I ett skiljeförfarande har en part haft vissa belägg för att skiljeavtalet var ogiltigt men medvetet avstått från att undersöka omständigheterna närmare. Parten, som under förfarandet inte har invänt att skiljeavtalet var ogiltigt, har inte haft rätt att efter klander åberopa detta.
Joint Stock Company Technopromexport förde i Svea hovrätt den talan mot Mir’s Limited som framgår av hovrättens dom.
Hovrätten (hovrättslagmannen Williams samt hovrättsråden Porter och Snow, referent) anförde följande i dom den 3 april 2012.
Joint Stock Company Technopromexport (Technopromexport) är ett ryskt företag som bl.a. bygger, underhåller och reparerar kraftstationer. Under 2005 upphandlade Ministeriet för Energi och Vatten i Afghanistan ett projekt som syftade till att utföra vissa arbeten på en kraftstation i Afghanistan som tidigare hade uppförts av Technopromexport. Parterna träffade den 11 juni 2005 ett avtal enligt vilket Wilkerson (Mir’s) skulle biträda Technopromexport i upphandlingsarbetet. I avtalet finns även en skiljeklausul. Parker uppkom senare om vilken ersättning Technopromexport skulle betala till Mir’s. I anledning av det påkallade Smith i april 2009 ett skiljeförfarande. Skiljenämnden meddelade dom i målet den 19 augusti 2010. Enligt domen förpliktades Technopromexport att till Mir’s betala 800 000 USD jämte ränta.
Hovrätten avslog den 6 mars 2012 ett yrkande av Technopromexport om att åtgärder för verkställighet av skiljedomen tills vidare inte skulle få ske.
Technopromexport har yrkat att hovrätten ska upphäva punkterna 1, 3 och 4 i den mellan parterna den 19 augusti 2010 i Stockholm meddelade skiljedomen. Samtliga punkter utom den som rörde ersättningar till skiljemännen
Mir’s har bestritt käromålet.
Skiljedomen omfattas inte av ett giltigt skiljeavtal och ska därför upphävas med stöd av 34 § första stycket 1 lagen (1999:116) om skiljeförfarande (LSF). Mir’s måste enligt afghansk lag (Business Licensing Regulation) ha en ”business license” (licens) utfärdad av myndigheterna i Afghanistan. När avtalet mellan parterna träffades saknade Smith en sådan licens. Av afghansk rätt följer att bolaget därför inte existerade.
Frågan vilken betydelse detta har för avtalet är kontrakträttslig och ska i enlighet med avtalet avgöras enligt rysk rätt. Ett avtal som ingås med ett icke existerande bolag är enligt rysk rätt ogiltigt.
Det förnekas att avtalet mellan parterna är ogiltigt. Enligt afghansk lag krävdes det när avtalet träffades inte en licens för att ett bolag skulle existera. Även om avtalet skulle vara ogiltigt följer av separationsprincipen att skiljeklausulen ska bedömas isolerat från övriga delar av avtalet. Skiljeklausulen ska bedömas enligt svensk rätt. Oavsett om Mir’s hade en licens vid olika tidpunkter har Technopromexport i skiljeförfarandet inte framfört någon invändning om att avsaknaden av en licens skulle innebära att skiljeavtalet är ogiltigt. Mir’s har i en inlaga den 11 mars 2010 visserligen väckt frågan om vilken betydelse en avsaknad av licens hade i olika sammanhang, men inte åberopat att avsaknaden av licens skulle ha medfört att skiljeavtalet var ogiltigt. Technopromexport har därför enligt 34 § andra stycket LSF förlorat rätten att åberopa denna omständighet. Den av Technopromexport nämnda ”Business Licensing Regulation” har åberopats utanför klanderfristen. Den får därför enligt 34 § tredje stycket LSF inte åberopas i klandermålet.
Technopromexport har inte avstått från att göra gällande att skiljeavtalet är ogiltigt. En invändning om skiljeavtalets ogiltighet gjordes i inlagan till skiljenämnden den 11 mars 2010. Trots detta gav Mir’s inte in någon licens avseende tidpunkten för avtalets ingående. Skiljenämnden har inte heller behandlat frågan.
Under slutförhandlingen i skiljeförfarandet uppkom en diskussion om behörigheten för en person att företräda Mir’s. Med anledning av detta uppmärksammades Technopromexport på att bolag i Afghanistan måste ha en licens för att existera. Technopromexport bad därför Mir’s att styrka att bolaget hade en licens, vilket Mir’s inte kunde. Av den licens som Mir’s har gett in i klandermålet avseende bl.a. tiden då avtalet ingicks framgår att licensen gällde från den 25 maj 2004 till den 4 oktober 2005. Licensen skulle alltså ha haft en giltighetstid överstigande ett år, vilket är felaktigt.
