Talan av ett bolag med ensamrätt till ett varumärke i Sverige och i vissa andra länder inom EU mot ett bolag med hemvist i Tyskland om intrång i ensamrätten i dessa länder har med tillämpning av artikel 5.3 i Bryssel I-förordningen avvisats såvitt avser andra intrång än det som gjorts gällande i det svenska varumärket. Yrkande om inhämtande av förhandsavgörande från EG-domstolen har avslagits.
Aredal Foam Systems HB (Aredal) innehar ensamrätten till varumärket FireDos i Sverige. Varumärket registrerades - i klass 9 - den 29 mars 1996. Aredal har vidare - efter internationellt registreringsförfarande - ensamrätten till varumärket i Spanien, Storbritannien, Beneluxländerna och Frankrike.
Aredal väckte vid Stockholms tingsrätt talan mot det tyska företaget MSR Dosiertechnik GmbH (MSR) och påstod att MSR hade gjort intrång i den Aredal tillkommande ensamrätten till varumärket i de angivna länderna samt yrkade att tingsrätten skulle vid vite förbjuda MSR att använda, marknadsföra, försälja eller på annat sätt avhända sig produkter ur klass 9 under beteckningen Gutierrez dels i Sverige (yrkande 1.1) dels i något av länderna Spanien, Storbritannien, Belgien, Nederländerna, Luxemburg (Benelux) eller Frankrike (yrkande 1.2). Aredal framställde även yrkanden om utplåning eller ändring av varukännetecken (yrkande 1.3) samt om skadestånd (yrkande 1.4).
MSR - som bestred käromålet - gjorde gällande att Aredals talan i vart fall delvis skulle avvisas. MSR anförde bl.a. att svensk domstol inte var behörig att pröva frågor om intrång i de spanska, brittiska, franska eller de för Beneluxländerna gällande varumärkesrättigheterna. MSR gjorde vidare - som det måste förstås - gällande att Aredals talan såvitt avsåg intrång i de i utlandet gällande rättigheterna under alla förhållanden skulle ogillas som uppenbart ogrundad.
Tingsrätten (rådmannen Nguyen) anförde i beslut den 6 juli 2006:
Tingsrätten konstaterar inledningsvis att Aredals talan inte är att bedöma som uppenbart ogrundad.
Såvitt avser frågan om rättens behörighet i övrigt gör tingsrätten följande bedömning. Aredals talan avser såväl fråga om skadestånd på grund av intrång i varumärkesrättigheter som fråga om förbud - vid vite - på grund av sådana intrång.
Rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (Bryssel I-förordningen) är - enligt förordningens artikel 1, p. 1, tillämplig på privaträttens områden. Av artikel 5, p. 3, följer att talan om skadestånd utanför avtalsförhållanden - mot den som har hemvist i en medlemsstat - kan väckas vid domstol i den ort där skadan inträffade eller kan inträffa.
EG-domstolen har i mål C-167/00 (Verein für Konsumentinformation mot Stephenson), där motsvarande bestämmelser i Brysselkonventionen var uppe för bedömning, konstaterat att en förbudstalan som avser förhållanden mellan enskilda och där avsikten är att domstolen skall pröva privaträttsliga förhållanden omfattas av privaträttens område i nu aktuell mening. Den av Aredal väckta förbudstalan är - enligt tingsrättens mening - av sådant slag. Av rättsfallet kan vidare den slutsatsen dras att en sådan talan om förbud - och som inte hänför sig till ett avtalsförhållande mellan parterna - skall anses avse skadestånd utanför avtalsförhållanden i den mening som avses i artikel 5.3. i Brysselkonventionen. Enligt tingsrättens uppfattning omfattas därför Aredals talan i dess helhet av bestämmelsen i artikel 5, p. 3, i den nu gällande Bryssel I-förordningen. Aredal har således rätt att väcka talan vid svensk domstol i den mån skadan uppkommit eller kan uppkomma här.
