Bestämmande av påföljd för 18-åring som återfallit i brott när han var 17 år. Synnerliga skäl för att döma till sluten ungdomsvård?
Allmän åklagare yrkade vid Trelleborgs TR ansvar å B.K., född d. 27 sept. 1982, samt å F.G., F.H., F.J. och B.M. för grov stöld enligt följande gärningsbeskrivning:
"B.K, F.H., F.J. och B.M. har d. 28 maj 2000 gemensamt och i samförstånd genom inbrott berett sig tillträde till K-B.T:s bostad på Thomas i Fuglie, Trelleborgs kommun, och där olovligen med tillägnelseuppsåt tagit ett kassaskåp innehållande bland annat 8 000 kr, ett slutstycke till en automatkarbin 4, med okänt värde, ett hängsmycke med ett uppskattat värde om 40 000 kr, jämte ytterligare smycken och en guldklocka med okänt värde samt diverse värdehandlingar. De har vidare i bostaden olovligen med tillägnelseuppsåt tagit en tysk etthundramarks sedel, två norska femtiokronorssedlar och svenska mynt till ett sammanlagt värde om cirka 1 000 kr.
Brottet är grovt eftersom det har skett efter intrång i bostad.
F.G:s medverkan har varit en nödvändig förutsättning för brottets genomförande och han har tagit aktiv del som medgärningsman. F.G. har i vart fall genom sitt agerande främjat brottet. Följande läggs honom till last.
F.G. har, medveten om brottsplanen, transporterat medgärningsmännen i sin personbil från Trelleborg till T:s bostad. Han har därefter lämnat platsen för att kort därefter återkomma, varvid han mottagit stöldgodset och transporterat godset och medgärningsmännen från platsen i sin personbil till Helsingborg där han och B.K. har brutit upp kassaskåpet. F.G. har därefter transporterat medgärningsmännen och stöldgodset till Malmö. F.G:s befattning med godset har varit ägnat att försvåra ett återställande."
Skadeståndsanspråk framställdes.
TR:n (ordf. rådmannen Nelson) anförde i dom d. 23 aug. 2000: Domskäl. Ansvarsfrågan. F.H., B.M. och B.K. har förnekat gärningen medan F.J. erkänt den. F.G. har bestritt ansvar för grov stöld eller medverkan därtill under påstående att han saknade kännedom om brottsplanen. Han har vitsordat de faktiska omständigheterna rörande vad som förevarit efter inbrottet och medgett att han gjort sig skyldig till häleri.
De tilltalade har berättat.
F.J.: I två eller tre månader under våren 2000 bodde han hos familjen T. Han kände därför till huset ganska väl, även om han inte visste exakt vad som fanns där. Han kände till kassaskåpet, men visste inte vad som förvarades i det. Vidare visste han att det fanns en mängd antikviteter i huset. En eller ett par veckor före den aktuella dagen nämnde han för en av sina skolkamrater, B.M., att familjen T. hade ett kassaskåp. Han vet inte om han också nämnde något om ett vapen, men han tror inte det. Han kan inte säga om Burim M. blev intresserad av det han berättade. Han vet inte varför han berättade för B.M. om kassaskåpet. Under veckan före d. 28 maj träffade han B.M. och några andra ute på sta'n. Han vet inte vilka de andra personerna var, men det kan stämma att det var F.H. och B.K., som han sagt i förhör hos polisen. Han, B.M. och de andra personerna bestämde att de skulle träffas på söndagen d. 28 maj för att utföra ett inbrott. De pratade inte om hur de skulle ta sig till platsen för inbrottet. Han känner B.M. bäst. B.K träffar han ibland på sta'n men de umgås inte. Han känner inte F.H. och F.G. hade han aldrig träffat. ---. I den väntande bilen satt föraren, F.G. och F.H. Totalt var