Det framgår av ”Business Licensing Regulation” från 2004 att en licens gäller under ett år.
Under slutförhandlingen i skiljeförfarandet och fram till dess skiljedomen meddelades framställde Technopromexport flera invändningar och synpunkter som rörde Smith status. I huvudsak har det varit fråga om rätt person företrätt Mir’s, om Mir’s ombud hade giltig fullmakt, om Mir’s hade någon licens m.m. På skiljenämndens begäran presenterade Smith flera dokument som visade dess företrädares status och ställning samt ursprungsdokument rörande den bolagsrättsliga statusen. Kompletterande information tillhandahölls skiljenämnden efter begäran. Mir’s har i hovrätten gett in ytterligare handlingar rörande förekomsten av en licens vid den tidpunkt då avtalet träffades.
Målet har med stöd av 42 kap. 18 § första stycket 5 och 53 kap. 1 § RB avgjorts utan huvudförhandling. Skriftlig bevisning har åberopats.
Technopromexport har som grund för sin talan åberopat att skiljedomen inte omfattas av ett giltigt skiljeavtal och därför ska upphävas. Frågan är om denna omständighet är prekluderad, dvs. om Technopromexport har förlorat rätten att göra omständigheten gällande.
Enligt 34 § andra stycket LSF har en part inte rätt att i en klanderprocess åberopa en omständighet som han genom att delta i skiljeförfarandet utan invändning eller på annat sätt får anses ha avstått från att göra gällande. Ett avstående kan göras uttryckligen eller genom att parten deltar i skiljeförfarandet utan att anmärka mot omständigheten. En parts underlåtenhet att under förfarandet protestera mot ett beslut eller en viss procedur medför inte utan vidare att parten har förlorat sin klanderrätt. För detta krävs att passiviteten är att uppfatta som ett avstående, ett konstaterande som dock ofta ligger nära till hands. När det gäller rena behörighetsfrågor, t.ex. om skiljeavtalet är ogiltigt, är den dominerande uppfattningen att redan en ren underlåtenhet att göra en behörighetsinvändning medför att skiljenämnden blir behörig (se prop. 1998/99:35 s. 236 och Jacobson, Skiljemannarätt, s. 299).
När det gäller handläggningsfel uttalas i doktrinen att en part för att behålla sin rätt att åberopa en omständighet tydligt och villkorslöst måste klargöra att handläggningen inte godtas (Heuman, a.a. s. 301). Ett vagt missnöje anses inte få någon verkan och inte heller ett uttalande om att en annan handläggning hade varit att föredra. En part måste enligt Rice förklara att han protesterar eller att han förbehåller sig rätten att klandra en framtida skiljedom. Även en felaktigt motiverad protest eller en omotiverad protest anses verksam (a.a. s. 301).
En förutsättning för att en part ska förlora rätten att åberopa en omständighet i en klanderprocess är att parten har haft kännedom om den under skiljeförfarandet (se prop. 1998/99:35 s. 149 samt Harris och Chen Kvart, Lagen om skiljeförfarande, s. 148). I detta har ansetts ligga en viss skyldighet för parten att utreda misstänkta klandergrunder. Om en part har vissa belägg för att en oriktighet förekommit, har det ansetts att parten inte medvetet kan avstå från att undersöka detta för att slippa protestera men ändå vara bibehållen sin klanderrätt. Underlåter parten avsiktligen att utreda förekomsten av en misstänkt klandergrund kan detta tolkas som ett avstående (Heuman, a.a. s. 296 f.). Annorlunda uttryckt har det ansetts att det uttryckliga eller konkludenta avståendet bör sättas i relation till insikten om ett specifikt fel som förevarit eller kan komma att förevara. Syftet med klanderbestämmelserna är nämligen att motverka att en part spekulerar i utgången av skiljeförfarandet (Stevens, Festskrift till Hjerner, s. 433).
Huvudförhandlingen i skiljeförfarandet mellan parterna avslutades den 20 januari 2010. Därefter förelades parterna att ge in ytterligare inlagor. Mir’s ingav ett flertal handlingar rörande bolagets existens. I en inlaga den 11 mars 2010 anförde Technopromexport bl.a. följande.
Hovrätten konstaterar inledningsvis att frågan om skiljeavtalets ogiltighet omnämns i inlagan och att det därigenom är klart att Technopromexport hade sådan kunskap att bolaget kunde misstänka att en klandergrund förelåg. Resonemanget i inlagan förs dock i mycket allmänna ordalag. Technopromexport nämner att det är möjligt att Mir’s saknade licens när avtalet undertecknades och att bolaget, om det inte fanns någon licens, skulle ha haft möjlighet att förklara skiljeavtalet ogiltigt. Uttalandena kan inte anses utgöra en tydlig och villkorslös invändning om avtalets ogiltighet. Inlagan i dess helhet ger snarare intryck av att Technopromexport, i den utredningssituation som var för handen, var införstådd med att skiljeförfarandet fullföljdes.