Enligt tingsrättens mening är den omedelbara effekten av ett intrång i en varumärkesrättighet att rättighetsinnehavarens förmögenhet skadas. Aredal har anfört att bolaget inte har några dotterbolag i de berörda länderna samt att bolaget heller inte i annan form bedriver någon verksamhet i dessa länder. MSR har inte påstått att det förhåller sig på något annat sätt. Vid dessa förhållanden kan - enligt tingsrättens förmenande - inte någon omedelbar skada anses ha uppkommit i de olika i målet berörda länderna. Den direkta ekonomiska skadan måste istället anses uppkomma i Sverige. Något hinder mot att Stockholms tingsrätt prövar tvisten föreligger - mot nu angivna bakgrund - inte. MSR:s avvisningsyrkande skall således lämnas utan bifall.
MSR:s yrkande om att tingsrätten - helt eller delvis - skall avvisa Aredals talan i målet lämnas utan bifall.
MSR:s yrkande om att Aredals talan skall ogillas såsom uppenbart ogrundad lämnas utan bifall.
MSR överklagade i Svea hovrätt och yrkade att hovrätten skulle avvisa den av Aredal förda talan i målet, alternativt ogilla Aredals talan som uppenbart ogrundad.
Aredal bestred ändring.
Hovrätten (hovrättspresidenten Cabrera, hovrättslagmannen George och adjungerade ledamoten docenten Grimes) anförde i beslut den 12 december 2006:
MSR:s yrkande att Aredals talan skulle ogillas såsom uppenbart ogrundad lämnades utan bifall av tingsrätten. Hovrätten finner att detta tingsrättens beslut inte är möjligt att överklaga särskilt. MSR:s överklagande i denna del skall därför avvisas.
I tingsrätten har Aredal framställt yrkanden om att MSR, vid vite, skall förbjudas att använda, marknadsföra, försälja eller på annat sätt avhända sig produkter ur klass 9 under beteckningen FireDos i Sverige eller i något av de övriga länderna för vilka ensamrätten gäller (förbudsyrkandet). Vidare har Aredal framställt yrkanden om utplåning/ändring av varukännetecken (utplåningsyrkandet) samt skadestånd (skadeståndsyrkandet).
Hovrätten har först att ta ställning till om Rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (Bryssel I-förordningen) är tillämplig beträffande samtliga yrkanden. MSR har i sitt överklagande gjort gällande att förbudsyrkandet är offentligrättsligt till sin karaktär, eftersom förbudet är förenat med ett vite som vid eventuellt utdömande tillfaller den svenska staten.
Bryssel I-förordningen är enligt artikel 1.1 endast tillämplig på ”privaträttens område”. Begreppet skall ges en autonom tolkning med hänsyn till å ena sidan förordningens syfte och uppbyggnad, och å andra sidan de allmänna principer som gemensamt kan härledas ur de nationella rättsordningarna som helhet (se mål 29/76 LTU [1976] ECR 1541, punkt 3, svensk specialutgåva, volym 3, s. 195). Huruvida en förbudstalan förenad med vite enligt svensk rätt är offentligrättslig eller inte blir därför inte avgörande.
Av EG-domstolens fasta rättspraxis framgår att en talan faller utanför förordningens räckvidd när den ena parten måste betraktas som en offentlig myndighet som utövar offentliga maktbefogenheter (se det ovannämnda målet LTU, punkt 4 samt mål 814/79 Rüffer [1980] ECR 3807, punkt 8, mål C-172/91 Sonntag [1993] ECR I-1963, punkt 20 och mål C-167/00 Henderson 2002 s. I-8111, punkterna 26-30). I tvisten mellan MSR och Aredal är ingen av parterna offentlig myndighet och ingen av dem har heller några särskilda befogenheter utöver dem som följer av de rättsregler som gäller i förhållandet mellan enskilda. Tvisten är således privaträttslig.
Frågan om ett vite som inte skall betalas till borgenären utan till staten kan verkställas med stöd i Bryssel I-förordningen regleras inte i förordningen (se Schlosser-rapporten, punkt 213, OJ C 59, 5.3.1979, s. 1) och är heller inte besvarad i EG-domstolens praxis (i litteraturen har frågan besvarats såväl jakande som nekande, se Kropholler, Europäisches Zivilprozessrecht, 8:e uppl., s. 492 m.v.h.). I frågan om domstols behörighet saknar dock vitessanktionens eventuellt offentligrättsliga natur betydelse. Man kan dra paralleller med förordningens artikel 5.4 om kumulation av enskilt anspråk med åtal för brott. Exempelvis kan vid ett enskilt åtal för förtal tas upp såväl målsägandens yrkande om skadestånd som böter. Den omständigheten att det finns en offentligrättslig bötessanktion förtar inte skadeståndstvisten dess privaträttsliga karaktär. På liknande sätt bör inte det förhållandet att ett förbudsyrkande är förenat med ett vite innebära att en tvist därmed upphör att vara privaträttslig.
