När en ordningsvakt ska omhänderta en person ber han en annan person om hjälp med omhändertagandet. Då medhjälparen ingriper skadas den omhändertagne. Medhjälparen åtalas för misshandel och åtalet justeras vid tingsrätten till vållande till kroppsskada. Föreligger förutsättningar för åtal enligt 3 kap. 12 § brottsbalken? Ska den som hjälpt till med gripandet bära straffrättsligt ansvar?
Gill åtalades för hot mot tjänsteman med påstående att han, när han skulle avvisas av två ordningsvakter, med hot om våld förgripit sig på dessa. Han förnekade gärningen.
Rice åtalades i samma mål ursprungligen för misshandel och, efter att åklagaren justerat åtalet, för vållande till kroppsskada. Åklagaren påstod därvid att Rice vid samma tillfälle av oaktsamhet tillfogat J.A. en fraktur på armen genom att vrida upp J.A:s arm på ryggen.
Rice förnekade gärningen med hänvisning till att han inte av oaktsamhet hade tillfogat J.A. skadan, vilken i stället hade uppkommit genom en olyckshändelse och till följd av J.A:s agerande.
Tingsrätten (tingsfiskalen Butler samt nämndemännen Brown, Cox och Pearson) anförde i dom den 22 februari 2012 bl. a. följande.
Av utredningen framgår inledningsvis följande. När Gill vid kl. 01.00 ville komma in på ett festivalområde och diskussioner uppstått greps han av två ordningsvakter. En av P.E:s vänner, J.A., blev samtidigt bortförd av ordningsvakten J.B. När Rice, som vid tillfället arbetade i en bar och inte har något ordningsvaktsförordnande, ingrep för att hjälpa J.B. bröt J.A. överarmen på två ställen.
En av de två ordningsvakter som grep Gill uppgav i förhör bl. a: När de grep Gill började vännerna bli aggressiva och de gapade och skrek. J.A. var mycket hotfull. När J.B. tog hand om Harper gjorde denne mycket motstånd och ville inte lugna ner sig.
Den andre ordningsvakten berättade i förhör bl. a. att J.A. sprattlade när J.B. ingrep mot denne.
J.A. uppgav bl. a: Två eller tre vakter hoppade på Gill, tog struptag på honom och tryckte upp honom mot en vägg. Han skrek åt vakterna att de skulle släppa Gill Han blev bortdragen i håret av en vakt. När vakten höll honom i armen tog en person tag i den andra armen och drog den bakåt uppåt och armen gick då av. Han hade då stått framåtlutad i samband med att han skulle resa sig. Han gjorde inte något motstånd.
Rice uppgav bl. a: Från den plats där han arbetade i baren såg han en grupp människor vid ingången. De två ordningsvakterna höll Gill mot en vägg och J.A. var aggressiv. När J.B. sedan stod och höll J.A. i armen var denne mycket våldsam. J.B. bad honom om hjälp. Medan J.A. sprattlade försökte han få tag i hans arm. Han höll då J.A:s axel med sin andra hand. När han fick tag i armen ryckte Harper till varvid armen bröts. Allt gick mycket fort. Han försökte aldrig föra J.A:s arm bakåt. Han inser att det finns en risk för att en arm på en person, som sprattlar och gör motstånd, kan brytas om man för den bakåt.
Ordningsvakten Hardy uppgav bl. a. följande: I samband med att de två andra ordningsvakterna försökte få på Gill handfängsel försökte J.A. frita denne. Han tog då tag i J.A:s arm. Han kan ha fått tag i J.A:s hår i samband med att han tog tag i dennes tröja och axel. Eftersom han hade problem med att hålla fast ropade han på Rice som kom och hjälpte honom. J.A. skrek och gjorde motstånd. J.A. stod lite framåtlutad. Eftersom han hade fullt upp med att hålla J.A:s andra arm såg han inte allt som hände. Han såg dock att Rice drog J.A:s arm utåt för att få fram den. Han anser inte att Rice kunde ha agerat på något annat sätt.
Tingsrätten fann på anförda skäl åtalet mot Gill för hot mot tjänsteman styrkt.
Vad avsåg åtalet mot Rice för vållande till kroppsskada gjorde tingsrätten följande bedömning.
