestämmelser, dels ett krav på skriven lag och tillräcklig begriplighet och precision, det s.k. obestämdhetsförbudet. Framhållas kan att legalitetsprincipen inte utgör hinder mot att ett straffbud tolkas enligt vedertagna grundsatser så att dess rätta mening kan utrönas. En sådan tolkning ska dock ske med försiktighet (se NJA 1994 s. 480).
HD har i några rättsfall bedömt vilka krav som legalitetsprincipen ställer när en straffbestämmelse innehåller brister eller otydligheter i hänvisningar till andra föreskrifter eller beslut. I NJA 1988 s. 218 var frågan om straff kunde dömas ut enligt en bestämmelse i 1986 års sjötrafikförordning om brott mot en föreskrift om hastighetsbegränsning som en länsstyrelse hade meddelat med stöd av ett motsvarande bemyndigande i den tidigare gällande sjötrafikförordningen. Överträdelsen ansågs inte omfattad av straffbestämmelsen. I NJA 2007 s. 400 II hade åtal väckts enligt 2005 års utlänningslag för överträdelse av ett av domstol meddelat förbud enligt 1989 års utlänningslag att återvända till riket. Straffbestämmelsen i 2005 års lag omfattade emellertid enligt sin lydelse inte förbud som hade meddelats med stöd av 1989 års lag. Åtalet ogillades därför. NJA 2008 s. 376 gällde ett åtal för jaktbrott när en björn hade skjutits i strid mot ett särskilt villkor om jaktmetod som Naturvårdsverket hade föreskrivit med stöd av ett bemyndigande i jaktlagen. En överträdelse av det särskilda villkoret ansågs utgöra ett brott mot 3 § jaktlagen som bl.a. föreskriver att vilt får jagas om detta följer av jaktlagen eller av föreskrifter eller beslut som har meddelats med stöd av lagen. I NJA 2012 s. 105 hade åklagaren yrkat utdömande av företagsbot på grund av en bestämmelse i föreskrifter utfärdade av Arbetarskyddsstyrelsen. Vid tidpunkten för brottet hänvisade straffbestämmelsen dock till en paragraf enligt vilken föreskrifter fick meddelas av regeringen eller, efter regeringens bestämmande, Arbetsmiljöverket. HD:s majoritet fann att det stod klart att hänvisningen inte omfattade bara föreskrifter som hade meddelats med stöd av paragrafen enligt dess aktuella lydelse utan även föreskrifter meddelade med stöd av dess tidigare lydelse. Straffbestämmelsen var därmed tillämplig. I sammanhanget kan även nämnas NJA 2000 s. 490. Målet gällde en person som åtalades för brott mot väglagen för att ha satt upp vissa skyltar vid vägkanten. Frågan var om skyltarna omfattades av förbudet i lagen mot att sätta upp byggnader, göra tillbyggnader eller utföra andra anläggningar. HD konstaterade att skyltarna enligt vanligt språkbruk inte var att anse som anläggningar, att det stred mot legalitetsprincipen att tillämpa ett straffbud analogiskt samt att en tillämpning av ett straffstadgande kräver att lagtexten är tillräckligt klar och tydlig. Så ansågs inte vara fallet, varför handlandet inte ansågs vara straffbart.
Som redovisats saknades det vid tidpunkten för körningen en uttrycklig hänvisning i 14 kap. 3 § trafikförordningen till föreskrifter om högsta tillåtna hastighet på motorväg utfärdade av myndighet. Det hänvisades bara till 9 kap.1 och 2 §§trafikförordningen.
Mot bakgrund av hur ansvarsbestämmelsen i övrigt varit utformad, med en tydlig och uttrycklig uppräkning av straffbara handlingar, har bestämmelsen i och med 2008 års reform av regelverket kring hastighetsbegränsningar blivit inkonsekvent och otydligt utformad. Det framstår dock som osannolikt att regeringens avsikt varit att överträdelser av föreskrifter om en högsta tillåtna hastighet om 120 km/tim, till skillnad från överträdelser av bashastigheten om 110 km/tim, inte skulle vara straffbara. Vägverkets föreskrifter har vidare meddelats med stöd av 9 kap. 1 § trafikförordningen, vartill det hänvisas i 14 kap. 3 § 1 g) samma förordning. Mot den bakgrunden får R.G:s körning, även om gärningen inte uttryckligen räknas upp i paragrafen, anses omfattad av ansvarsbestämmelsen. Körningen är alltså straffbar.