de fem personer i bilen. B.K. satt i passagerarsätet fram medan han själv satt på vänster sida i baksätet. De körde till Tran, där familjen T. bor. När de kom dit hoppade alla ur bilen utom F.G., som körde iväg sedan han fått F.J:s mobiltelefon så att de skulle kunna ringa efter honom. De hade inte talat om inbrottet under färden. F.J. var lite nervös eftersom han inte visste om familjen T var hemma. Att de valde den aktuella söndagen för inbrottet var en ren slump. Han knackade på dörren till T:s hus för att kontrollera om någon var hemma. Sedan han gjort det kom B.M. fram. F.J. gick ned i källaren och hämtade en kofot. Han visste var den låg. Han använde den för att slå sönder en fönsterruta i huset och öppnade sedan fönstrets hasp. För att nå upp till fönstret ställde han sig på ett trappräcke nedanför fönstret. Sedan han tagit sig in i huset via fönstret öppnade han entredörren för B.M. Det var de två som tillsammans hämtade kassaskåpet på husets övervåning och bar ut det ur huset. F.J. hittade några sedlar som han tog. Han vet inte vad F.H. och B.K gjorde under tiden som han och B.M. var inne i huset. Han tror att B.K höll vakt och att denne skulle säga till om det kom någon. - Fem-tio minuter efter att de kommit ut från huset ringde han efter F.G. - De körde till Rosengård i Malmö för att öppna kassaskåpet. ---. Slutligen körde de till Helsingborg, där F.G. kände någon som kunde hjälpa dem att öppna skåpet. Denne släppte av F.J., F.H. och B.M. vid Knutpunkten medan han själv och B.K körde vidare för att öppna kassaskåpet. När de kom tillbaka hade de inte skåpet med sig utan endast de grejer som funnit däri, bl.a. smycken, ganska många mynt, ett slutstycke och ett antal femhundrakronorssedlar.
B.K: Han var på väg för att handla på AG:s Favör och hade kommit halvvägs när en bil stannades vid sidan av honom. Det var tre personer i bilen ---. Trots att han egentligen skulle till AG:s Favör, befann han sig plötsligt i Tran tillsammans med fyra andra personer. Han visste inte vad de skulle göra där. Han stannade utanför grinden till en fastighet. Medan han stod där hörde han ett skrik. Det låg glas på marken. Han plockade upp glasskärvorna eftersom någon skrek åt honom att göra det, varvid han skar sig. Han hade inte hört att rutan krossades. Han satt i bilens framsäte när någon kom bärande på en stor grej. Han förstod ingenting. Det var först efter det att han skurit sig och satt i bilen och väntade som han förstod att något olagligt hade inträffat. Det fel han gjorde var att gå in på annans mark olovandes. Han var inte inne i huset och slog inte sönder någon fönsterruta. Han var med under hela "kördt". När F.G. försvann med kassaskåpet satt han kvar i bilen. Han fick inte något av stöldgodset. Anledningen till att han följde med F.G. i Helsingborg var att denne verkade lugnast. Dagen därpå när han och en kamrat var på väg till Malmö i bil tutade kamraten på en annan bil. Föraren till denna bil var F.G. De åkte till en Statoil-mack i Malmö. Under tiden de befann sig där satt han i F.G:s bil. Såret han fått dagen innan hade inte läkt helt och blod droppade i bilen. Han hjälpte inte till på något sätt vid inbrottet. Det måste ha varit planerat. Han höll inte vakt. Han är inte dömd för stöldbrott tidigare.
I anledning av F.J:s och --- ovan redovisade berättelser har åklagaren åberopat uppgifter som dessa enligt protokoll lämnat vid polisförhör med dem.