Hovrätten har därefter att ta ställning till om Bryssel I-förordningens artikel 5.3 är tillämplig på samtliga Aredals yrkanden. Artikel 5.3 är tilllämplig om ”talan avser skadestånd utanför avtalsförhållanden”. Aredals förbudsyrkande respektive utplåningsyrkande skulle därför vid en strikt tolkning enligt ordalydelsen kunna anses falla utanför bestämmelsens tillämpningsområde. En tolkning måste emellertid ta sin utgångspunkt i att förordningen är avfattad på flera olika språk. Alla versioner har samma giltighet, och oklarheter i en språkversion kan undanröjas genom att texten i andra språkversioner är klar (jfr mål 14/76 de Bloos [1976] ECR 1497, punkt 12, svensk specialutgåva, volym 3, s. 187 och mål 150/80 Elefanten Schuh [1981] ECR 1671, punkt 14). I den engelska versionen talas om ”matters relating to tort, delict or quasi- delict”, i den franska om ”en matière délictuelle ou quasi délictuelle” samt i den tyska om ”wenn eine unerlaubte Handlung oder eine Handlung, die einer unerlaubten Handlung gleichgestellt ist, oder wenn Ansprüche aus einer solchen Frey den Gegenstand des Verfahrens bilden”. Dessa språkversioner är inte så koncentrerade på själva ersättningen som den svenska utan enligt deras ordalydelse skulle även förbuds- respektive utplåningsyrkandena falla in under bestämmelsen. I motsvarande forumregel i 10 kap. 8 § RB används också uttrycket ”[t]alan i anledning av skadegörande handling”.
Enligt EG-domstolens fasta rättspraxis skall begreppet skadestånd utanför avtalsförhållanden i artikel 5.3 också anses omfatta varje talan som syftar till att gentemot en svarande göra gällande ett ansvar som inte är hänförligt till ett avtal enligt artikel 5.1 i förordningen (se bl.a. mål 189/ 87 Kalfelis [1988] ECR 5565, punkt 17, svensk specialutgåva, volym 9, s. 729 och mål C-27/02 Engler REG 2005 s. I-481, punkt 29). I det ovan nämnda målet Rosales slog sålunda EG-domstolen fast att artikel 5.3 omfattar ett fall av förbudstalan, se punkten 41. EG- domstolen har också gjort klart att även en ren legalitetsprövning av ett visst handlande omfattas av artikel 5.3 (se mål C-18/02 Browning REG 2004 s. I- 1417, punkt 28).
Det är också lämpligast att en och samma domstol kan ta upp samtliga yrkanden i anledning av en skadegörande handling. Alternativet vore att käranden hänvisas till att väcka talan vid svarandens hemvist beträffande vissa yrkanden. Det skulle motverka syftet med artikel 5.3, nämligen en ändamålsenlig anknytning till en domstol som finns nära skadeorten.
Mot bakgrund av det ovan sagda finner hovrätten att såväl skadestånds- som förbuds- och utplåningsyrkandena faller under artikel 5.3 Bryssel I-förordningen.
Nästa fråga hovrätten har att pröva är den om var skadan inträffat eller kan inträffa. EG-domstolen har här slagit fast att käranden har frihet att med stöd av artikel 5.3 väcka talan antingen vid skadeorten eller handlingsorten (se mål 21/76 Bier [1976] ECR 1735, punkt 19, svensk specialutgåva, volym 3, s. 209).
Ingenting i processmaterialet ger vid handen att det varit fråga om annat än separata handlingar som lett till de varumärkesintrång som görs gällande beträffande Aredals ensamrätt till varumärket FireDos i Sverige, Spanien, Storbritannien, Benelux-länderna och Frankrike. Det är således fråga om flera olika intrång som får bedömas vart och ett för sig.