Det förhållandet att körningen varit straffbar innebär inte i sig att det förelegat förutsättningar att meddela R.G. föreläggande om ordningsbot. Nästa fråga att ta ställning till är om sådana förutsättningar förelegat.
Institutet strafföreläggande infördes 1948 i samband med rättegångsbalkens ikraftträdande. Genom lagen (1966:247) om föreläggande av ordningsbot som trädde i kraft den 1 januari 1966 blev det möjligt för en polisman att förelägga ordningsbot avseende brott för vilket inte stadgats svårare påföljd än böter. 1968 togs reglerna om ordningsbot in i 48 kap. RB.
Motsvarar i huvudsak punkt 11 i HD:s beslut.
Närmare bestämmelser om vilka brott där ordningsbot kan komma ifråga och om ordningsbotens storlek finns i riksåklagarens föreskrifter (1999:178) om ordningsbot för vissa brott. Enligt 1 § får ordningsbot utfärdas för de brott som är uppräknade i bilagor som är fogade till föreskrifterna. I 2 § stadgas att ordningsbotens storlek ska fastställas till det belopp som är angivet i anslutning till respektive brott. Varje bilaga gäller överträdelser av en viss författning. Bilaga 1 avser överträdelser av trafikförordningen och innehåller bl.a. en ruta med rubriken Överskridande av högsta tillåtna hastighet.
Enligt den vid tidpunkten för körningen gällande lydelsen av riksåklagarens föreskrifter angavs det i bilaga 1 att föreläggande av ordningsbot avseende hastighet på väg fick avse överträdelse av ”trafikförordningens regler om bashastighet på olika vägar (3 kap. 17 § och 9 kap. 1 § 1 st 6 p)”. Genom en ändring av föreskrifterna, som trädde i kraft den 1 juli 2012, gjordes det ett tillägg i rutan som innebar att föreläggande av ordningsbot även fick avse ”överträdelse av föreskrifter som har meddelats med stöd av 3 kap. 17 § eller 9 kap. 1 §”.
Den yttre ramen för tillämpningsområdet för föreläggande av ordningsbot ställs alltså upp av bestämmelserna i 48 kap. 1, 13 och 14 §§ RB. Det ska alltså vara fråga om ett brott under allmänt åtal för vilket inte annan påföljd än penningböter är föreskrivet. Därutöver gäller en begränsning i att det ska vara ett brott för vilket ordningsbot bestämts på sätt föreskrivet i 48 kap. 14 §, dvs. brott som i föreskrift har valts ut av riksåklagaren i samråd med Rikspolisstyrelsen, varvid botens storlek bestämts. (Se Fitger m.fl., Rättegångsbalken, kommentaren till 48 kap. 13 § s. 1).
R.G:s körning i 141 km/tim har inneburit en överträdelse av myndighetsföreskrift meddelad med stöd av 9 kap. 1 § tredje stycket trafikförordningen. Denna typ av överträdelse angavs emellertid inte i riksåklagarens föreskrifter om ordningsbot enligt dess lydelse vid tiden för körningen. Det har därmed inte varit möjligt att förelägga R.G. ordningsbot på den grunden att han överträtt hastighetsgränsen om 120 km/tim. Vägverkets föreskrift måste vidare anses ha trätt i stället för reglerna om bashastighet på motorväg enligt 9 kap. 1 § första stycket 6 trafikförordningen (se NJA 1990 s. 789). Den omständigheten att R.G. kört fortare än 110 km/tim innebär därmed inte i sig att ordningsboten varit lagligen grundad.
Som hovrätten funnit har det alltså förelegat hinder mot att meddela R.G. den aktuella ordningsboten eftersom den hastighetsöverträdelse han gjort sig skyldig till inte angetts i riksåklagarens föreskrifter om ordningsbot. Frågan återstår då om den av hovrätten åberopade resningsgrunden, dvs. att rättstillämpningen uppenbart strider mot lag, är tillämplig här.