Vid polisförhöret d. 29 maj 2000 uppgav F.J. bl. a. följande. Han hade berättat om familjen T:s hus för B.M. för att han ville vara vän med denne. Han är mycket rädd för kosovoalbaner som är med i gänget med B.K, vilken är något av en huvudperson. När de kommit fram till gården hade F.G. kört från platsen sedan de övriga stigit ur bilen. Denne ville inte synas där med sin egen bil men var mycket medveten om att det var ett inbrott på gång. B.K hade gått ned i källaren för att se om där fanns någon ingång till huset. Han kom upp med en kofot och gick tillsammans med B.M. för att försöka bryta upp ytterdörren men lyckades inte med det. B.K bröt istället på bågen till ett fönster på den östra gaveln. När han gjorde det sprack innerrutan, varpå B.K slog sönder ytterrutan med handen. När han slog till rutan skar han sig på två fingrar. B.M. sade till F.J. att hoppa in, men det ville han inte. B.K blev "skitsur" och skrek till honom att hoppa in, och då gjorde han det. När han kommit in öppnade han dörren för B.M. och B.K F.H. stod bakom ett par buskar vid ingången till gården och höll vakt. F.J. stannade i köket medan de andra två sprang runt i huset. B.K. kallade efter en stund på F.J. och ville ha hjälp med att bära ned ett kassaskåp från andra våningen. Redan under färden till Tran hade Reese frågat var kassaskåpet stod och F.J. hade berättat att det stod i en garderob i gången till TV-rummet på ovanvåningen. F.J. ville inte hjälpa till. B.M. och B.K bar då själva ned skåpet. B.K hade lindat en strumpa runt handen eftersom det hade blött mycket efter det att han slagit sönder rutan. F.G. hade kommit tillbaka och F.H. och B.M. hade lagt kassaskåpet i bilens bagageutrymme. Dessa två satte sig i bilen medan B.K. gick för att försöka bryta upp dörren till kontoret. Han lyckades inte.
TR:ns bedömning.
F.J. har inför rätten lämnat en helt annan berättelse än den han vid två tillfällen lämnat till polisen. Även om han vid huvudförhandlingen bestritt det, är det uppenbart att han är rädd för någon eller flera av de övriga tilltalade och därför vid denna förringat dessas medverkan. De uppgifter han lämnat vid polisförhör stöds bl.a. av de sår som fanns på B.K:s ena hand. B.K:s förklaring till såren och hur blod från honom funnits i F.G:s bil är inte trovärdiga och lämnas utan avseende. Samtliga tilltalade utom F.H. har medgett att de varit med i Tran. F.G., B.M. och B.K. har inte velat namnge någon av de övriga som fanns i bilen, men av deras berättelser framgår att fem personer befunnit sig i den. F.J:s uppgifter till polisen stöds också av F.G:s uppgifter och TR:n lägger därför dessa till grund för sin bedömning.
Genom F.J:s vid polisförhör lämnade uppgifter finner TR:n det klarlagt att han, B.M., F.H. och B.K. deltagit i inbrottet på sådant sätt att de såsom gärningsmän skall dömas för grov stöld.
Påföljdsfrågan.
B.K. har enligt belastningsregisterutdraget dömts tre gånger. Den 10 juni 1999 dömdes han för misshandel till vård inom socialtjänsten. Den 21 sept. 1999 dömdes han för misshandel och olaga hot till skyddstillsyn. Senast dömdes han d. 17 maj 2000 för anstiftan till mened till sluten ungdomsvård en månad. Straffet var till fullo verkställt d. 3 aug. 2000.
Socialnämnden i Trelleborg har i yttrande anfört bl.a. följande. B.K. har gått det individuella programmet på gymnasiet ett år och sedan gått första året på vårdgymnasiet. Enligt kuratorn på vårdgymnasiet fungerade han bra den första terminen. Närvaron har sedan dess blivit sämre och skolan uppger att B.K. har stor ströfrånvaro. Han har varit mycket frånvarande främst på praktikperioderna och därför inte blivit godkänd som helhet första året. Efter domen d. 10 juni 1999 skrevs B.K. in i socialförvaltningens projekt "Steget före". Projektet vänder sig främst till unga förstagångsförbrytare för att förhindra fortsatta kriminella handlingar. B.K. har hållit kontakt med behandlingsassistenten i projektet och träffat denne regelbundet. B.K. kallades tillsammans med hans vårdnadshavare i anledning av begäran om yttrande till socialförvaltningen men kom inte på utsatt tid och lät inte meddela sig. Det är därför omöjligt att utreda om ungdomstjänst kan bli aktuellt. Socialförvaltningen har inga ytterligare åtgärder att föreslå förutom fortsatt inskrivning i "Steget före" och att B.K. får avtjäna sitt tidigare ådömda straff. Några LW-förhållanden föreligger inte.
