Ett landsting har sagt upp ett köksbiträde, som under flera år varit sjukskriven och senare även uppburit sjukbidrag på grund av bröstryggbesvär. Arbetstagaren hade vid uppsägningstillfället bestämt sig för att återgå i arbete på halvtid, men vägrade infinna sig för arbete på den arbetsplats som landstinget anvisade. Landstinget hade dessförinnan vid flera tillfällen anmodat arbetstagaren att inställa sig för arbetsprövning på samma arbetsplats. - I målet uppkommer bl.a. frågan vilken betydelse det har att en arbetstagare som uppbär sjukbidrag vägrar att inställa sig för arbetsprövning som arbetsgivaren erbjuder. Även fråga om landstinget haft rätt att tilldela arbetstagaren varning enligt AB 89 för att denne vägrat inställa sig för arbetsprövning.
M.B. i Solna
M.B. i Solna.
Tingsrättens dom, se bilaga.
M.B. har yrkat att arbetsdomstolen - med ändring av tingsrättens dom - skall dels ogiltigförklara uppsägningen av honom, dels förplikta Landstinget att till honom betala allmänt skadestånd med 30 000 kr för brott mot anställningsavtalet och kollektivavtalet och med 50 000 kr för brott mot lagen om anställningsskydd (anställningsskyddslagen), jämte ränta på båda beloppen enligt 6 § räntelagen från den 16 december 1991 till dess full betalning sker.
Landstinget har bestritt bifall till yrkandena och hemställt att arbetsdomstolen - med ändring av tingsrättens dom - befriar Landstinget från skyldigheten att till M.B. utge allmänt skadestånd med 2000 kr för brott mot kollektivavtalets bestämmelse om meddelande av varning, AB 89 § 11.
M.B. har bestritt bifall till Landstingets ändringsyrkande.
Parterna har fordrat ersättning för rättegångskostnader i arbetsdomstolen.
Arbetsdomstolen har avgjort målet efter huvudförhandling. Vid denna har förnyat förhör under sanningsförsäkran hållits med M.B. Vittnesförhören i tingsrätten med C.K., M.E.-D., C.B. och L.B. har förebringats genom uppspelning av bandupptagningarna av förhören.
Parterna har till utveckling av sin talan i arbetsdomstolen anfört i huvudsak detsamma som finns antecknat i tingsrättens dom. De har dock gjort följande förtydliganden och tillägg.
M.B.
Uppsägningen av M.B. saknar saklig grund i första hand därför att han inte har varit olovligen frånvarande från arbetet eller arbetsvägrat. Före den 1 augusti 1991 hade M.B. fullt sjukbidrag. Eftersom försäkringskassan förfogar över arbetsprövningen av den som har sjukbidrag, hade M.B. inte någon arbetsplikt i förhållande till Landstinget före denna dag och kan därför inte anses ha arbetsvägrat fram till dess. Den nämnda dagen inställde sig M.B. för att arbeta på den arbetsplats som Landstinget hade rätt att anvisa för honom, nämligen i Karolinska sjukhusets kök. I vart fall uppfattade M.B. det så att detta var den plats som arbetsgivaren hade rätt att anvisa.
Landstinget hade inte rätt att anvisa arbete för M.B. i Jakobsbergs sjukhus kök. M.B:s anställningsavtal innebär att han är anställd i sjukhusköket på Karolinska sjukhuset. Detta framgår av Landstingets beslut om omplacering. I detta anges att hans arbetsplats är Karolinska sjukhuset, kostavdelningen och att han är anställd som köksbiträde. Vad som antecknats i beslutet är en direkt avspegling av anställningsavtalet. M.B:s arbetsplikt omfattar således inte arbete på Jakobsbergs sjukhus.
Fråga var om en stadigvarande förflyttning som M.B. motsatte sig. Det krävdes därför vägande skäl för Landstingets omplacering, dels enligt praxis, dels enligt kollektivavtalet, AB 89 § 6. Vägande skäl för omplacering har inte förelegat främst därför att läkare har rekommenderat annat arbete för M.B. än köksarbetet på Karolinska sjukhuset. Arbete i Jakobsbergs sjukhus kök kan inte betraktas som annat arbete än det i Karolinska sjukhusets kök, eftersom skillnaderna mellan de två köken främst är organisatoriska. Härtill kommer att en omplacering till Jakobsbergs sjukhus skulle medföra att M.B:s restid till arbetet förlängdes med en timme per dag. Han skulle också förlora den värdefulla kontakten med arbetskamraterna i köket på Karolinska sjukhuset. Slutligen har Landstinget utfäst sig att inte ge M.B. köksarbete. I protokollet från rehabiliteringssammankomsten den 27 september 1990 har felaktigt antecknats att man vid mötet enades om att återgång till arbetet i köket på Karolinska sjukhuset var uteslutet för M.B. Vad som antecknats i protokollet stämmer dock inte med vad som sades vid mötet. Det man var överens om var att återgång till köksarbete, vilket som helst, var uteslutet för M.B. Landstinget är en av Stockholms största arbetsgivare och borde därför ha möjlighet att finna något annat arbete än köksarbete till M.B. Inte ens om arbetsdomstolen skulle finna att M.B. har arbetsvägrat, föreligger det saklig grund för uppsägning av honom. I detta hänseende bör en rad omständigheter vägas samman.