Ett godkänt strafföreläggande och föreläggande om ordningsbot gäller som en lagakraftvunnen dom och kan därför inte överklagas. Regler om undanröjande av strafföreläggande i extraordinär form finns i 59 kap. 6-9 §§ RB. Ett strafföreläggande som godkänts ska således enligt 59 kap. 6 § efter klagan undanröjas 1. om godkännandet inte kan anses som en giltig viljeförklaring, 2. om det vid ärendets handläggning har förekommit ett sådant fel att föreläggandet bör anses ogiltigt eller 3. om föreläggandet av annan anledning inte överensstämmer med lag. Enligt 59 kap. 10 § RB ska bestämmelserna om undanröjande av strafföreläggande tillämpas även i fråga om ett godkänt föreläggande av ordningsbot.
Det finns inte något utrymme att tillämpa reglerna om domvillobesvär i 59 kap. RB på ett godkänt strafföreläggande eller ordningsbot. Däremot kan resning enligt 58 kap. RB komma i fråga.
Som riksåklagaren påpekat tar resningsbestämmelserna i 58 kap. RB sikte på materiella frågor medan reglerna om domvillobesvär i 59 kap. RB avser formella fel. De extraordinära rättsmedlen överlappar dock varandra i viss mån. I praxis har resningsbestämmelserna i fråga om strafföreläggande och ordningsbot också tillämpats inte bara på grund av materiella felbedömningar utan också på formella fel (se Smith och Fischer, Rättegång VI, 2011 s. 228). Det är många gånger inte heller givet huruvida ett fel är att betrakta som materiellt eller av formell natur.
Enligt 58 kap. 2 § 5 RB får resning beviljas till förmån för den tilltalade om den rättstillämpning som ligger till grund för domen uppenbart strider mot lag. Resningsgrunden avser inte bara fall där en domstol förbisett en viss bestämmelse eller missuppfattat dess språkliga innehåll, utan så snart den till grund för domen liggande lagtolkningen klart och oemotsägligt framstår som oriktig. Bestämmelsen anses därför möjliggöra en omprövning resningsvägen av rättsliga frågor inom ganska vida gränser (Smith och Fischer, Rättegång VI, 2011 s. 205 f.). Uppenbarhetskravet innebär att rättstillämpningen klart och oemotsägligt ska framstå som oriktig.
Ordningsboten har alltså utfärdats av polismannen trots att det saknats stöd i lag. Den torde ha kunnat undanröjas med stöd av bestämmelserna i 59 kap. 6 § 2 och 10 § RB, dvs. att det vid ärendets handläggning har förekommit ett sådant fel att föreläggandet bör anses ogiltigt (se Raymond, Undanröjande av strafföreläggande och ordningsbot, SvJT 1964 s. 330 f.). Som hovrätten funnit måste utfärdandet av föreläggandet också anses innefatta rättstillämpning uppenbart i strid mot lag.
R.G:s körning har varit straffbar enligt 14 kap. 3 § trafikförordningen. Det har dock inte förelegat förutsättningar att meddela R.G. föreläggande om ordningsbot. Den av hovrätten tillämpade resningsgrunden har varit tillämplig. Det innebär att riksåklagarens överklagande ska lämnas utan bifall.
HD avslår överklagandet.
HD (justitieråden Cooper, Carpenter och Meadows) meddelade den 20 februari 2014 följande beslut.
R.G. förelades den 3 maj 2010 av en polisman en ordningsbot på 2 800 kr avseende hastighetsöverträdelse. Enligt föreläggandet hade R.G. den dagen fört motorcykel på Europaväg 6 vid Långås i Falkenbergs kommun i en hastighet av 141 km i timmen trots att högsta tillåtna hastighet där var 120 km i timmen. R.G. godkände ordningsboten.
R.G. begärde i januari 2012 vid Varbergs tingsrätt att föreläggandet av ordningsbot skulle undanröjas. Tingsrätten avvisade hans begäran med motiveringen att den hade kommit in för sent (se 59 kap. 7 § andra stycket RB). R.G. ansökte därefter om resning. Hovrätten har i det överklagade beslutet beviljat resning och undanröjt föreläggandet av ordningsbot. Enligt hovrätten stred föreläggandet uppenbart mot lag (58 kap. 2 § 5 RB).
Målet aktualiserar frågan om straffrättens legalitetsprincip. Denna princip innebär att det krävs ett stadgande i lag eller annan författning för att en handling ska utgöra ett brott och leda till en straffrättslig påföljd. Av legalitetsprincipen följer att ett straffbud inte får tillämpas analogiskt. Däremot hindrar principen inte att ett straffbud tolkas enligt vedertagna grundsatser, även om en sådan tolkning måste ske med försiktighet (jfr bl.a. NJA 1994 s. 480 och NJA 2008 s. 376).