B.K. har åberopat utlåtande beträffande honom från Folåsa behandlingshem.
B.K. är inte tidigare dömd för förmögenhetsbrott. Han har dock det senaste året dömts vid tre tillfällen för icke endast bagatellartade brott. TR:n anser mot denna bakgrund synnerliga skäl föreligga för att döma B.K. till en frihetsberövande påföljd. Eftersom han inte har fyllt 18 år bör påföljden därför bestämmas till sluten ungdomsvård. Straffets längd bör bestämmas till två månader.
TR:n har härvid beaktat såväl B.K:s ålder som det förhållande att villkorlig frigivning inte kan komma i fråga vid val av denna påföljd och att brottet begåtts innan tidigare dom på sluten ungdomsvård börjat verkställas.
Domslut. TR:n dömde B.K. enligt 8 kap. 4 § BrB för grov stöld till sluten ungdomsvård två månader.
B.K. förpliktades att solidariskt med andra tilltalade utge skadestånd med ca 25 800 kr.
F.G. och B.M. dömdes till villkorlig dom jämte 80 dagsböter. F.H. och F.J. överlämnades till vård inom socialtjänsten.
B.K överklagade i HovR:n över Skåne och Blekinge och yrkade att HovR:n skulle ogilla åtalet och mot honom förd skadeståndstalan. I andra hand yrkade han att HovR:n skulle bestämma påföljden till en icke frihetsberövande påföljd.
Även åklagaren överklagade. Han yrkade att HovR:n skulle förlänga tiden för den slutna ungdomsvården.
Part bestred motparts ändringsyrkande.
HovRn (hovrättsråden Bell och Williams, hovrättsassessorn Sullivan, referent, samt nämndemännen Cole och Taylor) anförde i dom d. 25 okt. 2000: Domskäl. I HovR:n har F.J. och B.K. hörts på nytt. --
Vad som förekommit i HovR:n föranleder ingen annan bedömning i skuldfrågan än den TR:n gjort. B.K. skall därför dömas för grov stöld. B.K. var vid brottets begående drygt 17 år gammal. HovR:n delar TR:ns uppfattning att det mot bakgrund av hans tidigare brottslighet föreligger synnerliga skäl att döma honom till en frihetsberövande påföljd samt att bestämma denna till sluten ungdomsvård.
Brottet har ett straffvärde överstigande minimistraffet för grov stöld. Inbrottet har inte varit någon impulshandling utan föregåtts av planering och med utnyttjande av F.J:s kännedom om villafastigheten, om vad som fanns att tillgripa och om familjens vanor. Genom brottet har också grovt missbrukats det förtroende som visats F.J. genom att han vistats hos målsäganden under ett par månader som jourhemsplacerad. På grund av det anförda finner HovR:n att tiden för den slutna ungdomsvården bör sättas längre än vad TR:n gjort.
Domslut. HovR:n ändrar TR:ns domslut på så sätt att HovR:n bestämmer tiden för den slutna ungdomsvården till fyra månader.
B.K. (offentlig försvarare advokaten Gonzalez) överklagade och yrkade i första hand att påföljden bestämdes till skyddstillsyn och i andra hand att tiden för den slutna ungdomsvården sattes ned.
Riksåklagaren bestred förstahandsyrkandet men förklarade att han inte motsatte sig att den slutna ungdomsvården bestämdes till kortare tid än vad HovR:n gjort.