Innan en arbetsgivare tillgriper en så ingripande åtgärd som uppsägning bör han undersöka samtliga möjligheter till frivilliga rättelser; i första band genom informella tillsägelser eller varningar. Ont detta inte hjälper bör han överväga de disciplinåtgärder som anges i kollektivavtalet. AB 89 § 11 möjliggör skriftlig varning, löneavdrag och avstängning. Landstinget har i och för sig både utdelat tillsägelser och varningar. De har emellertid meddelats under våren och sommaren och saknade därför betydelse, eftersom M.B. då ännu uppbar helt sjukbidrag och därför som redan sagts inte arbetsvägrade.
Omplaceringsåtgärden syftade inte heller till att fylla ett oundgängligt behov av arbetskraft på Jakobsbergs sjukhus. Man kan därför inte säga att M.B. genom att inte vilja arbeta i Jakobsbergs sjukhus kök försatte Landstinget i någon särskilt bekymmersam situation.
M.B. har dessutom själv varit övertygad om att han har handlat rätt och funnit stöd för sitt handlande, särskilt genom att Svenska Kommunalarbetareförbundet ogiltigförklarade Landstingets varsel den 5 augusti 1991 om uppsägning. M.B. har inte heller ådagalagt någon ovilja att arbeta. Tvärtom friskskrev han sig själv och inställde sig för att arbeta på Karolinska sjukhuset.
Även det förhållandet att arbetsgivarens hantering av ärendet har varit bristfällig på flera sätt har betydelse för om saklig grund för uppsägning skall anses föreligga. Landstinget har under tid då M.B. varit sjukskriven utan att ha rätt till det utfärdat en rad anmaningar till honom att inställa sig till arbete och även gett honom en skriftlig varning. Därefter har Landstinget - redan fem dagar efter det att M.B. återgick i arbete - sagt upp honom. Slutligen bör noteras att M.B. inte har förhållit sig passiv till arbetsgivarens anmaningar till arbetsprövning. Han har bl.a. den 5 juni 1991 - dagen efter anmaningen att inställa sig på Jakobsbergs sjukhus för arbetsprövning - tillställt Landstinget en skrivelse vari han klargjorde att han motsatte sig arbete i kök över huvudtaget.
Den 27 september 1990 hölls ett möte mellan bl.a. företrädare för Landstinget, Försäkringskassan och Svenska Kommunalarbetareförbundet satta en läkare och M.B. Vid sammanträffandet beslutades att M.B. efter en lång sjukskrivning, under vilken han uppburit helt sjukbidrag, från och med den 1 januari 1991 skulle börja arbeta halvtid och att han skulle beviljas halvt sjukbidrag för ett år framåt. Under maj 1991 fann Landstinget arbete åt M.B. i Jakobsbergs sjukhus kök och kallade honom till arbetsprövning där. Placeringen av M.B. på Jakobsbergs sjukhus var avsedd som en arbetsprövning och inte en omplacering. Det var således inte fråga om någon stadigvarande förflyttning som enligt kollektivavtalet fordrar vägande skäl.
M.B. har varit anställd vid Service Nordväst som köksbiträde och har varit placerad vid Karolinska sjukhuset. Service Nordväst framställer mat till bl.a. Karolinska sjukhuset och Löwenströmska sjukhuset samt sjukhusen i Jakobsberg, Sundbyberg och Sollentuna. M.B. arbetsskyldighet omfattar inte bara Karolinska sjukhuset utan även de andra sjukhusen inom Service Nordväst. Landstinget har därför haft rätt att inom ramen för M.B:s anställning omplacera honom till köksarbete i Jakobsbergs sjukhus.
Även om förflyttningen av M.B. till Jakobsbergs sjukhus skulle anses stadigvarande, så föreligger vägande skäl för den. Av det läkarintyg som låg till grund för sjukskrivningen av M.B. framgår att hans dåvarande arbete i Karolinska sjukhusets kök medförde tunga lyft i vridna och framåt böjda ställningar och att han inte kunde fortsätta med det. Han behövde därför byta till ett lätt arbete. Vid mötet den 27 september 1990 konstaterades att det med hänsyn till M.B:s besvär var uteslutet för honom att återgå till arbetet i Karolinska sjukhusets kök. Det konstaterades också att ett lätt och rörligt arbete utanför Karolinska sjukhusets kök skulle ordnas åt honom. Vid mötet nämndes emellertid inte att köksarbete i och för sig var olämpligt för M.B. och han erhöll inte heller något löfte om att slippa köksarbete. Både en läkare och en ergonom har ansett att arbetet i Jakobsbergs sjukhus kök är lämpligt för M.B.