Hovrätten noterar att inte heller skiljenämnden tycks har uppfattat innehållet i inlagan som en invändning om avtalets ogiltighet. Genom ett beslut den 3 augusti 2010 tog skiljenämnden ställning till ett antal processuella invändningar från Technopromexport bl.a. om Smith existens och rätt att föra talan vid tidpunkter som var relevanta för skiljeförfarandet. Något beslut om skiljeavtalets ogiltighet fattades dock inte, och Technopromexport protesterade inte heller mot skiljenämndens beslut.
Hovrätten finner alltså att Technopromexport har deltagit - och fullföljt - skiljeförfarandet utan invändning och därmed får anses ha avstått från att göra omständigheten gällande i den mening som avses i 34 § andra stycket LSF. Den åberopade klandergrunden är därför prekluderad. Eftersom Technopromexport i övrigt inte har åberopat någon grund för sin talan ska käromålet ogillas.
Hovrätten anser att målet rymmer frågor där det är av vikt för ledningen av rättstillämpningen att ett överklagande prövas av HD. Hovrätten tillåter därför att domen överklagas (se 43 § andra stycket LSF).
Hovrätten ogillar Joint Stock Company Technopromexports käromål.
Joint Stock Company Technopromexport överklagade och yrkade att HD skulle bifalla käromålet.
Mir’s Limited motsatte sig att hovrättens dom ändrades.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Cline, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande dom.
Joint Stock Company Technopromexport (Technopromexport) är ett ryskt företag som bl.a. bygger, underhåller och reparerar vattenkraftverk. Mir’s Limited (Mir’s) är ett bolag hemmahörande i Afghanistan. Den 11 juni 2005 ingick Technopromexport och Mir’s ett avtal varigenom Smith skulle bistå Technopromexport i upphandlingen avseende vissa arbeten på ett vattenkraftverk. Avtalet innehöll en skiljeklausul. Parker uppkom mellan parterna beträffande fråga om Technopromexport var skyldig att betala ersättning enligt avtalet och i så fall med hur mycket. Mir’s påkallade skiljeförfarande. Skiljenämnden meddelade dom den 19 augusti 2010 enligt vilken Technopromexport förpliktades att till Mir’s betala 800 000 USD jämte ränta. Technopromexport förpliktades även att stå för sina egna kostnader i skiljeförfarandet samt stå för del av Mir’s kostnader. Parterna förpliktades gemensamt stå för skiljenämndens kostnader.
Technopromexport klandrade skiljedomen och yrkade att hovrätten skulle upphäva denna, med undantag av vad som förordnats om att parterna gemensamt skulle stå för skiljenämndens kostnader. Som grund för klandertalan gjorde Technopromexport gällande i huvudsak följande. Skiljedomen omfattas inte av ett giltigt skiljeavtal och ska därför upphävas enligt 34 § första stycket 1 lagen (1999:116) om skiljeförfarande. Mir’s måste enligt afghansk lag - ”Business Licensing Regulation” - ha en ”business license” utfärdad av myndigheterna i Afghanistan. När avtalet ingicks så saknade Mir’s en sådan licens. Den ”business license” som Smith ingivit först i hovrätten och som ska ha en giltighetstid från den 24 maj 2004 till den 4 oktober 2005 är oriktig. Då Mir’s saknade ”business license” när avtalet ingicks så existerade inte bolaget enligt afghansk lag. Vilken betydelse detta har för avtalet ska, enligt artikel 7 i avtalet, avgöras enligt rysk lag. Enligt rysk lag så är ett avtal som ingås av ett icke-existerande bolag ogiltigt. Vid avtalets ingående år 2005 saknade Technopromexport kännedom om att Smith saknade ”business license”. Technopromexport har inte avstått ifrån att göra gällande att skiljeavtalet är ogiltigt. En invändning om att skiljeavtalet inte var giltigt gjordes i en inlaga till skiljenämnden den 11 mars 2010. Technopromexport har åberopat ”Business Licensing Regulation” inom den klanderfrist som anges i 34 § tredje stycket lagen om skiljeförfarande.