I 9 kap. 1 § första stycket 6 trafikförordningen (1998:1276) föreskrivs att den högsta tillåtna hastigheten på motorväg är 110 km i timmen. Enligt tredje stycket får Trafikverket (tidigare Vägverket) meddela föreskrifter om att den högsta tillåtna hastigheten på en motorväg ska vara 120 km i timmen.
Bemyndigandet innebär att myndigheten får föreskriva på vilka motorvägar som den i 9 kap. 1 § tredje stycket trafikförordningen angivna högsta tillåtna hastigheten på 120 km i timmen ska gälla. Med stöd av bemyndigandet får myndigheten alltså fastställa vissa geografiskt närmare bestämda vägsträckor för den hastighetsbegränsning som framgår av förordningen.
Vägverket meddelade en föreskrift om att den högsta tillåtna hastigheten skulle vara 120 km i timmen på den sträcka av Europaväg 6 i Hallands län som målet gäller (se VVFS 2008:212). Såvitt avsåg denna vägsträcka sattes därmed trafikförordningens regel om hastighetsbegränsning till 110 km i timmen ur spel (jfr NJA 1990 s. 789).
Enligt 14 kap. 3 § 1 g) trafikförordningen dömdes vid den aktuella tiden den som bröt mot bestämmelserna i ”9 kap. 1 eller 2 §” till penningböter.
I straffbestämmelsen i 14 kap. 3 § trafikförordningen angavs då inte särskilt vad som gällde vid överträdelse av de föreskrifter om en högre hastighet på vissa utpekade motorvägsträckor som Vägverket hade meddelat med stöd av 9 kap. 1 §. Däremot angavs det i förordningen att det var straffbart att bryta mot de föreskrifter som Vägverket hade meddelat med stöd av 3 kap. 17 §, som avsåg hastighetsbegränsningar på andra vägar än motorvägar. Även om förordningen därmed inte var tydlig, kunde straffbestämmelsen i 14 kap. 3 §, med dess hänvisning till bestämmelserna i 9 kap. 1 §, tolkas så att den omfattade överträdelse inte bara av den i 9 kap. 1 § första stycket 6 angivna hastighetsbegränsningen på 110 km i timmen utan också av den i tredje stycket angivna hastighetsbegränsningen på 120 km i timmen som fick sitt närmare geografiska innehåll genom Vägverkets föreskrifter. Numera har förordningen ändrats på så sätt att det uttryckligen sägs i 14 kap. 3 § att det är straffbelagt att bryta mot 9 kap. 1 § ”eller föreskrift som har meddelats med stöd av 1 §” (se SFS 2012:15).
Slutsatsen av det nu sagda är att den i målet aktuella överträdelsen av hastighetsbegränsningen om 120 km i timmen omfattades av den då gällande straffbestämmelsen i 14 kap. 3 § trafikförordningen.
Ett föreläggande om ordningsbot innebär att den misstänkte föreläggs ett bötesstraff för godkännande. Har föreläggandet godkänts, gäller det som en dom som har vunnit laga kraft (48 kap. 3 § RB).
Ett föreläggande om ordningsbot får utfärdas endast beträffande brott för vilket det är föreskrivet penningböter (48 kap. 13 § RB). Vidare ska riksåklagaren, i samråd med Rikspolisstyrelsen, välja ut de brott för vilka ordningsbot ska bestämmas; riksåklagaren ska också bestämma ordningsbotens storlek för de olika brotten, utifrån vad som kan anses vara normalfallet inom varje brottstyp (48 kap. 14 §; jfr NJA II 1966 s. 416). För att ordningsbot ska kunna föreläggas för ett visst begånget brott krävs det alltså att riksåklagaren har valt ut denna typ av brott och föreskrivit att ordningsbot får utfärdas för sådana brott.
När en polisman utfärdar ett föreläggande om ordningsbot ska detta innehålla uppgift om bl.a. brottet med angivande av tid och plats för när det begicks. Däremot krävs inte uppgift om de straffbestämmelser som är tillämpliga. (Se 48 kap. 17 § RB.)