Målet avgjordes efter huvudförhandling (Riksåklagaren genom chefsåklagaren Glover).
HD (JustR:n Lewis, Combs, Yu, Håstad och Brown, referent) beslöt följande dom: Domskäl. En vägledande princip inom svensk kriminalpolitik har sedan länge varit att det är de sociala myndigheterna och inte kriminalvården som i första hand skall svara för samhällets åtgärder med ungdomar som har begått brott. I lagstiftningen har detta kommit till uttryck bl.a. genom bestämmelser i 31 kap. 1 § BrB enligt vilka ungdomar som begått brott kan överlämnas till vård, ursprungligen enligt barnavårdslagen och numera enligt socialtjänstlagen (1980:620) eller lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. Ett sådant överlämnande till särskild vård är enligt 1 kap. 3 § BrB att anse som en påföljd för brott. Det är emellertid de sociala myndigheterna som självständigt svarar för åtgärdernas innehåll och utformning, och dessa myndigheter är härvid styrda endast av den sociala lagstiftningens behovskriterier.
Förhållandet mellan den sociala vårdlagstiftningen och det rent straffrättsliga påföljdssystemet har varit föremål för fortlöpande debatt och olika justeringar. I debatten har överlämnandepåföljden utsatts för kritik bl.a. för att åtgärderna utformats utan tillräckligt beaktande av straffrättsliga principer som förutsebarhet, proportionalitet och konsekvens och för att påföljden inte lämnat tillräckligt utrymme för domstolen att påverka och kontrollera åtgärderna inom ramen för påföljden.
Den reform av påföljdssystemet för unga lagöverträdare som genomfördes genom lagstiftning som trädde i kraft d. 1 jan. 1999 har sin bakgrund i bl.a. denna form av kritik.
Reformen innebar inte att överlämnandepåföljden avskaffades. Principen att det är socialtjänsten som har det primära ansvaret för unga lagöverträdare bibehölls också. Däremot infördes bl.a. krav på att socialnämndens yttranden i mål med unga lagöverträdare skall innehålla en särskild vårdplan som underlag för rättens ställningstagande samtidigt som möjligheterna att undanröja en överlämnandepåföljd och i stället döma till annan påföljd vidgades. Möjlighet skapades också att förena en överlämnandepåföljd med en särskild föreskrift om skyldighet att utföra oavlönat arbete eller delta i annan särskilt anordnad verksamhet (ungdomstjänst). I lagen infördes vidare en uttrycklig regel om att överlämnande får ske endast om de planerade åtgärderna, i förekommande fall i förening med böter eller särskild föreskrift om ungdomstjänst, kan anses tillräckligt ingripande med hänsyn till brottslighetens straffvärde och art samt den tilltalades tidigare brottslighet.
B.K, är numera arton år. Han har nu dömts för en grov stöld som han begick i maj 2000 när han var sjutton år. Han har tidigare dömts vid tre tillfällen.
Den första domen avsåg misshandel i april 1999. B.K. överlämnades då till vård enligt socialtjänstlagen.
Den andra domen avsåg misshandel och olaga hot i juni 1999. Socialtjänsten gjorde i målet bedömningen att B.K. var i behov av vård inom socialtjänsten med skyldighet att medverka i projektet "Steget före" samt att ungdomstjänst inte var tillämplig för honom. TR:n fann i sin lagakraftvunna dom att Jennings var i behov av stöd och kontroll men att socialtjänstens planerade åtgärder inte kunde anses tillräckligt ingripande med hänsyn till brottslighetens art och Krueger tidigare brottslighet. Påföljden bestämdes därför till skyddstillsyn.
