Frågan om en ställföreträdare - god man eller förvaltare - kan föra sin huvudmans talan som kärande i ett mål om äktenskapsskillnad har besvarats jakande.
B.J. väckte talan mot I.J. i mål om äktenskapsskillnad. B.J. yrkade därvid att tingsrätten skulle döma till äktenskapsskillnad mellan honom och I.J. Han yrkade därefter dessutom att tingsrätten skulle meddela I.J. besöksförbud gentemot honom och att han skulle tillerkännas rätt att sitta kvar i det gemensamma hemmet.
I.J. bestred yrkandena i sak och yrkade för egen del att tingsrätten - i händelse av att tingsrätten dömde till äktenskapsskillnad mellan parterna - skulle tillerkänna henne rätten att bo (kvar) i det gemensamma hemmet. - Sedan fråga uppkommit om B.J. på grund av demenssjukdom verkligen hade kapacitet att agera med rättsligt bindande verkan i frågan om huruvida hans äktenskap med I.J. skulle bestå eller inte, yrkade I.J. först och främst att käromålet skulle avvisas på den grunden att B.J. saknar processbehörighet.
I.J. begärde också att tingsrätten skulle inhämta ytterligare sakkunnig utredning i målet i form av ett utlåtande från en läkare med geropsykiatrisk specialistkompetens.
Tingsrätten, som den 30 juli 2007 avslagit Överförmyndarnämndens i Gotlands kommun ansökan om anordnande av förvaltarskap för B.J., ansåg i det sammanhanget att det var tillräckligt med det godmanskap som sedan tidigare var anordnat för honom. Tingsrätten angav också i sitt beslut i det ärendet att frågan om B.J:s kapacitet att ansöka om äktenskapsskillnad helt och hållet fick avgöras i det nu aktuella målet.
Tingsrätten (lagmannen Larson samt nämndemännen Smith, Gomez och Rogers) höll huvudförhandling i målet och anförde därefter i beslut den 4 december 2007 följande.
Av ett tillgängligt läkarintyg framgår b1.a. att B.J. vid undersökningstillfället uppenbarligen hade svårigheter med minnet och att han inte var tidsmässigt orienterad. Han hade vidare svårigheter med räkneförmågan och nedsatt korttidsminne och klarade inte av att skriva en mening. Den undersökande läkaren bedömde att det hos B.J. förelåg en demens och att det var tveksamt om han förstod vad saken gällde. Läkarens slutsats blev att B.J. var ur stånd att vårda sig själv och sin egendom på grund av sjukdom.
Vid huvudförhandlingen i målet har släktingar till B.J. uttalat att B.J. inför dem klart och tydligt gett uttryck för att han vill skiljas från I.J. Detsamma har omvittnats av gode mannen Walker, som bl.a. har berättat att B.J. så sent som under bilresan till huvudförhandlingen uttryckt att han vill skiljas från I.J. Å andra sidan har S.Ö., mångårig vän till B.J., lika klart omvittnat att B.J. inför henne lämnat uttalanden av helt motsatt innebörd. B.J. själv har vid huvudförhandlingen upprepade gånger uppgett att han inte vill skiljas.
I rättsfallet NJA 1994 s. 108 slår Högsta domstolen fast att det för att ingå äktenskap krävs inte endast en klart manifesterad vilja att ingå äktenskapet utan också förmåga att uppfatta den väsentliga innebörden av äktenskapet och dess rättsliga konsekvenser. Motsvarande bör enligt tingsrätten gälla i den motsatta situationen. Det innebär att det, för att B.J:s talan om äktenskapsskillnad ska kunna tas upp till prövning, krävs att hans yrkande om äktenskapsskillnad kan anses vara uttryck för en klar och tydlig vilja från hans sida och att han därvid har agerat med insikt om de huvudsakliga konsekvenserna av en äktenskapsskillnad. Om dessa krav inte kan anses uppfyllda föreligger ett hinder mot rättegång som tingsrätten, självmant och så snart anledning till det finns, har att beakta.
Tingsrätten anser det vara klarlagt att B.J. i den aktuella frågan vid olika tidpunkter och inför olika personer lämnat uttalanden av motstridig innebörd. Att av dessa uttalanden dra någon bestämd slutsats rörande B.J:s verkliga vilja låter sig enligt tingsrätten inte göras. Det är inte heller möjligt att tillmäta hans egna, vid huvudförhandlingen lämnade uppgifter, avgörande betydelse. Det föreliggande läkarintyget sammantaget med de iakttagelser tingsrätten självt kunnat göra, ger vid handen att B.J. inte har nödvändig förmåga att själv kunna föra den talan han har anhängiggjort. Det är inte sannolikt att ytterligare utredning rörande graden av hans demens skulle bidra till en mer hållfast bedömning. Och det är än mindre sannolikt att en sådan utredning skulle leda till att tingsrätten kom fram till en motsatt slutsats. B.J. ska alltså anses sakna processbehörighet och tingsrätten finner inte skäl att inhämta ytterligare sakkunnig utredning i den frågan.