Med stöd av 48 kap. 14 § RB har riksåklagaren meddelat föreskrifter (1999:178) om ordningsbot för vissa brott. I föreskrifterna redovisas de olika brott för vilka ordningsbot kan utgå och anges för varje typ av brott en viss ordningsbot. Sålunda får enligt 1 § i föreskrifterna föreläggande av ordningsbot utfärdas beträffande de brott som tas upp i bilagorna till författningen. I bilaga 1 till föreskrifterna anges ”Överskridande av högsta tillåtna hastighet”. Ordningsboten vid hastighetsöverträdelse är fastställd enligt en glidande skala som anges i bilagan, där botens storlek beror på dels den hastighet som uppmättes, dels den hastighetsbegränsning som gällde på platsen. I den lydelse som bilagan hade vid det aktuella tillfället angavs att ett föreläggande av ordningsbot beträffande hastighet fick avse överträdelser vilka närmare preciserades i fem punkter. Första punkten avsåg ”trafikförordningens regler om hastighet på olika vägar (3 kap. 17 § och 9 kap. 1 § 1 st 6 p)”.
I den punktvisa uppräkningen i bilagan till riksåklagarens föreskrifter hänvisades inte till 9 kap. 1 § tredje stycket trafikförordningen eller till föreskrifter som hade meddelats av Vägverket med stöd av denna bestämmelse. Överträdelse av hastighetsgränsen 120 km i timmen inrymdes emellertid under den angivna brottsbeteckningen och tabellen för beräkning av ordningsboten.
Som bilagan till riksåklagarens föreskrifter hade utformats var det visserligen oklart om det fanns författningsstöd för att utfärda ordningsbot för överträdelse av den hastighetsgräns som hade trätt i stället för den i 9 kap. 1 § första stycket 6 trafikförordningen angivna. Det fanns emellertid utrymme för att uppfatta föreskrifterna på så sätt att ordningsbot kunde föreläggas även i dessa fall.
För att resning ska kunna beviljas i ett fall som detta krävs att den rättstillämpning som ligger till grund för avgörandet uppenbart strider mot lag (58 kap. 2 § 5 RB). Kravet på uppenbarhet har uttryckts så att tillämpningen ska framstå som klart och oemotsägligt oriktig (se NJA II 1940 s. 172).
Den rättstillämpning som har legat till grund för föreläggandet av ordningsbot avseende hastighetsöverträdelse kan inte anses ha uppenbart stridit mot lag. Det finns därmed inte förutsättningar för resning. Riksåklagarens överklagande ska alltså bifallas.
Med ändring av hovrättens beslut avslår HD resningsansökningen.
Justitieråden Lewis och Williams, referent, var skiljaktiga och anförde:
Vi anser att HD:s beslut ska ha följande lydelse.
HD avslår överklagandet.
Vi anser också att HD:s skäl efter punkten 2 ska ha följande lydelse.
Bestämmelser om högsta tillåtna hastighet finns bl.a. i trafikförordningen (1998:1276). Av 3 kap. 17 § första och tredje styckena framgår att den högsta tilllåtna hastigheten inom tättbebyggt område är 50 kilometer i timmen och att den högsta tillåtna hastigheten utom tättbebyggt område är 70 kilometer i timmen (bashastighet). Enligt andra stycket i bestämmelsen får kommunen dock meddela föreskrifter om att den högsta tillåtna hastigheten inom ett tättbebyggt område eller inom en del av ett sådant område ska vara 30 eller 40 kilometer i timmen om det är motiverat av hänsyn till trafiksäkerheten, framkomligheten eller miljön. I fjärde stycket ges Trafikverket (tidigare Vägverket) möjlighet att meddela föreskrifter om att den högsta tillåtna hastigheten på en väg ska vara 80, 90, 100 eller 110 kilometer i timmen. I femte stycket anges sedan att bestämmelser om hastighet på motorväg finns i 9 kap. 1 §.
Enligt 9 kap. 1 § första stycket 6 trafikförordningen är högsta tillåtna hastighet på motorväg 110 kilometer i timmen. Enligt tredje stycket får dock Trafikverket (tidigare Vägverket) meddela föreskrifter om att den högsta tillåtna hastigheten på en motorväg ska vara 120 kilometer i timmen. En sådan föreskrift hade Vägverket meddelat för den aktuella vägsträckan (se VVFS 2008:212, där det i 1 § angavs att i ”stället för hastighetsbegränsning enligt 9 kap. 1 § första stycket 6 trafikförordningen (1998:1276) ska den högsta tillåtna hastigheten […] vara 120 kilometer i timmen”).
