En i Danmark boende person har förklarat sig av ekonomiska skäl förhindrad att inställa sig till huvudförhandling i brottmål till vilken han kallats att inställa sig personligen. Laga förfall för hans utevaro har ansetts föreligga då domstolen inte informerat honom om möjligheterna att få ersättning av allmänna medel för sin inställelse.
Danske medborgaren A.I., född 1951 och bosatt i Danmark, dömdes den 28 februari 2005 av Göteborgs tingsrätt för grovt rattfylleri, sedan han i Göteborg den 23 oktober 2004 fört en personbil med en alkoholkoncentration i sitt blod av 1,91 promille under eller efter färden. Påföljden bestämdes till fängelse en månad.
A.I. överklagade i Hovrätten för Västra Sverige och anförde i skriften med överklagandet bl.a. att blodprovet måste ha blivit förväxlat med någon annans och att han borde ha fått en offentlig försvarare. Sedan A.I. kallats till huvudförhandling vid hovrätten i Göteborg den 9 juni 2005 kl. 09.00 anmälde han vid två tillfällen skriftligen till hovrätten att han inte kunde komma till förhandlingen av ekonomiska skäl. När målet påropades den 9 juni var A.I. inte närvarande.
Hovrätten (hovrättslagmannen Young, hovrättsrådet Johnson, referent, och hovrättsassessorn Bailey samt två nämndemän) fattade den 9 juni 2005 följande beslut:
A.I. har kallats att infinna sig personligen vid huvudförhandlingen. A.I. har fått del av kallelsen men har uteblivit från denna. Det är inte sannolikt att han har laga förfall för sin frånvaro. Inte heller föreligger någon särskild omständighet, som ger anledning att ge Schmidt tillfälle att komma in med yttrande i denna fråga. Hans överklagande är därför enligt 51 kap. 21 § första stycket RB förfallet. Tingsrättens dom står därför fast.
Under rubriken ”Överklagande” antecknades:
Enligt 54 kap. 3 § första stycket RB får A.I. inte överklaga hovrättens beslut.
A.I. får dock enligt 51 kap. 22 § RB ansöka om att målet åter skall tas upp. En sådan ansökan kan bifallas endast om A.I. visar att han har haft laga förfall och att han inte kunnat anmäla detta i tid. Ansökan skall göras skriftligen och vara hovrätten till handa senast den 30 juni 2005.
I skrift, som inkom till hovrätten den 20 juni 2005, ansökte Schmidt om att målet åter skulle tas upp.
Hovrätten (samma lagfarna ledamöter som deltagit i beslutet den 9 juni 2005) meddelade den 1 juli 2005 följande beslut:
A.I. har som skäl för sin ansökan anfört att han före huvudförhandlingen meddelat hovrätten att han inte kunde närvara vid huvudförhandlingen på grund av att han av ekonomiska skäl inte hade möjlighet att åka till Sverige.
Hovrätten finner att vad Schmidt anfört som anledning för sin utevaro vid förhandlingen den 9 juni 2005 inte utgör laga förfall. Hovrätten avslår A.I:s ansökan att målet åter skall tas upp. Tingsrättens dom står således fast.
A.I. överklagade hovrättens beslut av den 1 juli 2005.
Riksåklagaren förklarade sig medge att HD undanröjde hovrättens beslut och visade målet åter till hovrätten för ny handläggning.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, rev.sekr. Christian, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut:
Göteborgs tingsrätt dömde den 28 februari 2005 A.I. för grovt rattfylleri till fängelse en månad. Sedan A.I. överklagat domen och därefter uteblivit från huvudförhandling den 9 juni 2005 fann Hovrätten för Västra Sverige att hans överklagande var förfallet. Efter det att Schmidt anmält till hovrätten att han inte godtog hovrättens beslut meddelade hovrätten i beslut att vad A.I. anfört inte utgjorde laga förfall för hans utevaro. Hovrätten avslog därför hans ansökan om återupptagande av målet.
Av utredningen i målet framgår att A.I. alltsedan han greps i anslutning till den åtalade gärningen den 23 oktober 2004 har förnekat brott. Vid polisförhör förklarade han att han inte önskade biträdas av försvarare och att han ville bli lagförd i Danmark. Efter det att åtal väckts har han såväl i tingsrätten som i hovrätten i flera skrifter anfört att han önskade inställa sig till huvudförhandlingen men att han saknade medel till detta p.g.a. att han är bosatt i Danmark.