Det är riktigt att förflyttningen till Jakobsbergs sjukhus medför att M.B:s restid till arbetet ökar med en timme per dag. Det förhållandet och även den omständigheten att M.B. vid förflyttningen till Jakobsbergs sjukhus förlorar kontakten med sina arbetskamrater på Karolinska sjukhusets kök, saknar emellertid betydelse för bedömningen av om vägande skäl för förflyttningen förelegat.
Eftersom avsikten var att M.B. skulle arbeta halvtid från och med den 1 januari 1991 var han skyldig att därefter följa Landstingets instruktioner. Han anmodades vid fyra tillfällen att inställa sig på Jakobsbergs sjukhus för arbetsprövning och fick också en skriftlig varning, men inställde sig ändå inte. Det fanns därför saklig grund för uppsägningen av honom. l vart fall är Landstingets uppsägning sakligt grundad genom att M.B. arbetsvägrat från och med den 1 augusti 1991. Trots att Landstinget även därefter uppmanat honom att inställa sig i köket till Jakobsbergs sjukhus har han uteblivit.
När M.B. inte följde Landstingets order att inställa sig för arbetsprövning var det befogat att tilldela honom en varning. Landstinget har inte härigenom brutit mot bestämmelserna i AB 89 § 11. För det fall att Landstinget inte anses ha haft rätt att utdela en varning, bör det yrkade skadeståndet jämkas till noll eftersom det skulle vara oskäligt att Landstinget förpliktades utge skadestånd. När varningen utfärdades kände Landstingets företrädare nämligen inte till att Försäkringskassan fattat ett retroaktivt beslut om att förlänga M.B:s sjukbidrag till den 1 augusti 1990. Försäkringskassans beslut hade endast delgetts M.B. och han hade inte underrättat Landstinget om det.
Arbetsdomstolen finner inte skäl ifrågasätta Landstingets uppgift att omplaceringen av M.B. ligger inom ramen för dennes anställning. Fråga är därför om Landstinget haft sådana vägande skäl som krävs enligt § 6 i AB 89, för att omplacera - eller med den terminologi som används i kollektivavtalet förflytta - M.B. till Jakobsbergs sjukhus mot dennes vilja.
Enligt M.B. har det inte förelegat sådana skäl, främst därför att läkare rekommenderat annat arbete för honom än köksarbete i Karolinska sjukhusets kök och att arbete i köket på Jakobsbergs sjukhus inte kan betraktas som sådant annat arbete.
Landstinget har bestritt att det har krävts vägande skäl för omplaceringen av M.B. till Jakobsbergs sjukhus, eftersom det inte varit fråga om någon stadigvarande förflyttning av denne. Landstingets inställning får förstås så att om placeringen i Jakobsberg inte hade utfallit väl, hade Landstinget fått överväga andra alternativ. Enligt Landstinget har det dock under alla förhållanden förelegat vägande skäl för att flytta M.B. därför att denne på grund av sin skada inte kunde fortsätta arbeta i Karolinska sjukhusets kök.
Det är ostridigt att M.B. med hänsyn till sin arbetsskada inte kunde vara kvar i arbete i köket på Karolinska sjukhuset. En förflyttning av honom till annat arbete har därför krävts. M.B. har inte visat stöd för sitt påstående att han fått utfästelser om att han inte skulle fortsätta med köksarbete. Annat har inte kommit fram i målet än att köket till Jakobsbergs sjukhus - som också tingsrätten funnit - erbjuder goda möjligheter att göra arbetet lätt, rörligt och varierat. Det finns inget i utredningen som visar att förflyttningen av M.B. var olämplig. Arbetsdomstolen beaktar här att Landstinget förklarat att man var beredd att överväga annat arbete, om det skulle visat sig att arbetet inte passade för M.B. På grund härav och då de skäl i övrigt som M.B. åberopat inte föranleder någon annan bedömning finner arbetsdomstolen att Landstinget inte brutit mot bestämmelserna i § 6 i AB 89 om förflyttning av en arbetstagare genom att anmoda M.B. att från och med den 1 augusti 1991 inställa sig för tjänstgöring i köket till Jakobsbergs sjukhus.
Fråga är då om Landstinget även haft saklig grund för att säga upp M.B.
Landstinget har påstått att uppsägningen är sakligt grundad, eftersom M.B. vägrat följa Landstingets beslut om arbetsprövning i köket till Jakobsbergs sjukhus och i vart fall därför att M.B. från och med den 1 augusti 1991 har arbetsvägrat genom att inte inställa sig på den anvisade arbetsplatsen.