Enligt den lydelse som 14 kap. 3 § trafikförordningen hade vid tiden för gärningen skulle den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bröt mot bestämmelsen i 9 kap. 1 § dömas till penningböter. I 14 kap. 3 § angavs inte något särskilt om vad som skulle gälla om någon bröt mot en föreskrift av det slag som Vägverket hade meddelat.
Frågan i målet är främst om polismannen hade rätt att utfärda föreläggandet av ordningsbot. En första förutsättning för detta är att gärningen var straffbelagd. En andra förutsättning är att det har förelegat förutsättningar att meddela ett föreläggande om ordningsbot.
Av 1 kap. 1 § BrB framgår att brott är en gärning som är beskriven i balken eller i annan lag eller författning och för vilken straff, dvs. böter eller fängelse, är föreskrivet. Bestämmelsen ger uttryck för den inom straffrätten grundläggande legalitetsprincipen. Enligt denna krävs det, för att en straffrättslig påföljd ska få dömas ut eller bestämmas på annat sätt (t.ex. genom föreläggande av ordningsbot), att den aktuella gärningen vid tidpunkten då den begicks var beskriven i en författning och att den var straffbelagd. Legalitetsprincipen tillgodoser åtminstone två intressen. Det ena är att den enskilde ska garanteras en möjlighet att i förväg bedöma om en viss gärning är kriminaliserad eller ej. Det andra är att det ska vara möjligt att kontrollera den straffrättsliga maktutövningen.
Legalitetsprincipen har lagstöd också i 2 kap. 10 § RF, 5 § lagen (1964:163) om införande av brottsbalken, artikel 7 i Europakonventionen och artikel 49 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.
Ett av de krav som måste ställas på en författning för att den ska stämma överens med legalitetsprincipen är föreskriftskravet (se Ross m.fl., Kriminalrättens grunder, 2 uppl. 2013, s. 46). Av detta krav följer att det, för att brott ska föreligga och straff kunna dömas ut, måste finnas en föreskrift till stöd för detta. Enligt ett annat krav som utgör en del av legalitetsprincipen, analogiförbudet, får en föreskrift inte genom analogisk tillämpning till nackdel för den tilltalade sträckas längre än vad ordalydelsen tillåter.
Som har framgått (se p. 5) var det vid tiden för gärningen enligt 14 kap. 3 § trafikförordningen straffbelagt att uppsåtligen eller av oaktsamhet bryta mot 9 kap. 1 §. Någon straffbestämmelse som riktade sig direkt mot överträdelse av en föreskrift av det slag som Vägverket hade meddelat fanns emellertid inte. Däremot angavs det i 14 kap. 3 § att det var straffbart att bryta mot föreskrift som hade meddelats med stöd av 3 kap. 17 §. Bestämmelsen angav alltså att det var straffbart att bryta mot en av kommunen meddelad högsta tillåtna hastighet om 30 eller 40 kilometer i timmen och mot en av Vägverket meddelad föreskrift om att den högsta tillåtna hastigheten på en väg skulle vara 80, 90, 100 eller 110 kilometer i timmen.
Uppenbarligen beror det på ett förbiseende att det inte i 14 kap. 3 § trafikförordningen också angavs att det var straffbart att bryta mot en föreskrift som hade meddelats med stöd av 9 kap. 1 § tredje stycket. Numera har denna brist i författningstexten avhjälpts på så sätt att det anges att det är straffbelagt att bryta mot ”9 kap. 1 § eller föreskrift som har meddelats med stöd av 1 §” (se SFS 2012:15).
Det avgörande blir då om det är förenligt med föreskriftskravet enligt legalitetsprincipen att fälla till ansvar i ett fall som detta. Frågor om tillämpning av legalitetsprincipen har prövats av HD vid flera tidigare tillfällen (se bl.a. NJA 1988 s. 218, NJA 1989 s. 489, NJA 1990 s. 789 I och II, NJA 1994 s. 480, NJA 2000 s. 490, NJA 2007 s. 400 II och NJA 2012 s. 105).
