Villkorlig dom i förening med samhällstjänst har ansetts vara en tillräckligt ingripande påföljd för brottet grovt rattfylleri. Fråga om hur bl.a. sen lagföring inverkar på valet av påföljd.
Allmän åklagare väckte vid Gotlands tingsrätt åtal mot A.A. för grovt rattfylleri enligt följande gärningsbeskrivning.
A.A. har kört personbil efter att ha druckit alkoholhaltiga drycker i sådan mängd att alkoholkoncentrationen i hans blod under eller efter färden uppgick till 1,82 promille. Det hände den 9 juli 2017 på Toftavägen, Visby, Region Gotland.
Brottet bör bedömas som grovt eftersom alkoholkoncentrationen uppgick till minst 1,0 promille i blodet.
A.A. begick gärningen med uppsåt.
Tingsrätten (ordförande rådmannen Hicks) meddelade dom den 4 september 2018.
A.A. bestred ansvar för grovt rattfylleri.
Tingsrätten fann på anförda skäl att A.A. skulle dömas för rattfylleri som med hänsyn till promillehalten i hans blod var att bedöma som grovt. Härefter anförde tingsrätten följande.
Av utdrag ur belastningsregistret framgår att A.A. tidigare är ostraffad. Gärningens straffvärde är en månads fängelse. Grovt rattfylleri är brott av en sådan art att det föreligger en stark presumtion för att påföljden ska bestämmas till fängelse. Några skäl som bryter denna presumtion har inte framkommit. A.A. ska alltså dömas till en månads fängelse.
Tingsrätten dömde A.A. för grovt rattfylleri till fängelse 1 månad.
A.A. överklagade i Svea hovrätt och yrkade att hovrätten skulle frikänna honom. Han yrkade under alla förhållanden att hovrätten skulle lindra påföljden.
Åklagaren motsatte sig att tingsrättens dom ändrades.
Hovrätten (hovrättslagmannen Dorsey, hovrättsrådet Blackwell, referent, tf. hovrättsassessorn Gray och två nämndemän) anförde i dom den 21 oktober 2020 följande.
Det som har lagts fram i hovrätten ger inte anledning till några andra bedömningar än de som tingsrätten har gjort vare sig i fråga om A.A. har begått den åtalade gärningen eller hur den ska rubriceras. Tingsrättens dom ska alltså inte ändras i dessa delar.
Hovrätten gör inte i fråga om gärningens straffvärde någon annan bedömning än tingsrätten. Hovrätten, som fäster avseende såväl vid den uppmätta alkoholhalten i blodet som vid att körningen varit trafikfarlig och slutat med en olycka, delar även tingsrättens uppfattning att det föreligger en stark presumtion för fängelse.
Det är drygt tre år och tre månader sedan gärningen begicks. Knappt två månader av den tiden har berott på att förundersökningen har behövt kompletteras till följd av att A.A. ändrade sin inställning till åtalet. Det rör sig om ett brott som visserligen har varit förhållandevis enkelt att utreda, men förundersökningen har samtidigt vid ytterligare två tillfällen behövt kompletteras efter begäran från försvaret. Mot den bakgrunden anser hovrätten att det inte finns tillräckliga skäl att vid straffmätningen – med tillämpning av 29 kap. 5 § första stycket 3 BrB – beakta den tid som förflutit sedan brottet begicks.
Det kan även komma i fråga att lindra påföljden om A.A:s rätt till rättegång inom skälig tid enligt Europakonventionen har kränkts genom långsam handläggning. I hovrätten har det gått 15 månader från att målet var klart för utsättning till den första inplanerade huvudförhandlingen. Hovrätten beklagar denna långa period av stillestånd, som inte har berott på A.A. Det kan ifrågasättas om hovrätten som första instans bör bedöma i vilken utsträckning detta utgör en ersättningsgrundande kränkning (jfr rättsfallet NJA 2012 s. 1038 I p. 45). Under alla förhållanden har HD uttalat att domstolarna i vissa fall inte kan eller bör kompensera den tilltalade genom en påföljdslindring, t.ex. vid brott med lågt straffvärde men högt artvärde. Frågan om kompensation får då istället avgöras i den ordning som gäller för statens skadereglering (se NJA 2012 s. 1038 I p. 38). Den gärning som A.A. döms för har ett lågt straffvärde men ett högt artvärde. Någon lindring av påföljden till följd av långsam handläggning bör därför inte göras.