Den tredje domen avsåg anstiftan till mened i september 1999 i den rättegång i vilken B.K. dömdes till skyddstillsyn. TR:n anmärkte i domen att B.K. skött verkställigheten av de tidigare ådömda påföljderna men fann på grund av brottets art och B.K:s tidigare brottslighet att det förelåg sådana synnerliga skäl för att döma till fängelse som avses i 30 kap. 5 § BrB och bestämde med stöd av 31 kap. 1 a § BrB påföljden till sluten ungdomsvård i en månad. Ungdomsvården verkställdes under tiden d. 3 juli-d. 3 aug. 2000. Enligt utlåtande från behandlingshemmet fungerade B.K. mycket väl med avseende på regler, rutiner och förhållningssätt.
Att B.K. tidigare dömts till skyddstillsyn och sluten ungdomsvård utesluter inte att de påföljdsalternativ som i första hand skall övervägas är överlämnande till vård enligt socialtjänstlagen eller lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga. Huruvida en sådan påföljd kan anses tillräckligt ingripande beror, förutom på brottslighetens straffvärde och art och den tilltalades tidigare brottslighet, på de planerade åtgärdernas karaktär och omfattning (jfr prop. 1997/98:96 s. 148 f.). Av socialnämndens yttrande i detta mål framgår att förutsättningar för tillämpning av lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga inte bedömts föreligga samt att någon utredning om ungdomstjänst inte genomförts. I det till yttrandet fogade förslaget till vårdplan anges att B.K. skall fullfölja socialförvaltningens behandlingsinsats i form av medverkan i "Steget före" samt hålla regelbunden kontakt med socialsekreterare. Med hänsyn till att B.K. nu fyllt arton år, har HD inte funnit anledning att här inhämta något kompletterande yttrande från socialnämnden såvitt gäller frågan om ungdomstjänst (jfr prop. 1997/ 98:96 s. 200).
En bedömning av om de planerade åtgärderna är tillräckligt ingripande för att tillåta ett överlämnande till vård enligt socialtjänstlagen när det som här gäller ett förhållandevis allvarligt brott förutsätter att åtgärderna också jämförs med vad som skulle bli resultatet om man tillämpar bestämmelserna om påföljdsval i 30 kap. BrB.
Den svåraste av de påföljder som regleras i 30 kap. BrB är fängelse. För brott som någon begått innan han fyllt arton år får rätten enligt 30 kap. 5 § BrB döma till fängelse endast om det finns synnerliga skäl för detta. Om sådana skäl föreligger skall rätten enligt 31 kap. 1 a § BrB i första hand bestämma påföljden till sluten ungdomsvård i stället för fängelse.
De formella förutsättningarna för att döma till sluten ungdomsvård är således desamma som redan tidigare gällde för att döma till fängelse oberoende av att det inte är kriminalvården som svarar för verkställigheten av sluten ungdomsvård. Detta innebär att en dom till sluten ungdomsvård endast skall förekomma i sällsynta undantagsfall (jfr NJA II 1962 s. 390, NJA II 1979 s. 214 och prop. 1987/88:120 s. 103). I förarbetena till den lagstiftning genom vilken sluten ungdomsvård infördes uttalades också att reformen inte var avsedd att medföra någon ändring av gällande praxis avseende möjligheterna att frihetsberöva ungdomar för brott som begåtts före arton års ålder (jfr prop. 1997/98:96 s. 160).
Enligt 30 kap. 4 § 2 st. BrB får rätten som skäl för fängelse, utöver brottslighetens straffvärde och art, beakta att den tilltalade tidigare gjort sig skyldig till brott. I praxis är det främst att brottsligheten haft ett mycket betydande straffvärde som ansetts utgöra synnerliga skäl för att döma till fängelse (jfr t.ex. NJA 1989 s. 870, 1990 s. 159, s. 578 och s. 622 samt 1996 s. 509). Även brottets art har i något fall ansetts utgöra sådana synnerliga skäl (jfr NJA 1996 s. 757). Uppenbart är emellertid att det brott som B.K. nu dömts för inte när det gäller vare sig straffvärde eller art ligger ens i närheten av vad som självständigt skulle kunna utgöra tillräckliga skäl för att döma till fängelse för brott som begåtts före arton års ålder.