I målet är utrett att stämningen var bråkig och stökig vid det aktuella tillfället. Genom bl. a. J.B:s och R.A:s uppgifter har det framkommit att Harper gjorde motstånd under ingripandet mot honom. Motståndet har varit så starkt att J.B. känt sig tvungen att kalla på hjälp. Uppgifterna om exakt hur Rice har rört J.A:s arm går isär. J.A. har uppgett att hans arm drogs bakåt uppåt, vilket Rice har förnekat under huvudförhandlingen. Av det av åklagaren åberopade polisförhöret med Rice framgår dock att Rice har uppgett för polisen att han försökte föra bak armen. J.B. har berättat att Rice drog J.A:s arm utåt för att få fram den. J.B. har dock uppgett att han inte såg allt som hände. Även om det inte klarlagts i vilken riktning och på vilket sätt Rice förde J.A:s arm konstaterar tingsrätten att R.A:s agerande, med hänsyn till den uppkomna skadans slag, måste ha varit förhållandevis kraftfullt. Den omständigheten att J.A. gjort visst motstånd förändrar inte denna bedömning. Rice har vidare gjort ett ingripande som han saknade utbildning för. Tingsrätten anser vid en samlad bedömning att Rice av oaktsamhet har orsakat J.A:s skada. Denna skada har inte varit ringa. Gärningen är därmed styrkt och är att bedöma som vållande till kroppsskada.
Tingsrätten dömde Rice för vållande till kroppsskada till 50 dagsböter.
Rice överklagade tingsrättens dom och yrkade att hovrätten skulle ogilla åtalet.
Åklagaren motsatte sig ändring av tingsrättens dom.
Hovrätten (hovrättslagmannen Rogers, hovrättsrådet Fitzgerald och tf. hovrättsassessorn Young) anförde i dom den 6 november 2012 bl. a. följande.
Åklagaren har åberopat samma skriftliga bevisning i hovrätten som vid tingsrätten. Parterna har vidare åberopat i huvudsak samma muntliga bevisning här. Sålunda har hovrätten tagit del av videoinspelningarna från förhören vid tingsrätten med målsäganden J.A., den tilltalade Rice, vittnet J.B. samt de två andra ordningsvakterna.
Vållande till kroppsskada får, om brottet inte är grovt, åtalas av åklagaren endast om målsäganden angett brottet till åtal och åtal är påkallat ur allmän synpunkt, se 3 kap. 12 § första stycket brottsbalken. Sedan det i hovrätten uppmärksammats att det varken av anteckningarna från huvudförhandlingen eller av domen framgår att tingsrätten prövat om J.A. angett brottet har parterna beretts tillfälle att yttra sig i frågan.
Rice har hävdat att någon angivelse inte ägt rum under vare sig förundersökningen eller handläggningen i övrigt. Åklagaren har medgett att J.A. inte fått någon specifik fråga från polisen om detta men menat att dennes uttalade önskan vid polisförhör att åklagaren skulle föra hans talan samt medgivandet att journalanteckningar fick hämtas in ska ges den innebörden att målsäganden önskat att brottet beivras. Vidare har åklagaren gett in en tjänsteanteckning enligt vilken J.A. den 25 september 2012 förklarat att han anger brottet till åtal.
Hovrätten konstaterar att en angivelse från målsäganden måste föreligga när åklagaren väcker åtalet. Att J.A. nu förklarat att han anger brottet vållande till kroppsskada till åtal har därmed ingen självständig betydelse. Det står vidare klart att J.A. under förundersökningen inte uttryckligen fått frågan om han angav brottet till åtal och att frågan inte har uppmärksammats vid tingsrätten när åklagaren inskränkte åtalet till att avse endast vållande till kroppsskada. Frågan är då om det likväl fanns förutsättningar för tingsrätten, och nu för hovrätten, att pröva åtalet.
En angivelse föreligger om en målsägande hos åklagare eller polismyndighet ger tillkänna sin önskan att ett brott ska beivras. Angivelsen kan göras såväl muntligen som skriftligen och det ställs inte några särskilda krav på en utsaga för att den ska anses utgöra en angivelse. Inte heller behöver en viss person pekas ut som misstänkt. (Se Rogers m.fl. Rättegångsbalken, version den 1 april 2012, kommentaren till 20 kap. 5 §.) I praxis har redan det förhållandet att en målsägande polisanmält en person för ett visst förfarande ansetts visa att hon önskade att saken skulle bli föremål för åtal. I det fallet hade vid prövningen i högre rätt gärningsbeskrivningen tolkats så att saken innefattade ett annat brott än det åklagaren ursprungligen gjort gällande och för vilket brott det krävdes åtalsangivelse (se rättsfallet NJA 2004 s. 757). Med hänsyn till det anförda får enligt hovrätten en målsägande som polisanmäler ett förfarande eller en person som i sådan egenskap medverkar i en brottmålsprocess som utgångspunkt antas ha angett ett brott till åtal, där det är en förutsättning för åtal. Det sagda gäller dock endast under förutsättning att han eller hon inte gett tillkänna en motsatt uppfattning (se t.ex. rättsfallet NJA 1981 s. 513).