I NJA 1988 s. 218 hade en person dömts enligt 1986 års sjötrafikförordning för att under färd med en motorbåt ha överskridit högsta tillåtna hastighet. Straffbestämmelsen i förordningen angav att den som bröt mot en föreskrift meddelad med stöd av bestämmelser i den förordningen kunde dömas till böter. Personen hade emellertid överträtt en föreskrift som hade meddelats med stöd av den tidigare gällande sjötrafikförordningen från år 1962. Såväl HD:s majoritet som minoritet fann att bestämmelsen i 1986 års sjötrafikförordning inte var tillämplig på överträdelser av föreskrifter som hade meddelats med stöd av bemyndigande i den äldre förordningen. HD:s majoritet beviljade därför den sökta resningen och beslutade att omedelbart ändra domen på så sätt att åtalet ogillades. Detsamma skedde beträffande en förelagd ordningsbot i NJA 1989 s. 489. Enligt den då tilllämpliga vägtrafikkungörelsen fick straff för överträdelse av en lokal trafikföreskrift inte ådömas om inte trafikföreskriften hade tagits in i en liggare på föreskrivet sätt. Syftet med liggaren var att allmänheten på ett och samma ställe skulle kunna ta del av de lokala trafikföreskrifterna. Beslutet om föreskriften hade emellertid befunnit sig på annan plats i kommunens arkiv. HD fann här att straff lagligen inte kunde åläggas för överträdelsen av den beslutade föreskriften.
Av särskilt intresse i sammanhanget är också rättsfallet NJA 1990 s. 789 I. Det gällde en situation där Trafiksäkerhetsverket hade föreskrivit att högsta tillåtna hastighet på den i målet aktuella vägsträckan skulle vara 90 kilometer i timmen i stället för den annars gällande bashastigheten 70 kilometer i timmen. Enligt HD:s domskäl fick det anses gälla att reglerna om bashastighet och den därtill knutna straffbestämmelsen ”sätts ur spel” om det för den aktuella vägsträckan har meddelats en föreskrift om en annan hastighet än bashastigheten. Eftersom föreskriften om den högre hastigheten inte hade tagits in i kommunens liggare på föreskrivet sätt innebar detta att den tilltalade inte kunde fällas till ansvar för att han hade kört i 103 km/tim.
Det nu aktuella fallet har påtagliga likheter med särskilt 1988 års och 1990 års rättsfall. Med tillämpning av den princip som HD gav uttryck för i 1990 års fall har bestämmelsen i 9 kap. 1 § 6 trafikförordningen om att fordon inte fick föras med högre hastighet än 110 kilometer i timmen och den till denna bestämmelse knutna straffbestämmelsen i 14 kap. 3 § satts ur spel genom Vägverkets beslut i VVFS 2008:212. Visserligen har det inte kommit fram något annat än att beslutet om att högsta tillåtna hastighet var 120 kilometer i timmen har fattats på ett riktigt sätt. Men någon straffbestämmelse som tar sikte på ett överskridande av den av Vägverket bestämda högsta tilllåtna hastigheten har inte funnits. Och en tolkning av reglerna i trafikförordningen så, att straffbeläggandet av en överträdelse av 9 kap. 1 § också täcker en överträdelse av en föreskrift som har meddelats med stöd av 9 kap. 1 § tredje stycket, skulle bryta mot det analogiförbud som legalitetsprincipen ställer upp. Detta gäller särskilt som straffbestämmelsen i 14 kap. 3 § vid den aktuella tidpunkten uttryckligen föreskrev straff för överträdelser av motsvarande föreskrifter som hade meddelats med stöd av 3 kap. 17 §. Bestämmelsen i 14 kap. 3 § kan därför inte anses tillämplig på överträdelser av en föreskrift meddelad med stöd av 9 kap. 1 § tredje stycket trafikförordningen. Att det står klart att det har funnits en avsikt att kunna bestraffa överträdelser av beslut, som Vägverket hade möjlighet att fatta, om att högsta tillåtna hastighet var 120 kilometer i timmen kan inte leda till någon annan bedömning, när någon kriminalisering faktiskt inte har skett (se Hodges, Allmän kriminalrätt, 2001, s. 126).