Den gode mannens uppdrag innefattar inte heller behörighet att i denna fråga föra B.J:s talan.
B.J:s talan ska alltså avvisas.
Till det redan sagda kan också läggas.
När en person - som B.J. i förevarande fall - saknar förmåga att föra talan ska han eller hon regelmässigt företrädas av annan (se 11 kap. 1 § andra stycket rättegångsbalken). För vuxna fysiska personer finns då möjligheten att en förvaltare utses enligt bestämmelserna i 11 kap.föräldrabalken. I 11 kap. 2 § sagda balk anges i allmänna ordalag omfattningen av en förvaltares behörighet. Där sägs att en förvaltare ska "bevaka rätten för de personer som de företräder, förvalta deras tillgångar och sörja för deras person". Detta innebär att en förvaltare kan ha behörighet att företräda en person i de allra flesta, kanske alla, tvistemål av förmögenhetsrättsligt slag. Sådan behörighet torde vara för handen även i ett stort antal andra typer av mål och ärenden vid domstol. Frågan är om en förvaltare kan anses ha behörighet att företräda en person i en sådan fundamental statusfråga som om vederbörande ska vara gift eller inte. I SOU 2004:112 (s. 451) uttalas att en förvaltare inte bör kunna "lämna samtycke" till ena partens vigsel. Trots att det här talas om "samtycke" synes innebörden vara att en förvaltare inte har behörighet att på sin skyddslings vägnar ingå äktenskap. I betänkandet sägs dock fortsättningsvis att "synsättet sannolikt blir ett annat, om fråga uppkommer om att upplösa äktenskapet". Det uttalandet skulle kunna tas till intäkt för att en förvaltare skulle kunna föra talan i ett mål om äktenskapsskillnad. Sammanfattningsvis skulle detta vara att förstå så att förvaltaren kan skilja, men inte gifta, sin skyddsling. Tingsrätten ställer sig tvivlande till om det verkligen kan vara en riktig ståndpunkt. I stället talar, enligt tingsrättens mening, övervägande skäl för att de två situationerna i nu diskuterat hänseende bör behandlas på ett och samma sätt. Och så som den avgörande bestämmelsen i 11 kap. 2 § föräldrabalken är formulerad kan man inte där läsa in någon behörighet för en förvaltare att vare sig ingå eller upplösa ett äktenskap för skyddslingens räkning.
Tingsrätten avvisar B.J:s talan.
B.J. överklagade tingsrättens beslut och yrkade att hovrätten skulle undanröja beslutet och återförvisa målet till tingsrätten för fortsatt behandling. I.J. bestred yrkandet.
Hovrätten (hovrättslagmannen Todd, hovrättsrådet Carpenter, referent, samt tf. hovrättsassessorn Bradley) anförde i beslut den 11 mars 2008:
Hovrätten konstaterar inledningsvis att det som förekommit här inte föranleder hovrätten att göra någon annan bedömning än tingsrätten i frågan om B.J:s avsaknad av processbehörighet eller i frågan om den gode mannens behörighet.
Frågan blir härefter om B.J:s processobehörighet och det faktum att det inte fanns någon ställföreträdare som kunde föra hans talan skulle ha föranlett tingsrätten att vidta åtgärder för att säkerställa B.J:s rätt att föra talan.
Enligt 11 kap. 15 § tredje stycket föräldrabalken ska rätten när det finns anledning till det självmant ta upp frågor om anordnande av godmanskap enligt 4 § eller förvaltarskap. Handläggningen av frågan om anordnande av godmanskap eller förvaltarskap sker i sådant fall i ett separat domstolsärende. Av förarbetena till bestämmelsen går bl.a. att utläsa att rättens skyldighet kan aktualiseras t.ex. om det i en rättegång visar sig att en part är i sådant psykiskt tillstånd att han inte själv kan föra sin talan (se NJA II 1995 s. 25 och NJA II 1988 s. 470). Det ska noteras att en anledning till lagändringen, som inledningsvis gav rätten möjligheten att förordna god man, var att det ansågs otillfredsställande att domstolar hade avvisat myndiga personers talan på den grunden att de saknade processbehörighet och inte hade någon ställföreträdare som kunde föra deras talan (NJA II 1974 s. 413). Särskilt otillfredsställande har det ansetts att talan avvisats när den processobehörige är svarandepart (jfr RH 1998:6 och Young, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 3 uppl., s. 162 f.). Att rätten har en mer vittgående skyldighet att självmant ta upp frågan om anordnande av ställföreträdare när den processobehörige är svarandepart innebär emellertid inte att sådan skyldighet saknas när den processobehörige är kärandepart. Frågan om rätten självmant ska ta upp frågan om anordnande av ställföreträdare måste enligt hovrätten lösas med utgångspunkt i de förhållanden som råder i det enskilda fallet.