Det som har framkommit i hovrätten ger således inte anledning till några andra bedömningar i fråga om påföljden än de som tingsrätten har gjort. Tingsrättens dom ska alltså inte ändras i denna del.
Hovrätten fastställer tingsrättens dom.
A.A. överklagade och yrkade att HD skulle ogilla åtalet eller i vart fall döma honom till en lindrigare påföljd.
Riksåklagaren motsatte sig att hovrättens dom ändrades.
Med utgångspunkt i vad hovrätten hade funnit styrkt beträffande gärningen meddelade HD prövningstillstånd.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Anderson, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande dom.
Punkterna 1–16 motsvarar i huvudsak punkterna 1–13 i HD:s dom.
Betydelsen av sen lagföring vid straffmätning och påföljdsval enligt brottsbalkens regler måste hållas isär från påföljdslindring som kompensa-toriskt rättsmedel vid kränkning av artikel 6.1 i Europakonventionen på grund av långsam handläggning. Om ett handläggningsdröjsmål bedöms både som sen lagföring och långsam handläggning kan dröjsmålet beaktas dubbelt, både som billighetsskäl och som skäl för kompensatorisk påföljdslindring.
Rätten ska alltså först beakta sen lagföring som billighetsskäl. Utifrån straffmätningsvärdet och den tänkta påföljd som rätten kommit fram till inom ramen för bedömningen enligt brottsbalken ska rätten sedan, om det varit fråga om långsam handläggning, göra den reduktion som lindringsvärdet motiverar och som är möjlig. Slutligen ska påföljden bestämmas.
I enlighet med hovrättens dom har A.A. gjort sig skyldig till rattfylleri. Som hovrätten har funnit ska brottet rubriceras som grovt. HD gör inte någon annan bedömning än hovrätten i fråga om straffvärdet.
Brottets art talar med styrka för att fängelse ska väljas som påföljd (jfr NJA 2000 s. 17 I och II samt NJA 2002 s. 653). En i förhållande till brottets karaktär ovanligt lång tid har dock förflutit sedan brottet begicks. Med beaktande av detta samt med hänsyn till att A.A. tidigare är ostraffad samt har samtyckt till och får bedömas lämplig för samhällstjänst skulle det finnas särskilda skäl att bestämma påföljden till villkorlig dom och samhällstjänst.
Den sammanlagda tiden från det att A.A. delgavs misstanke om brottet till den slutliga domen i målet har uppgått till ungefär fyra år. De enskilda handläggningsåtgärderna i tingsrätten och hovrätten framstår visserligen som befogade. Det kan inte anses oacceptabelt att inbokade huvudförhandlingar av olika anledning har ställts in. Det enda som sett för sig framstår som anmärkningsvärt är att det varit fråga om ett stillestånd i hovrätten i nästan nio månader från det att målet var klart för utsättning till huvudförhandling till dess att huvudförhandlingen bokades.
Med hänsyn till målets karaktär har emellertid den sammanlagda handläggningstiden, särskilt med beaktande av stilleståndet i hovrätten, varit alltför lång. Detta innebär att A.A:s rätt till rättegång inom skälig tid har kränkts.
HD uppskattar dröjsmålstiden till ett år. Lindringsvärdet för denna kränkning motsvarar en månads fängelse (jfr ”De kompensatoriska rättsmedlen I” p. 33). För att kompensationen i detta fall ska stå i proportion till kränkningen bör påföljdseftergift meddelas.
Hovrättens dom bör därför ändras på det sättet att A.A. meddelas påföljdseftergift.
HD ändrar hovrättens dom i fråga om påföljd på det sättet att HD meddelar påföljdseftergift.
HD (justitieråden Decker, Miller, Lane, Shannon och Taylor, referent) meddelade den 11 november 2021 följande dom.