Enligt 21 kap. 3 a § andra stycket 1. RB skall offentlig försvarare förordnas om den misstänkte är i behov av försvarare med hänsyn till utredningen om brottet, enligt 2. samma lagrum om försvarare behövs med hänsyn till att det är tveksamt vilken påföljd som skall väljas och enligt 3. om det i övrigt föreligger särskilda skäl med hänsyn till den misstänktes personliga förhållanden eller till vad målet rör.
A.I. är dansk medborgare och ostraffad. Han får antas sakna kännedom om i målet aktuella lagregler. Han synes därför ha haft behov av en offentlig försvarare som har kunnat iaktta hans intressen i första hand i skuldfrågan men även för det fall att det skulle bli aktuellt att bestämma en påföljd. Såvitt framgår av handlingarna har A.I. inte av domstolarna upplysts om sina rättigheter i detta avseende. Inte heller har han från domstolarna fått information om möjligheten att enligt reglerna i 21 kap. 12 § RB erhålla ersättning av allmänna medel och därmed förskott till kostnaderna för resa och uppehälle.
Vad som sålunda förekommit får anses medföra att A.I. enligt 32 kap. 8 § RB har haft laga förfall för att inte inställa sig till huvudförhandlingen i hovrätten. Hovrättens beslut skall därför med stöd av 32 kap. 6 § samma balk undanröjas och målet visas åter till hovrätten för erforderlig behandling.
Med ändring av hovrättens beslut förordnar HD att målet åter skall tas upp i hovrätten.
HD (justitieråden Carlson, Yoder, referent, Morales, West och Morgan) meddelade den 20 april 2007 följande beslut:
Den 28 februari 2005 dömde Göteborgs tingsrätt den i Danmark bosatte danske medborgaren Schmidt mot hans nekande för grovt rattfylleri till fängelse en månad. Målet avgjordes i A.I:s utevaro med åberopande av 46 kap. 15 a § första stycket 1 RB.
A.I. överklagade tingsrättens dom. I överklagandet anförde han bl.a. att han fann det betänkligt att det inte förordnats en försvarare för att ta till vara hans intressen. Genom en den 10 maj 2005 dagtecknad skrivelse kallades A.I. till huvudförhandling vid Hovrätten för Västra Sverige den 9 juni 2005 kl. 09.00. I kallelsen angavs att Schmidt skulle komma personligen till huvudförhandlingen och det fanns en sedvanlig erinran om att överklagandet annars skulle förfalla.
Samma dag som Schmidt mottog kallelsen skrev han till hovrätten och förklarade att han dessvärre inte ansåg sig kunna komma till förhandlingen på grund av att det var mycket dyrt för honom att resa till Göteborg. I en skrivelse den 3 juni 2005 erinrade hovrätten Schmidt om att kallelsen alltjämt gällde. Genom en den 6 juni 2005 dagtecknad skrivelse till hovrätten anförde Schmidt att han tidigare och i god tid meddelat att han på grund av ekonomiska förhållanden inte kunde komma till förhandlingen.
När målet ropades på den 9 juni 2005 var A.I. inte närvarande. Hovrätten fann det inte sannolikt att han hade laga förfall för sin utevaro och förklarade att överklagandet var förfallet.
A.I. ansökte om att målet åter skulle tas upp. I ansökan anförde han bl.a. att han två gånger skrivit till hovrätten att han var förhindrad att komma till huvudförhandlingen på grund av att hans ekonomi inte tilllät att han reste till en förhandling i Sverige med övernattning på hotell. Hovrätten har därefter genom det nu överklagade beslutet avslagit A.I:s ansökan med motiveringen att vad han anfört om ekonomiska skäl som anledning för sin utevaro inte utgör laga förfall.
Vad som avses med laga förfall framgår av 32 kap. 8 § RB, som fortfarande gäller i sin ursprungliga lydelse. Den allmänna regeln är att laga förfall föreligger när någon har förhindrats att fullgöra något som ålegat honom genom en omständighet som rätten finner utgör en giltig ursäkt. I motiven (se NJA II 1943 s. 420) framhålls att det inte endast är absoluta hinder som kan godtas utan varje omständighet som är av den beskaffenheten att det inte skäligen kan krävas att parten ”skall komma tillstädes eller eljest vara verksam i rättegången”. I omedelbar anslutning härtill behandlas frågan i vad mån oförmåga att svara för de kostnader som är förenade med en inställelse kan utgöra laga förfall. Frågan bör enligt motiven ”bedömas med hänsyn till omständigheterna”.