I det nu aktuella fallet konstaterar hovrätten att J.A. har hörts två gånger av polisen. Vid det första tillfället, som ägde rum samma natt som händelsen, har brottsmisstanken rubricerats som misshandel/vållande till kroppsskada och vid det andra tillfället har den rubricerats som misshandel. I det sistnämnda förhöret har J.A., som åklagaren framhållit, medgett att polisen fick ta del av journalanteckningarna från sjukvården samt förklarat att han önskade att åklagaren skulle föra hans skadeståndstalan. Åklagaren väckte därefter åtal mot Rice för misshandel. Gärningsbeskrivningen omfattade påstående om att denne uppsåtligen eller i vart fall av oaktsamt tillfogat målsäganden en fraktur. Vid huvudförhandlingen, vid vilken J.A. var närvarande och hördes, yrkade åklagaren slutligen endast ansvar för vållande till kroppsskada. J.A. får därmed anses ha angett brottet till åtal och åklagaren således ha menat att ett sådant åtal var påkallat ur allmän synpunkt (se rättsfallen NJA 1992 s. 150, 1994 s. 555 och 2004 s. 757). Det föreligger således förutsättningar att pröva åtalet för vållande till kroppsskada.
Lika med tingsrätten anser hovrätten att det är utrett att det var en stökig stämning vid tillfället. J.A. har bekräftat att han var ”lite irriterad” och av dennes förhör har det tydligt framgått att han var upprörd över vad han uppfattade vara ett övervåld från ordningsvakternas sida mot kamraten Gill Det är vidare klarlagt att J.A. flera gånger uppmanats att lämna platsen men att han inte gjort det, enligt egna uppgifter för att han ville att ordningsvakterna skulle släppa Gill och för att ”ha koll” på vad de gjorde med denne. Mot denna bakgrund och de tre ordningsvakternas samstämmiga uppgifter är det visat att J.A. motsatte sig J.B:s ingripande mot honom. Det saknas enligt hovrättens mening anledning att ifrågasätta J.B:s påstående att han sedan bedömt att han inte kunde hålla J.A. själv och att han ville säkra dennes andre arm, men inte fick tag på den, samt att det var därför han kallade på hjälp från Rice
J.B. har förklarat att han gjorde ingripandet för att polisen skulle omhänderta J.A. för ordningsstörande och att han avsåg att sätta fängsel på denne. Utredningen medger inte annan slutsats än att denna åtgärd från J.B., som alltså enligt vad som framkommit i målet är ordningsvakt, med hänsyn till omständigheterna varit försvarlig, se 10 och 29 §§polislagen (1984:387). Rice har därmed enligt 24 kap.2 och 5 §§brottsbalken haft samma rätt att ingripa vid sidan av J.B. Det förhållandet att Rice saknat utbildning för ett ingripande saknar i detta sammanhang särskild betydelse.
Det fortsatta händelseförloppet fram till J.A. åsamkades en fraktur har enligt samtliga inblandade gått mycket fort och förhållandena på platsen har varit röriga. Utredningen har således inte gett en entydig bild av vad som sedan hände. Därmed ska R.A:s skildring läggas till grund för bedömningen. Sålunda har Rice uppgett att Harper ryckte till när han försökte få tag på dennes arm. Visserligen har Rice också sagt att han höll J.A. i överarmen, men han har hävdat att han inte förde armen bakåt eller utåt. Härvid beaktar hovrätten att det av journalanteckningarna endast framgår att J.A., när han kom in till sjukhuset den 31 juli 2011 vid 02.30-tiden, uppvisade en fraktur på vänstra överarmen. Någon närmare utredning hur skadan har sett ut eller hur den har orsakats finns således inte. Åklagarens bevisning medger alltså inte slutsatsen att frakturen uppkommit genom att J.A:s arm vridits upp på ryggen. Hovrätten har därför att utgå från att den kan ha orsakats på det sätt som Rice hävdat, dvs. att den har uppkommit när han försökte få tag på J.A:s arm och denne ryckte till för att undkomma. Sammanfattningsvis är det inte visat att Rice vid ingripandet förfarit på ett sådant sätt att hans handlande bör medföra straffansvar. Åtalet ska lämnas utan bifall.
Med upphävande av tingsrättens dom, utom såvitt avser därigenom tillerkänd ersättning till försvararen, ogillar hovrätten åtalet.
Hovrättens dom meddelad: den 6 november 2012.
Mål nr: B 2064-12.
Lagrum: 3 kap. 8 § och 12 § samt 24 kap. 2 § och 5 §brottsbalken; 10 § och 29 §polislagen (1984:387).
Rättsfall: NJA 1981 s. 513; NJA 2004 s. 757; NJA 1992 s. 150; NJA 1994 s. 555.