A.A. delgavs den 9 juli 2017 misstanke om grovt rattfylleri samma dag. Åklagaren väckte åtal mot honom den 17 oktober 2017 och gjorde gällande att A.A. hade kört personbil efter att ha druckit alkoholhaltiga drycker i sådan mängd att alkoholkoncentrationen i hans blod under eller efter färden uppgick till 1,82 promille. Åklagaren angav att brottet skulle bedömas som grovt eftersom alkoholkoncentrationen uppgick till minst 1,0 promille.
Tingsrätten ställde in planerad huvudförhandling vid två tillfällen. Vid det första tillfället förelåg hinder på grund av att åklagaren önskade komplettera förundersökningen, eftersom A.A. uppgav en annan inställning än den som hade antecknats vid delgivning av misstanken. Vid det andra tillfället antecknade tingsrätten ingen orsak till att förhandlingen ställdes in.
Tingsrätten dömde den 4 september 2018 A.A. för grovt rattfylleri till en månads fängelse.
Handläggningen i hovrätten pågick i drygt två år. Förundersökningen kompletterades vid två tillfällen. När målet var klart för utsättning till huvudförhandling vidtogs inga handläggningsåtgärder under en period om drygt nio månader fram till dess att huvudförhandling bokades in. Planerad huvudförhandling ställdes därefter in två gånger, en gång på grund av att kallade vittnen inte inställde sig och en gång på grund av sjukdom. Hovrätten har den 21 oktober 2020 fastställt tingsrättens dom.
HD har meddelat prövningstillstånd med utgångspunkt i vad hovrätten har funnit styrkt beträffande gärningen.
Målet i HD gäller i vad mån det har varit fråga om dels sen lagföring, dels långsam handläggning samt om och i så fall hur detta ska beaktas när påföljden bestäms.
Straff ska bestämmas inom ramen för den tillämpliga straffskalan med beaktande av intresset av en enhetlig rättstillämpning. Vid straffmätningen ska rätten enligt 29 kap. 5 § första stycket BrB i skälig omfattning beakta vissa uppräknade omständigheter, s.k. billighetsskäl. Enligt punkten 3 ska beaktas om en i förhållande till brottets art ovanligt lång tid har förflutit sedan brottet begicks (sen lagföring).
Vid val av påföljd ska rätten fästa särskilt avseende vid omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse. Rätten ska därvid beakta billighetsskälen i 29 kap. 5 § första stycket BrB. (Se 30 kap. 4 § första stycket.)
Som skäl för fängelse får rätten beakta brottslighetens straffvärde och art samt om det är fråga om återfall i brott. Sen lagföring kan, efter en sammanvägning av skälen för och emot fängelse, leda till att en icke frihetsberövande påföljd bör väljas trots att brottslighetens art talar för fängelse. Frågan om en sådan påföljd kan bli aktuell måste avgöras utifrån en bedömning av såväl hur starkt brottets art talar för fängelse som billighetsskälets styrka.
Enligt 2 kap. 11 § andra stycket RF ska en rättegång genomföras rättvist och inom skälig tid. Bestämmelsen grundlagsfäste en princip som redan gällde till följd av inkorporeringen av Europakonventionen i svensk rätt. Den har dock en självständig betydelse i förhållande till Europakonventionen. (Se prop. 2009/10:80 s. 161 ff.)
Enligt artikel 6.1 i Europakonventionen ska var och en, vid prövning av hans eller hennes civila rättigheter och skyldigheter eller av en anklagelse mot honom eller henne för brott, vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol, som upprättats enligt lag. Om denna rätt har kränkts, följer av artikel 13 att den förfördelade ska ha tillgång till ett effektivt rättsmedel inför en nationell myndighet för att kunna få kompensation för kränkningen.
Av rättsfallet ”De kompensatoriska rättsmedlen I” NJA 2012 s. 1038 I framgår att när en kränkning har skett på grund av långsam handläggning av ett brottmål bör domstolen, vid fällande dom, primärt pröva om kompensation för kränkningen kan ges genom en påföljdslindring.
Det kan emellertid finnas fall när domstolen inte kan eller bör kompensera den tilltalade genom en påföljdslindring, t.ex. när det gäller brott med högt artvärde men med lågt straffvärde (se ”De kompensatoriska rättsmedlen I” p. 38). Detta kan medföra att frågan om kompensation för kränkningen får avgöras i den ordning som gäller för statens skadereglering sedan domstolen konstaterat dröjsmålet och kränkningen.