Enligt M.B. är uppsägningen inte sakligt grundad i första hand därför att han inte har arbetsvägrat. Eftersom han före den 1 augusti 1991 uppbar fullt sjukbidrag och inte hade någon arbetsplikt kunde han heller inte arbetsvägra. Efter nämnda dag inställde han sig för att arbeta i Karolinska sjukhusets kök. Även om Landstinget hade rätt att anvisa honom arbetet i Jakobsbergs sjukhus, hade han ändå uppfattningen att Landstinget inte hade någon sådan rätt.
Av 7 kap. 1 § andra stycket lagen (1962:381) om allmän försäkring framgår att en försäkrad har rätt till folkpension i form av sjukbidrag, om dennes arbetsförmåga på grund av sjukdom eller annan nedsättning av den fysiska eller psykiska prestationsförmågan är nedsatt, dock utan att nedsättningen kan anses varaktig (jfr motsvarande bestämmelser i 13 kap. 1 § samma lag i fråga om rätt till tilläggspension i form av sjukbidrag). Det är försäkringskassan som beslutar om sjukbidrag och som i anslutning härtill inom ramen för den allmänna försäkringen prövar den försäkrades arbetsförmåga. I allmänhet har en arbetsgivare inte rätt att säga upp en anställd när denne på grund av sjukdom är förhindrad att utföra sitt arbete. Nedsatt arbetsförmåga godtas alltså i princip inte som saklig grund för uppsägning.
Arbetsgivaren och samhället ett ansvar för att en arbetstagare som drabbas av arbetsskada får del av de anpassnings- och rehabiliteringsinsatser som behövs för att arbetstagaren skall kunna fortsätta arbeta. Arbetsgivaren har med gällande bestämmelser förstahandsansvaret för att vidta de arbetslivsinriktade rehabiliteringsåtgärder som kan genomföras inom eller i anslutning till den egna verksamheten och som syftar till att arbetstagaren skall kunna komma tillbaka i arbete hos arbetsgivaren (se prop. 1990/91:140 och 141, AU22 och SfUl6 samt rskr. 302 och 303). De insatser som krävs för att en arbetsskadad skall kunna komma tillbaka i arbete utgår ifrån en samverkanssyn, där denne förväntas medverka på ett aktivt och positivt sätt. Någon möjlighet att rent fysiskt tvinga en arbetsskadad till arbetsprövning finns inte. Om den arbetsskadade utan giltig anledning vägrar att underkasta sig sådan arbetslivsinriktad rehabilitering som avser att förkorta sjukdomstiden eller att förebygga eller häva nedsättning av arbetsförmågan, kan försäkringskassan besluta att tills vidare förvägra denne sjukbidraget (se nuvarande 20 kap. 3 § lagen om allmän försäkring). En i allt väsentligt motsvarande möjlighet att dra in sjukbidraget gällde även före den 1 januari 1992, då de nuvarande bestämmelserna om rehabilitering i lagen om allmän försäkring trädde i kraft.
De bestämmelser som finns i lagen om allmän försäkring för att komma till rätta med en arbetsskadad som vägrar att medverka i arbetslivsinriktad rehabilitering utgör inte någon uttömmande reglering. Bestämmelserna tar endast sikte på vad försäkringskassan kan göra.
Vad arbetsgivaren kan göra i de fall arbetstagaren inte vill delta i en rehabilitering hos arbetsgivaren får prövas utifrån andra utgångspunkter. Som nyss sagts har en arbetsgivare i princip inte rätt att skilja en arbetstagare från anställningen på grund av att denne är sjuk. I förarbetena till de nuvarande bestämmelserna om arbetsgivares rehabiliteringsansvar har uttalats att det knappast torde bli aktuellt att bedöma en uppsägning från arbetsgivaren som sakligt grundad under tid då det pågår åtgärder för att stärka den enskilde arbetstagaren och öka dennes förutsättningar att arbeta (prop. 1990/91:140 s. 52 f.). Som arbetsdomstolen uttalat i domen AD 1993 nr 42 kan dock arbetsgivarens ansvar inte sträcka sig längre än att medverka till sådana åtgärder som syftar till att arbetstagaren skall kunna komma tillbaka till denne. Detta innebär såvitt nu är av intresse, att om arbetstagaren utan giltigt skäl vägrar att delta i en rehabilitering av sådant slag, måste dennes handlande få den effekten att arbetsgivaren får anses ha fullgjort sitt rehabiliteringsansvar och därmed också att arbetstagaren inte längre kan göra anspråk på att få behålla sin anställning hos arbetsgivaren. Detta under förutsättning dock att fråga är om en arbetsprövning som kan antas bidra till att arbetstagaren skall kunna återgå i arbete och att detta arbete är av sådant slag att arbetstagaren skäligen bör godta omplacering till det.