En orsak till att tidigare brottslighet sällan legat till grund för fängelsestraff för den som var under arton år när brotten begicks torde vara att tyngre upprepad brottslighet ofta leder till förhållandevis omfattande åtgärder med stöd av den sociala vårdlagstiftningen (jfr 3 § lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga). Detta utesluter dock inte att tidigare brottslighet kan vara en faktor som talar för fängelse. B.K:s tidigare brottslighet har emellertid inte haft en sådan omfattning och frekvens att den kan anses utgöra synnerliga skäl för att döma till fängelse för det brott som nu är aktuellt. Av betydelse för den bedömningen är vidare att det inte är fråga om återfall i likartad brottslighet och att en förhållandevis lång tid förflutit mellan det senaste av de tidigare brotten och det nu aktuella brottet.
Sammanfattningsvis står det klart att det inte föreligger synnerliga skäl för att döma till fängelse, vilket innebär att det också är uteslutet att bestämma påföljden till sluten ungdomsvård.
De övriga påföljdsalternativ som omfattas av regleringen i 30 kap. BrB är villkorlig dom och skyddstillsyn. Av i målet avgivna yttranden från kriminalvården framgår att B.K. är i sådant behov av stöd och hjälp att den påföljd som kan bli aktuell för honom är skyddstillsyn. Prövotiden för den skyddstillsyn som B.K. tidigare ådömts löper fortfarande. Även om det inte föreligger något formellt hinder mot att nu döma till en ny skyddstillsyn, bör under sådana förhållanden förordnas att den tidigare skyddstillsynen skall omfatta även det nu aktuella brottet. B.K. bör då emellertid på nytt ställas under övervakning och prövotiden bör också förlängas. En skyddstillsyn kan under vissa förutsättningar kombineras med föreskrift om samhällstjänst. Sådana förutsättningar kan inte anses föreligga i B.K:s fall (jfr prop. 1997/98:96 s. 87 f.). Däremot föreligger förutsättningar för att i enlighet med kriminalvårdens förslag föreskriva att han skall delta i "Ungdomsprogram 2000", som är ett samverkansprojekt mellan kriminalvård, åklagare och polis med syfte att motverka brottslighet hos ungdomar. En skyddstillsyn kan också förenas med ett bötesstraff, vilket emellertid med hänsyn till B.K:s ungdom och ekonomiska situation framstår som mindre lämpligt.
Med beaktande av B.K:s tidigare brottslighet påkallar det nu aktuella brottet en förhållandevis ingripande reaktion. Vid en jämförelse med de inom ramen för socialtjänsten planerade åtgärderna framstår de åtgärder som kan komma till stånd inom ramen för skyddstillsyn som mer ingripande. Av betydelse för den bedömningen är bl.a. det latenta straffhot som en skyddstillsyn är förenad med samt att alla åtgärder inom ramen för socialtjänstlagen bygger på frivillig medverkan. Under sådana förhållanden får det anses föreligga hinder mot att bestämma påföljden till överlämnande till vård enligt socialtjänstlagen. Påföljden för B.K. skall i stället bestämmas till skyddstillsyn i enlighet med vad som redovisats ovan.
Domslut. Med ändring av HovR:ns dom såvitt avser påföljden förordnar HD med tillämpning av 34 kap. 1 § 1 st. BrB att den av Trelleborgs TR d. 21 sept. 1999 utdömda skyddstillsynen skall avse även det nya brottet. Prövotiden förlängs med ett år.
B.K. skall på nytt ställas under övervakning. Övervakningen skall pågå under ett år. Kriminalvårdsmyndigheten Ystad skall ansvara för övervakningen.
HD föreskriver att B.K. skall deltaga i ett av kriminalvårdsmyndigheten i samverkan med andra myndigheter anordnat projekt, "UngdomsProgram 2000".
HD:s dom meddelades d. 10 april 2001 (mål nr B 4350-00).