En tidsutdräkt i handläggningen av ett brottmål – i synnerhet perioder av stillestånd i förfarandet – kan framstå som oacceptabel även om den rättsliga prövningen slutligen kan äga rum inom skälig tid.
Vid bedömningen av vad som är skälig tid för en rättslig prövning och därmed av om en handläggning får anses ha varit för långsam inverkar ett flertal faktorer, bland annat målets sakliga och rättsliga komplexitet, antalet erforderliga handläggningsåtgärder och parternas processuella dispositioner liksom antalet instanser i vilka prövning skett. Det måste vidare tolereras att såväl parterna som domstolen ges viss marginal för att planera sitt arbete med målet, även om utrymmet inte är särskilt stort i mål av förturskaraktär. Det blir alltså fråga om en övergripande bedömning av tiden för prövningen som helhet (jfr ”Den långsamma tingsrätten” NJA 2012 s. 211 I p. 29).
En utgångspunkt för bedömningen kan vara att en handläggningstid om upp till två år per instans för relativt okomplicerade brottmål får godtas, om inte skäl för en särskilt skyndsam handläggning föreligger eller framkommer av hänsyn till den tilltalade (jfr beträffande tillämpningen av Europakonventionen det som anförs av European Commission for the Efficiency of Justice, Length of court proceedings in the member states of the Council of Europe based on the case law of the European Court of Human Right, CEPEJ(2018)26, s. 5 och 73 f.).
A.A. har gjort sig skyldig till grovt rattfylleri. HD gör inte någon annan bedömning än hovrätten i fråga om straffvärdet.
Med hänsyn till att A.A. har haft en hög alkoholhalt i blodet och att brottet inneburit risker för trafiksäkerheten finns en presumtion för fängelse i detta fall. Brottets art talar med styrka för att fängelse ska väljas som påföljd (jfr NJA 2000 s. 17 I och II samt NJA 2002 s. 653).
A.A. lever under ordnade förhållanden, är tidigare ostraffad och har samtyckt till samhällstjänst. Dessa omständigheter kan dock inte anses tillräckliga för att välja en annan påföljd än fängelse.
Frågan är då om det finns billighetsskäl som medför att annan påföljd än fängelse kan väljas. A.A. har i HD uppgett att han förlorade sin anställning på grund av brottet (jfr 29 kap. 5 § första stycket 7). Detta kan inte anses tillräckligt för att välja en annan påföljd än fängelse.
Till nu nämnda omständigheter kommer emellertid att den sammanlagda tiden från det att brottet begicks till den slutliga domen i målet har uppgått till ungefär fyra år. Detta får i förhållande till brottets art anses som en ovanligt lång tid (jfr 29 kap. 5 § första stycket 3). Sammantaget finns det därför inte hinder mot att välja en annan påföljd än fängelse. En villkorlig dom i förening med samhällstjänst får anses vara en tillräckligt ingripande påföljd i detta fall.
Nästa fråga att ta ställning till är om handläggningstiden innebär en kränkning av A.A:s rätt till prövning inom skälig tid. Den rättsliga prövningen har medfört att ett flertal handläggningsåtgärder har varit nödvändiga. Förseningar har också inträffat genom att inbokade huvudförhandlingar av olika anledning har behövt ställas in. Från allmänna utgångspunkter är det inte acceptabelt att det uppstått ett stillestånd i hovrätten under nästan nio månader från det att målet var klart för utsättning till huvudförhandling till dess att förhandling bokades in. Den rättsliga prövningen har dragit ut på tiden. Det kan dock inte, sett till handläggningen som helhet, anses ha varit ett sådant dröjsmål att A.A:s rätt till prövning inom skälig tid har kränkts.
Påföljden ska på grund av det anförda bestämmas till villkorlig dom med samhällstjänst 50 timmar.
HD ändrar hovrättens dom på det sättet att påföljden bestäms till villkorlig dom med föreskrift om samhällstjänst 50 timmar. Om fängelse i stället hade valts som påföljd skulle strafftiden ha bestämts till en månad.