När M.B. sades upp i augusti 1991 hade han på eget initiativ återgått i arbete på halvtid. Ulan måste redan när han den 5 augusti underrättades om att arbetsgivaren hade för avsikt att säga upp honom ha insett allvaret i de anmaningar han dessförinnan fått och även senare fick från arbetsgivaren och som syftade till att bereda honom arbete i köket till Jakobsberg sjukhus. Trots detta vägrade han att följa arbetsgivarens order. Landstinget kan inte anses ha haft skyldighet att ge M.B. möjlighet till någon annan omplacering. Mot bakgrund härav måste Landstinget därför anses ha haft saklig grund för att genom uppsägning den 19 augusti 1991 skilja M.B. från anställningen. Vad M.B. i övrigt har anfört till stöd för påståendet att saklig grund för uppsägning av honom inte föreligger förändrar inte denna bedömning. På grund härav skall M.B. yrkande om ändring av tingsrättens dom i fråga om ogiltigförklaring av uppsägningen avslås, liksom dennes yrkande om förpliktande för Landstinget att utge allmänt skadestånd för brott i detta avseende mot anställningsskyddslagen.
M.B. har påstått också att Landstingets varning den 29 juli 1991 strider mot kollektivavtalet, AB 89 § 11, eftersom han vid tiden för varningen uppbar fullt sjukbidrag och Landstinget därför inte då förfogade över några sanktionsmedel.
Landstinget har bestritt att den utdelade varningen strider mot kollektivavtalet.
Enligt § 11 punkt 1 i AB 89 kan en arbetstagare som i anställningen gjort sig skyldig till fel eller försummelse åläggas disciplinpåföljd i form av skriftlig varning eller - vid svarare eller upprepad förseelse - löneavdrag.
Som framgått av vad som redan sagts måste den arbetsprövning vid Jakobsbergs sjukhus som aktualiserades av Landstinget under våren och sommaren 1991 anses ha varit lämpad för sitt ändamål. Vad frågan främst gäller är om det kan räknas M.B. till last som fel eller försummelse i disciplinärt avseende att han vägrade inställa sig till denna arbetsprövning.
Det kan i och för sig konstateras att Landstinget under såväl våren som sommaren 1991 vid flera tillfällen tog initiativ till att få M.B. att komma till Jakobsberg för att där sammanträffa med föreståndaren för köket, men att M.B. trots kallelser inte infann sig och vid de flesta tillfällen inte heller meddelade att han inte avsåg att komma. Det har emellertid inte visats att M.B. för sin del accepterat att genomgå någon arbetsprövning i köket till Jakobsberg sjukhus. Något lagligt stöd för att M.B. skulle vara skyldig att inställa sig till arbetsprövning där finns inte heller. M.B. kan därför inte anses ha gjort något fel i disciplinärt hänseende när han vägrade inställa sig till den aviserade arbetsprövningen. Med beaktande av att rehabiliteringen av en arbetsskadad utgår ifrån en samverkanssyn kan Landstingets insatser i detta sammanhang inte gärna uppfattas på annat sätt än som ett erbjudande till M.B. om arbetsprövning som denne i sig hade möjlighet att godta eller avböja. Det förhållandet att M.B. vägrade arbetspröva i Jakobsberg kan därför inte heller läggas honom till last som försummelse i sådant hänseende.
Något utrymme för Landstinget att enligt kollektivavtalets bestämmelser ålägga M.B. disciplinansvar i form av en varning har därför inte funnits. En annan sak är att det måste anses ha stått Landstinget fritt att informera M.B. om att han löpte risk att förlora sin anställning hos Landstinget om han inte godtog erbjudandet. En upplysning av sådant slag måste i och för sig anses värdefull, så att arbetstagaren inser betydelsen av att medverka i en meningsfull rehabilitering. Av utredningen framgår att Landstinget tidigare också gav M.B. en sådan upplysning. Någon "varning" i denna betydelse var det dock inte nu fråga om.
Genom att tilldela M.B. den skriftliga varningen har Landstinget således brutit mot § 11 första punkten i AB 89. För detta brott mot avtalet är Landstinget skadeståndsskyldigt.