I och för sig är det alltså fullt tänkbart att hinder av ekonomiskt slag skulle kunna utgöra laga förfall för att komma till en förhandling. Vid bedömningen av om så är fallet måste emellertid 21 kap. 12 § RB beaktas. Enligt bestämmelserna i den paragrafen får en misstänkt som har kallats att inställa sig till ett sammanträde tillerkännas ersättning av allmänna medel för kostnad för resa och uppehälle om det är skäligt med hänsyn till hans eller hennes ekonomiska förhållanden, de kostnader som kan uppstå i samband med inställelsen och omständigheterna i övrigt. Rätten får också bevilja förskott på ersättningen.
Regleringen innebär att i de fall då det finns sådana ekonomiska hinder för en tilltalad att själv svara för kostnaderna för att inställa sig till en förhandling som skulle kunna utgöra laga förfall så har han rätt att få kostnaderna ersatta av allmänna medel.
Av motiven till bestämmelserna i 21 kap. 12 § (och de motsvarande bestämmelserna angående tvistemål i 11 kap. 6 § RB till vilka hänvisas) framgår bl.a. att i de fall då någon ålagts en personlig inställelse så skall någon ytterligare prövning inte göras av det befogade i att parten inställer sig och att en part som har intresse av att vara närvarande vid en förhandling normalt bör kunna tillerkännas ersättning även om han inte kallats att inställa sig personligen. I de undantagsfall då kostnaderna för en inställelse skulle stå i orimlig proportion till värdet för parten att vara närvarande sägs dock att ersättning av allmänna medel inte bör ges om parten genom ombud eller på annat sätt kan ta tillvara sin rätt. (Se NJA II 1996 s. 609 ff. och 614 f.)
När det gäller de rent ekonomiska förhållandena angavs i förarbetena årsinkomster som överstiger 100 000 kr (i 1996 års penningvärde) som en gräns för när ersättning som regel inte bör ges. Som framgår av lagtexten beror emellertid bedömningen av om det föreligger rätt till ersättning av allmänna medel inte endast på den misstänktes ekonomiska förhållanden utan också på andra omständigheter. Att kostnaderna för en inställelse är höga kan tala för att det är skäligt att tillerkänna ersättning även vid högre inkomster. Av betydelse är också vad saken angår och vilken påföljd som den tilltalade riskerar. Det finns i sammanhanget skäl att erinra om den betydelse som HD i NJA 2006 s. 569 tillmätt rätten till ersättning enligt 11 kap. 6 § RB för bedömningen av om bestämmelsen i 8 § rättshjälpslagen (1996:1619) är förenlig med regleringen i det s.k. rättshjälpsdirektivet.
A.I. har av tingsrätten dömts till ett fängelsestraff. Han uppgav redan i tingsrätten att han av ekonomiska skäl var förhindrad att inställa sig till den där utsatta huvudförhandlingen och fick då beskedet att han inte behövde komma. Han är enligt vad han uppgav i tingsrätten förtidspensionerad och har en årsinkomst på 60 000 danska kr. Han har inte fått någon offentlig försvarare förordnad för sig och har inte heller i annan ordning haft tillgång till något ombud som kunnat tillvarata hans rätt.
Med utgångspunkt i de uppgifter som varit tillgängliga för hovrätten står det klart att Schmidt skulle varit berättigad att få ersättning av allmänna medel för sina kostnader för en inställelse. Hovrätten har emellertid, trots att A.I. i god tid förklarat sig av ekonomiska skäl vara förhindrad att inställa sig, inte upplyst honom om möjligheterna att få ersättning och förskott på denna eller på annat sätt tagit upp frågan till prövning. A.I. kan mot den bakgrunden inte lastas för att han inte gjorde någon ansökan om detta.
A.I. får med hänsyn till vad som nu anförts anses ha haft laga förfall för sin underlåtelse att inställa sig till förhandlingen i hovrätten. Målet skall därför återupptas av hovrätten.
Med ändring av hovrättens beslut förordnar HD att målet åter skall tas upp i hovrätten.
HD:s beslut meddelat: den 20 april 2007.
Mål nr: Ö 2933-05.
Lagrum: 21 kap. 12 § och 32 kap. 8 § RB.
Rättsfall: NJA 2006 s. 569.