Enligt 48 kap. 1 § RB får fråga om ansvar för brott, som hör under allmänt åtal, upptas av polisman genom föreläggande av ordningsbot under de villkor som föreskrivs i kapitlet. Ett sådant föreläggande träder normalt i stället för åtal och innebär enligt 3 § vid godkännande att det gäller som en dom som har vunnit laga kraft. Av 13 § i samma kapitel framgår bl.a. att ett föreläggande av ordningsbot får utfärdas beträffande brott för vilket ordningsbot har bestämts på det sätt som föreskrivs i 14 §. Enligt 14 § andra stycket väljer riksåklagaren, i samråd med Rikspolisstyrelsen, ut de brott för vilka ordningsbot ska bestämmas.
Riksåklagarens val med stöd av 48 kap. 14 § andra stycket RB framgår av riksåklagarens föreskrifter (1999:178) om ordningsbot för vissa brott. Där anges i 1 § att föreläggande av ordningsbot får utfärdas beträffande de brott som upptas i bilagorna till författningen. I bilaga 1 till föreskrifterna regleras brott mot trafikförordningen (1998:1276). Ett särskilt avsnitt i bilagan har rubriken ”Överskridande av högsta tillåtna hastighet” och angav vid tidpunkten för den aktuella händelsen (enligt SFS 2007:678) att föreläggande av ordningsbot avseende hastighet fick avse överträdelse av ”trafikförordningens regler om hastighet på olika vägar (3 kap. 17 § och 9 kap. 1 § 1 st 6 p)” och ”föreskrifter som meddelats med stöd av 3 kap. 17 §”.
Någon bestämmelse i riksåklagarens föreskrifter som riktade sig mot överträdelse av en föreskrift av det slag som Vägverket hade meddelat med stöd av 9 kap. 1 § tredje stycket trafikförordningen fanns inte. Det beror uppenbarligen på ett förbiseende att det inte i bestämmelsen angavs att föreläggande av ordningsbot fick avse också föreskrift som hade meddelats enligt 9 kap. 1 § tredje stycket. Numera har denna brist i föreskriften avhjälpts på så sätt att det anges att det är straffbelagt att bryta mot ”trafikförordningens regler om hastighet på olika vägar (3 kap. 17 § och 9 kap. 1 § 1 st 6 p)” och ”föreskrifter som meddelats med stöd av 3 kap. 17 § eller 9 kap. 1 §”.
Ordalydelsen i riksåklagarens föreskrift var sålunda klar. En tolkning av föreskrifterna så, att bestämmelserna också täckte överträdelser av föreskrifter som hade meddelats med stöd av 9 kap. 1 § tredje stycket skulle bryta mot såväl det föreskriftskrav som det analogiförbud som legalitetsprincipen ställer upp. Bestämmelsen i bilagan till riksåklagarens föreskrifter rörande överskridande av högsta tillåtna hastighet kan därmed inte anses tilllämplig på överträdelser av en föreskrift meddelad med stöd av bestämmelsen. Inte heller i det nu anförda avseendet kan det tillmätas någon betydelse att det står klart, att det har funnits en avsikt att ordningsbot skulle kunna föreläggas också avseende överträdelser av föreskrifter meddelade av Vägverket med stöd av 9 kap. 1 § tredje stycket.
R.G:s handlande var således inte straffbelagt. Och även om det hade kunnat anses straffbelagt hade ett föreläggande av ordningsbot inte kunnat utfärdas, eftersom överträdelser av Vägverkets föreskrift om att den högsta tillåtna hastigheten på den aktuella motorvägssträckan skulle vara 120 kilometer i timmen inte hade något stöd i riksåklagarens föreskrifter om ordningsbot. Den rättstillämpning som har legat till grund för föreläggandet har därmed i dubbel mening uppenbart stridit mot lag. Resning ska därför beviljas enligt 58 kap. 2 § 5 RB (jfr NJA 1988 s. 218 och NJA 1989 s. 489). Föreläggandet av ordningsbot ska med stöd av 58 kap. 7 § första stycket omedelbart undanröjas.
HD:s beslut meddelat: den 20 februari 2012.
Mål nr: Ö 2785-12.
Lagrum: 2 kap. 10 § RF, 1 kap. 1 § BrB, 48 kap. 13, 14 och 17 §§ samt 58 kap. 2 § RB, 3 kap. 17 §, 9 kap. 1 § och 14 kap. 3 §trafikförordningen (1998:1276).
Rättsfall: NJA 1990 s. 789, NJA 1994 s. 480 och NJA 2008 s. 376.