Landstinget har yrkat att skadeståndet skall jämkas med hänsyn till att Landstinget inte kände till att M.B. uppbar helt sjukbidrag när C.K. i egenskap av t.f. personalchef den 29 juli 1991 beslutade att tilldela M.B. varningen. Visserligen får det av förhöret med C.K. anses framgå att hon då inte kände till att Försäkringskassan med retroaktiv verkan förlängt M.B:s hela sjukbidrag att gälla fram till utgången av juli månad. Av utredningen i målet framgår dock att Försäkringskassan även tidigare beslutat retroaktivt om helt sjukbidrag till M.B. och att det också förekommit kontakter mellan Landstinget och kassan i fråga om dennes sjukbidrag. Landstinget borde därför före beslutet om varning ha förvissat sig om huruvida något beslut från kassan i fråga om sjukbidrag för den aktuella tiden var fattat eller kunde förväntas komma. Med hänsyn till omständigheterna finner arbetsdomstolen dock att skadeståndet inte bör bestämmas till ett högre belopp än det av tingsrätten utdömda. Tingsrättens domslut skall således fastställas även i denna del.
Vid denna utgång av arbetsdomstolens prövning skall M.B. ersätta Landstinget såväl dess tillerkända rättegångskostnader vid tingsrätten som rättegångskostnader i arbetsdomstolen. Tingsrättens dom såvitt avser M.B:s ansvar för Landstingets kostnader skall alltså fastställas.
För sitt biträde enligt rättshjälpslagen skall A.M. tillerkännas begärd ersättning.
1. Arbetsdomstolen fastställer tingsrättens domslut under punkterna l, 2 och 5.
2. Arbetsdomstolen fastställer enligt rättshjälpslagen ersättning till A.M. för det biträde han lämnat M.B. i arbetsdomstolen till femtontusenetthundrasextio (15160) kr, varav 14 560 kr för arbete och 600 kr för tidsspillan. Av det sammanlagda ersättningsbeloppet utgör 3 032 kr mervärdeskatt.
3. M.B. skall ersätta Landstinget dess rättegångskostnader i arbetsdomstolen med fjortontusentvåhundrafyrtio (14240) kr avseende ombudsarvode, jämte ränta på beloppet enligt 6 § räntelagen från dagen för denna dom tills betalning sker.
Ledamöter: Simmons, Carey, Roberts, Cannon, Sanders, Murphy och Young (ombudsman i Landsorganisationen; tillfällig ersättare). Enhälligt.
M.B. som är medlem i Svenska Kommunalarbetareförbundet (SKAF), har sedan 1979 varit anställd vid Stockholms läns landsting (Landstinget) som biträde i centralköket på Karolinska sjukhuset. Han var under tiden från 1987 till den 1 augusti 1991 helt sjukskriven med helt sjukbidrag tro m den 1 juni 1989 till den 1 augusti 1991 p.g.a. kronisk bröstryggvärk.
I anledning av M.B:s skada hölls en rehabiliteringssammankomst den 27 september 1990 vid vilken M.B. samt representanter från Landstinget, försäkringskassan, SKAF och Landstingshälsan var närvarande. Vid mötet redogjordes för M.B:s arbetssituation och att han fr.o.m. den 1 januari 1991 skulle arbeta halvtid, varvid halvt sjukbidrag skulle komma att beviljas under ett år. De närvarande var överens om att M.B. inte kunde återgå till arbetet i centralköket, och att han i stället skulle beredas ett lätt och varierande arbete på halvtid vid annat arbetsställe.
I april 1991 fick M.B. ett erbjudande om att arbetspröva på Jakobsbergs sjukhus Han tackade nej till detta erbjudande. Andra alternativ undersöktes men inget befanns lämpligt Vid fyra tillfällen, den 16 maj, 4 juni, 19 juli och 29 juli 1991 anmodades M.B. av Landstinget att inställa sig för arbetsprövning på Jakobsbergs sjukhus. Anmodan den 29 juli 1991 var kombinerad med en skriftlig varning enligt kollektivavtalet AB 89 § 11.
Landstinget hade den 24 juli 1991 fattat ett beslut, i samråd med försäkringskassan och M.B:s fackliga företrädare, om att M.B. skulle arbetspröva som köksbiträde på Jakobsbergs sjukhus. Arbetet skulle utföras fyra timmar per dag under tiden 26 juli - 27 september 1991. M.B. delgavs beslutet i slutet av juli
M.B. friskskrev sig till hälften fr.o.m. den 1 augusti 1991. Denna dag och påföljande arbetsdagar infann han sig i centralköket, där han emellertid nekades arbetsuppgifter och sedermera avstängdes - med hänvisning till att han var anvisad plats på Jakobsbergs sjukhus. Landstinget varslade om uppsägning den 5 augusti 1991 och sade slutligen upp M.B. den 19 augusti samma år eftersom han inte inställt sig på den anvisade arbetsplatsen.
M.B. har yrkat att tingsrätten skall ogiltigförklara uppsägningen samt att Landstinget skall förpliktas utge allmänt skadestånd med 30000 kr för brott mot anställningsavtalet och kollektivavtalet och med 50000 kr för brott mot anställningsskyddslagen (LAS). På beloppen har M.B. yrkat ränta enligt 6 § räntelagen från dagen för delgivningen av stämningsansökan.