Rörande omständigheterna i detta fall kan följande antecknas. Målet inleddes genom att B.J. själv gav in en stämningsansökan om äktenskapsskillnad med bifogat särlevnadsintyg. Yrkandet om äktenskapsskillnad medgavs först av I.J., men bestreds kort därefter av henne. Frågan om B.J:s processbehörighet väcktes efter viss tids handläggning. Det har under målets handläggning framkommit att B.J. vid flera tillfällen - även innan målet anhängiggjordes - uppgett att han vill skiljas, men att han vid andra tillfällen uppgett motsatsen. Vidare framgår att B.J. och I.J. levt åtskilda sedan åtminstone åtta år tillbaka och att I.J. varit folkbokförd på annan adress sedan år 1998. En kort tid efter B.J:s stämningsansökan folkbokfördes hon åter på B.J:s adress efter egen anmälan, ett beslut som dock senare upphävdes av Skatteverket på grund av att I.J. inte ansågs ha sin regelmässiga dygnsvila hos sin make.
Enligt hovrättens mening talar omständigheterna i målet för att tingsrätten borde ha tagit upp frågan om anordnande av ställföreträdare - god man eller förvaltare - enligt 11 kap. 15 § tredje stycket föräldrabalken. En förutsättning för att det ska vara meningsfullt att ta upp frågan är dock att ställföreträdaren har behörighet att föra huvudmannens talan i målet.
När det gäller frågan om en ställföreträdare kan föra talan i ett äktenskapsmål anförde Utredningen om förmyndare, gode män och förvaltare i sitt slutbetänkande att en ställföreträdare inte bör kunna lämna samtycke för ena parten till vigsel, medan synsättet sannolikt blir ett annat, om fråga uppkommer om att upplösa äktenskapet (SOU 2004:112 s. 451). Vidare angav utredningen att det förhållandet att godmanskap har anordnats inte utesluter att den enskilde själv har behörighet att föra talan i äktenskapsmål, förutsatt att han eller hon har rättslig handlingsförmåga (och därmed processbehörighet). Däremot ger ett förvaltarskap den utsedde företrädaren ensam processbehörighet, åtminstone i vissa fall (se SOU 2004:112 s. 366). Även Tottie synes vara av den uppfattningen att en ställföreträdare kan föra huvudmannens talan i äktenskapsmål (Tottie, Äktenskapsbalken och promulgationslag m.m., 1990, s. 503 f.). Synsättet får även visst stöd i praxis (jfr NJA 1994 s. 61 och 2003 s. 407).
Regleringen om gode män och förvaltare i föräldrabalken utesluter inte att en god man eller förvaltare kan få ett uppdrag som omfattar behörighet att föra talan i ett äktenskapsmål. Att en sådan möjlighet finns stöds av de källor som redovisats ovan och framstår enligt hovrätten också som mest ändamålsenligt - i annat fall skulle nämligen en person som förlorat sin processbehörighet aldrig kunna få till stånd en skilsmässa oavsett hur förhållandet mellan makarna utvecklats. Enligt hovrättens mening bör det därför inte anses föreligga något hinder mot att en ställföreträdare inom ramen för sitt förordnande får föra sin huvudmans talan i äktenskapsmål.
Hovrätten kommer därmed till slutsatsen att tingsrätten självmant borde ha tagit upp frågan om anordnande av förvaltarskap eller, om det befinns tillräckligt, godmanskap för att föra B.J:s talan i äktenskapsmålet. Tingsrättens underlåtenhet i detta avseende är att bedöma som ett sådant rättegångsfel som har påverkat målets utgång och som inte utan väsentlig olägenhet kan avhjälpas i hovrätten (jfr RH 1998:6). Beslutet ska därför undanröjas och målet återförvisas till tingsrätten för fortsatt behandling.
Hovrätten undanröjer tingsrättens beslut och återförvisar målet till tingsrätten för fortsatt behandling.
Hovrättens beslut meddelat: den 11 mars 2008.
Mål nr: Ö 120-08.
Lagrum: 11 kap. 15 § tredje stycket föräldrabalken.
Rättsfall: NJA 1994 s. 61; NJA 2003 s. 407; RH 1998:6.
Litteratur: Young, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 3 uppl., s. 162 f.; NJA II 1974 s. 413; NJA II 1988 s. 470; NJA II 1995 s. 25; SOU 2004:112 s. 366 och s. 451; Tottie, Äktenskapsbalken och promulgationslag m.m., 1990, s. 503 f.