Enligt tingsrätten är den omedelbara effekten av ett varumärkesintrång att rättighetsinnehavarens förmögenhet skadas, varvid skadan avseende de påstådda intrången i såväl det svenska som de utländska varumärkesrätterna får anses uppkomma i Sverige.
EG-domstolen har i sin praxis slagit fast att begreppet ”den ort där skadan inträffade” skall tolkas så att det inte avser den ort där den skadelidande påstår sig ha lidit en förmögenhetsskada som följd av en omedelbar skada som uppkommit i en annan medlemsstat (se målet C-364/ 93 Marinari REG 1995 s. I-2719, punkt 21). Frågan om var den omedelbara skadan anses uppkomma i fall av varumärkesintrång har inte besvarats i EG-domstolens praxis men har med stor enighet i litteraturen ansetts uppkomma i skyddslandet (se bl.a. Maunsbach, Svensk domstols behörighet vid gränsöverskridande varumärkestvister - särskilt om Internetrelaterade intrång, s. 134 och Elliott, Europäisches Zivilprozessrecht, Band I, 2. Hanson., s. 202). Man kan här jämföra med ett intrång i en industrifastighet som stör produktionen. Vid ett sådant intrång inträffar skadan där fastigheten är belägen och inte där eventuella indirekta förmögenhetsskador inträffar. På liknande sätt får vid ett intrång i en varumärkesrätt skadan anses äga rum där varumärkesrätten gäller på grund av registrering eller inarbetning, dvs. i skyddslandet. Aredal gör gällande att MSR begått intrång i Aredals ensamrätt till varumärket FireDos i Sverige, Spanien, Storbritannien, Benelux och Frankrike. I sådana fall har enligt hovrätten den omedelbara skadan inträffat i Sverige för intrånget i det svenska varumärket, i Spanien för intrånget i det spanska varumärket osv. Således finns med stöd av effektortsprincipen behörig domstol i Sverige endast beträffande intrång i det svenska varumärket.
Det återstår slutligen att pröva om någon av de skadegörande handlingar som påstås ha lett till intrång i någon av de utländska varumärkesrätterna företagits i Sverige. Det har i litteraturen gjorts gällande att vid ett immaterialrättsintrång själva handlingen över huvud taget inte kan begås utanför skyddslandet. Ett intrång sker på grund av immaterialrätternas territorialitet per definition inte förrän en intrångshandling begås i skyddslandet. Det har dock hävdats att särskilt vid handlande genom dotterbolag eller vid Internetrelaterade intrång det kan finnas anledning att göra en annan bedömning (se Cross, Festskrift till Kemp, NIR 2001 s. 136 och Maunsbach, s. 135). Vid denna senare tolkning torde dock den skadegörande handlingen regelmässigt företas vid den skadegörandes hemvist, i detta fall Tyskland. Det har i målet inte påståtts att MSR i Sverige företagit handlingar som lett till intrång i någon av de utländska varumärkesrätterna. Således finns inte heller på denna grund behörighet för svensk domstol att pröva annat än frågan om intrång i det i Sverige registrerade varumärket FireDos. Aredals talan skall därför avvisas såvitt avser andra intrång än det som gjorts gällande i det svenska varumärket.
Hovrätten avvisar MSR:s överklagande såvitt gäller frågan om Aredals talan skall ogillas såsom uppenbart ogrundad.
Hovrätten ändrar tingsrättens beslut under punkten 1 på så sätt att Aredals i stämningsansökan framställda yrkanden 1.2 och 1.3 samt 1.4 såvitt avser skadestånd på grund av intrång i Aredals ensamrätt till varumärket FireDos i Spanien, Storbritannien, Benelux eller Frankrike avvisas.
Aredal överklagade och yrkade att HD skulle återförvisa målet till tingsrätten. Aredal yrkade vidare att HD skulle inhämta ett förhandsavgörande från EG-domstolen.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, rev.sekr. Nguyen, föreslog i betänkande följande beslut:
Aredal, som innehar ensamrätten till varumärket FireDos i Sverige, Spanien, Storbritannien, Beneluxländerna och Frankrike, väckte vid tingsrätten talan mot MSR under åberopande av att MSR begått intrång i Aredals ensamrätt till varumärket i nämnda länder. Aredal framställde därvid yrkanden om vitesförbud, ändring alternativt utplåning och skadestånd. Hovrätten har i det överklagade beslutet funnit att svensk domstol är behörig att pröva Aredals yrkanden endast till den del dessa hänför sig till det intrång som gjorts gällande i Aredals svenska varumärke.