Grunden för talan om ogiltighetsförklaringen och skadeståndet för brott mot I-AS är att saklig grund för uppsägning har saknats, Grunden för talan om skadestånd för brott mot anställnings- och kollektivavtalet är att M.B:s omplacering strider mot AB 89 § 6 och att den skriftliga varningen strider mot AB 89 § 11. - M.B. har inte varit olovligen frånvarande och har inte heller arbetsvägrat, eftersom han infunnit sig på sin gamla arbetsplats from den 1 augusti. Omplaceringen till Jakobsbergs sjukhus har skett mot M.B:s vilja varför det krävts vägande skäl enligt kollektivavtalet. Sådana skäl har saknats. Inte något köksarbete var lämpligt för honom med hänsyn till hans skada. Han hade dessutom tätt utfästelser från Landstinget om att han skulle slippa köksarbete. Arbetet vid Jakobsbergs sjukhus skulle innebära en förlängning av arbetstiden med två timmar p.g.a. längre restid. Samvaron med gamla arbetskamrater, som dessutom var väl införstådda med hans problem, skulle också komma att upphöra. M.B. har haft helt sjukbidrag fram till den l augusti 1991. Arbetsprövningen skulle därför äga rum inom ramen för sjukbidrag enligt lagen om allmän försäkring Den var en angelägenhet endast mellan honom och försäkringskassan. Landstinget har därför under tiden fram till den 1 augusti 1991 inte förfogat över några sanktionsmedel. Att M.B. har vägrat att följa anmaningarna och de skriftliga varningarna saknar således betydelse för uppsägningens sakliga grund. Landstinget har heller inte varit behörigt att, under den tid helt sjukbidrag utgått, tvinga M.B. att inställa sig till arbete på Jakobsbergs sjukhus.
Landstinget har bestritt käromålet. Inget belopp kan vitsordas som skäligt i allmänt skadestånd. Ränteyrkandet vitsordas i och för sig.
Grunden tör bestridandet är att uppsägningen har varit sakligt grundad eftersom M.B. inte har inställt sig på den anvisade arbetsplatsen. Även om omplaceringen skall anses som stadigvarande - vilket förnekas - har vägande skäl förelegat i enlighet med kollektivavtalets bestämmelser. Den skriftliga varningen har varit befogad eftersom M.B. inte inställde sig på den anvisade arbetsplatsen. - Arbetsprövning under en kortare tid vilket här har varit fråga om - är inte att hänföra till "stadigvarande förflyttning" enligt AB 89 § 6, Arbetsprövningen har varit avsedd att utröna om en viss annan arbetsplats än den ordinarie skulle vara lämplig. Om arbetsplatsen befunnits olämplig hade nya förslag till arbetsprövning tagits fram. Även om placeringen på Jakobsbergs sjukhus skulle anses stadigvarande har Landstinget haft vägande skäl till omplaceringen m h t till M.B:s skada. Arbetet i centralköket var uteslutet för M.B:s del. Vid rehabiliteringssammankomsten den 28 september 1990 erhöll Landstinget uppgift om att M.B. skulle vara sjukskriven med sjukbidrag endast till hälften från den 1 januari 1991. Landstingets uppfattning är att det hela sjukbidraget förlängdes eftersom M.B. inte påbörjade arbetet hos Landstinget. Landstinget fick dessutom inte kännedom om att helt sjukbidrag utgått förrän i juli 1991. Landstinget har därför varit behörigt att vidta disciplinåtgärder även före den 1 augusti 1991. Landstinget här även varit behörigt att anvisa arbetet på Jakobsbergs sjukhus.
M.B. har bestritt det interimistiska yrkandet.
Parterna har yrkat ersättning för rättegångskostnader, Landstinget bl a med 30 000 kr avseende ombudsarvode för c:a 30 arbetstimmar M.B. har därvid endast vitsordat 26434 kr i ombudsarvode.
M.B. har hörts under sanningsförsäkran.
På Landstingets begäran har vittnesförhör hållits med personalchefen C.K. f d företagsläkaren M.E.-D., ergonomen C.B. samt rehabiliteringskonsulten L.B.
Båda parter har åberopat viss skriftlig bevisning.
Frågan om saklig grund för uppsägning har förelegat hänger nära samman med frågorna om arbetsgivarens behörighet och rätt att omplacera M.B. Huvudregeln på arbetsmarknaden är att rätten att leda och fördela arbetet tillkommer arbetsgivaren, med de begränsningar som kan följa p.g.a. lag, bestämmelser i kollektivavtal eller goda seder. Enligt praxis krävs, som ett minimum, att godtagbara skäl förelegat för omplacering.
I målet är ostridigt att M.B. lider av fysiska besvär, som gjorde arbetet i centralköket omöjligt för honom. Vid rehabiliteringssammankomsten den 28, september 1990 fann samtliga närvarande att det var uteslutet för M.B. att återgå till arbetet i centralköket. E.D. och B. har omvittnat att centralköket är en arbetsplats med stordrift (ca 130 anställda), repetitiva arbetsmoment och med svårigheter att anpassa arbetsuppgifterna. Köket vid Jakobsbergs sjukhus däremot, är ett litet kök (8 anställda) med goda möjligheter att göra arbetet lätt, rörligt och varierat. Tingsrätten finner det uppenbart att omplaceringsåtgärden inte strider mot innehållet i AB 89 § 6.
M.B. har, utan att kunna visa det, gjort gällande att han fått utfästelser av innebörd att han skulle slippa köksarbete helt. De skäl som M.B. i övrigt anfört som skäl frö att det inte var rätt att omplacera honom till Jakobsbergs sjukhus är inte av den beskaffenheten att de kan ha någon betydelse i fråga om arbetsgivarens möjligheter att omplacera.
M.B. har slutligen gjort gällande att Landstinget fram till den 1 augusti 1991 saknat behörighet att anvisa annat arbete och inte heller kunnat sanktionera M.B:s vägran att infinna sig på Jakobsbergs sjukhus.
Det är ostridigt att M.B. varit helt sjukskriven fram till den 1 augusti 1991. Det är vidare ostridigt att man vid ett möte i september 1990 beslutat att M.B:s hade en "halv" arbetsmöjlighet from den 1 januari 1991, att han skulle få halvt sjukbidrag och att han skulle beredas ett lätt och varierande arbete på halvtid. K. och B. har omvittnat att arbetsprövningen sker genom ett samarbete mellan försäkringskassan och arbetsgivaren; försäkringskassan initierar arbetsprövningen, vilken därefter verkställs av arbetsgivaren. Tingsrätten finner att Landstinget, med hänsyn till M.B:s arbetsförutsättningar, haft skyldighet att finna alternativa arbetsuppgifter åt honom from den 1 januari 1991. Landstinget har därför haft rätt att anvisa M.B. annat arbete även under tid då denne varit helt sjukskriven, medan det är tingsrättens mening att Landstinget inte haft någon sanktionsrätt vid de tillfällen M.B. vägrat att inställa sig före arbetsprövning under samma tid.
I beslutet den 24 juli 1991 anvisade Landstinget arbetsplatsen Jakobsbergs sjukhus för M.B:s arbetsprövning under perioden 910726-910927. M.B. har haft att följa detta beslut from sin delvisa friskrivning den 1 augusti 1991. K. har omvittnat att hon muntligen, både den 30 juli, i samband med att hon delgav M.B. beslutet den 24 juli, och den 5 augusti 1991, i samband med varsel om uppsägning, anmodat M.B. att inställa sig på Jakobsbergs sjukhus. M.B. har ändå olovligen uteblivit från arbetsplatsen och, på anmodan, vägrat återgå till det anvisade arbetet. Tingsrätten finner på grund härav att uppsägningen är sakligt grundad.
På grund härav skall talan om ogiltigförklaring av uppsägningen liksom skadeståndstalan p.g.a. dels brott mot anställningsavtalet och kollektivavtalet, AB 89 § 6 och dels brott mot 7 § I-AS lämnas utan bifall. Det interimistiska yrkandet skall däremot bifallas
På grund av att Landstinget saknat sanktionsrätt under tid då M.B. varit helt sjukskriven utgör den skriftliga varningen den 29 juli 1991 ett brott mot anställnings- och kollektivavtalet, AB 89 § 11. Skadestånd skall därmed utgå för denna kränkning med ett skäligt belopp om 2000 kr.
Med hänsyn till utgången i målet, i vilket M.B. i huvudsak förlorat sin talan, skall M.B. ersätta Landstinget med yrkade skäliga rättegångskostnader.
1. M.B:s talan såvitt avser ogiltigförklaring av uppsägning ogillas.
2. Stockholms läns landsting skall till M.B. utge allmänt skadestånd med tvåtusen (2000) kr jämte ränta på beloppet enligt 6 § räntelagen från den 16 december 1991 till dess full betalning sker.
3. Tingsrätten förordnar att M.B:s anställning skall upphöra denna dag.
4. Tingsrätten fastställer att ersättning enligt rättshjälpslagen skall utgå till Gonzalez med tjugosextusenfyrahundratrettio (26430) kr varav 25365 kr avser arbete och 1065 kr tidsspillan. Av beloppet utgör 5 286 kr mervärdeskatt.
5. M.B. skall ersätta Stockholms läns landsting dess rättegångskostnader med trettioentusentrettiosex (31036) kr varav 30000 kr utgör ombudsarvode jämte ränta på hela beloppet enligt 6 § räntelagen från denna dag tills betalning sker.