Aredal har i HD vidhållit att svensk domstol i enlighet med artikel 5.3 i rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (Bryssel I-förordningen) är behörig att pröva Aredals talan i dess helhet.
Enligt artikel 2.1 i Bryssel I-förordningen skall, om inte annat föreskrivs i förordningen, talan mot den som har hemvist i en medlemsstat väckas vid domstol i den medlemsstaten, oberoende av i vilken stat han har medborgarskap. Enligt artikel 5.3 kan emellertid talan som avser skadestånd utanför avtalsförhållanden väckas vid domstolen i den ort där skadan inträffade eller kan inträffa. Som hovrätten angett har EG- domstolen slagit fast att käranden med stöd av sistnämnda artikel har frihet att väcka talan antingen vid skadeorten eller handlingsorten. Med uttrycket ”den ort där skadan inträffade” avses i artikeln inte den ort där den skadelidande påstår sig ha lidit en förmögenhetsskada som följd av en omedelbar skada som uppkommit i en annan medlemsstat (jfr till det anförda vad som sägs i hovrättens beslut under rubriken ”Skadeortens belägenhet” och där förekommande hänvisningar till EG-domstolens praxis). Av betydelse blir då var den omedelbara skada som Aredals talan avser skall anses ha inträffat.
Det kan inte anses råda något tvivel om att den omedelbara skadan i fall av varumärkesintrång inträffar i skyddslandet, dvs. i det land där varumärkesrätten gäller på grund av registrering eller inarbetning (se t.ex. Maunsbach, Svensk domstols behörighet vid gränsöverskridande varumärkestvister - särskilt om Internetrelaterade intrång, 2005 s. 134 och Cross i Festskrift till Kemp, NIR 2001 s. 129 ff. särskilt s. 135 ff.; jfr Wright, Upphovsrätt och internationell privaträtt, 2001 s. 37, s. 71 f. och s. 121 ff., Rhodes, Intellectual Property in Europe, 2 ed. 2002 s. 972 ff. samt EG-domstolens dom av den 7 mars 1995 i mål C-68/93, Shevill m.fl., REG 1995, s. 1-415, punkterna 28-32). Mot denna bakgrund och då det i målet inte påståtts att MSR i Sverige har företagit handlingar som lett till intrång i någon av Aredals utländska varumärkesrättigheter står det klart att svensk domsrätt inte - i vidare mån än hovrätten funnit - kan grunda sig på artikel 5.3 i Bryssel I-förordningen.
I HD har Aredal även gjort gällande att svensk domsrätt avseende målet i dess helhet kan grunda sig på artikel 6.1 i Bryssel I-förordningen, i vart fall om bestämmelsen tolkas analogt. Enligt artikeln kan talan mot en av flera svarande väckas vid domstol där någon av svarandena har hemvist, under vissa förutsättningar. Det får anses uteslutet att tolka bestämmelsen analogt på så sätt att den skulle kunna anses ge grund för svensk domsrätt i detta mål, där talan väckts mot endast en svarande som har hemvist i Tyskland.
Av det anförda följer att det står klart att svensk domsrätt inte kan grunda sig på Bryssel I-förordningen i vidare mån än hovrätten funnit. Det saknas därmed skäl att infordra förhandsavgörande från EG-domstolen och överklagandet skall lämnas utan bifall.
HD, som avslår yrkandet om inhämtande av förhandsavgörande från EG- domstolen, lämnar överklagandet utan bifall.
HD (justitieråden Graham, Hopkins, Johnson, Santiago och Mcfarland, referent) meddelade den 27 april 2007 slutligt beslut i enlighet med betänkandet.
HD:s beslut meddelat: den 27 april 2007.
Mål nr: Ö 210-07.
Lagrum: Artikel 5.3 i rådets förordning (EG) nr 44/2201 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (Bryssel I-förordningen).
Rättsfall: EG-domstolens dom den 7 mars 1995 i mål C-68/93, Shevill m.fl., REG 1995, s. I-415.