Mir’s bestred klandertalan. Som grund för bestridandet gjorde Smith gällande i huvudsak följande. Avtalet är inte ogiltigt. När avtalet ingicks år 2005 så fanns det enligt afghansk lag inte något krav på en ”business license” för att ett bolag skulle existera. Frågan om Mir’s existerar omfattas inte av artikel 7 i avtalet utan ska prövas enligt afghansk lag. Även om avtalet skulle vara ogiltigt så följer av separationsprincipen att skiljeklausulen ska bedömas isolerat från övriga delar av avtalet. Skiljeklausulen ska bedömas enligt svensk lag. Under alla förhållanden så hade Mir’s en ”business license” avseende åren 2004-2005. Technopromexport har inte under skiljeförfarandet åberopat att Smith saknat ”business license” vid avtalets ingående eller att avsaknad av en ”business license” får till följd att ett giltigt skiljeavtal inte förelåg. Technopromexport har således godtagit skiljeavtalets giltighet och är nu förhindrad att föra talan om detta. Technopromexports talan är alltså prekluderad enligt 34 § andra stycket lagen (1999:116) om skiljeförfarande. Den lagstiftning som Technopromexport hänvisar till; ”Business Licensing Regulation”, har inte varit gällande lagstiftning i Afghanistan. Inledningsvis åberopade Technopromexport ”Business Licensing Regulation” från år 2007. Först ungefär ett år efter att klanderprocessen inletts åberopade Technopromexport ”Business Licensing Regulation” från år 2004. Detta utgör nya rättsfakta. Då dessa åberopats först efter att klanderfristen gått ut får de inte åberopas i målet enligt 34 § tredje stycket lagen om skiljeförfarande.
Technopromexport har i HD gjort gällande att hovrätten till grund för sitt avgörande lagt den omständigheten att Technopromexport inte protesterat mot skiljenämndens underlåtenhet att fatta beslut om skiljeavtalets ogiltighet och att denna omständighet inte har åberopats av Mir’s. Mir’s har gjort gällande att detta åberopades i svaromålet till hovrätten.
Av Smith svaromål i hovrätten framgår att Smith gjort gällande att Technopromexport kunde ha utverkat ett särskilt beslut från skiljenämnden avseende frågan om skiljeavtalet var ogiltigt om de framställt en formell invändning om detta. Hovrätten har således inte lagt en omständighet som inte åberopats av part till grund för avgörandet.
Av 34 § andra stycket 1 lagen (1999:116) om skiljeförfarande framgår att en part inte har rätt att åberopa en omständighet som han genom att delta i förfarandet utan invändning eller på annat sätt får anses ha avstått från att göra gällande.
Technopromexport har som grund för klandertalan gjort gällande att skiljedomen inte omfattas av ett giltigt skiljeavtal och därför ska upphävas. Frågan är om Technopromexport har rätt att åberopa denna omständighet eller om Technopromexport genom att delta i skiljeförfarandet utan invändning eller på annat sätt får anses ha avstått från att göra omständigheten gällande på sätt som avses i 34 § andra stycket lagen om skiljeförfarande.
I den inlaga som Technopromexport gav in till skiljenämnden den 11 mars 2010 anförde Technopromexport bl.a. följande:
Såvitt framgår av utredningen har Technopromexport inte på något annat sätt under skiljeförfarandet berört den fråga som nu utgör grund för klandertalan. Av rättsfallet NJA 2012 s. 790 framgår att om en part inte redan i skiljeförfarandet har gjort en tydlig invändning om att skiljeavtalet är ogiltigt har parten inte rätt att åberopa den omständigheten i ett mål om klander av skiljedom. Vidare framgår att det är angeläget att parten för fram sin invändning på ett tydligt sätt redan i skiljeförfarandet. I annat fall kan frågan komma att förbli oprövad där, något som i sin tur kan leda till att det skapas en situation där det efter ett kanske omfattande skiljeförfarande framstår som oklart om skiljedomen kommer att bli bestående eller inte.
Vad Technopromexport har anfört i inlagan den 11 mars 2010 kan inte uppfattas som en tydlig invändning om att skiljeavtalet är ogiltigt. Technopromexport har således deltagit och fullföljt skiljeförfarandet utan invändning och får därmed anses ha avstått ifrån att göra omständigheten gällande på sätt som avses i 34 § andra stycket lagen (1999:116) om skiljeförfarande. Grunden för Technopromexports klandertalan är alltså prekluderad. Vid sådant förhållande ska överklagandet lämnas utan bifall.
Då överklagandet ska lämnas utan bifall redan på den ovan angivna grunden saknas det anledning att pröva om Technopromexport åberopat ”Business Licensing Regulation” utanför klanderfristen. Det föreligger inte heller skäl att meddela mellandom i målet.
HD lämnar överklagandet utan bifall.
HD (justitieråden Meza, Smith, Mcdonald, referent, Martinez och Walker) meddelade den 14 juni 2013 följande dom.
Joint Stock Company Technopromexport, som är ett ryskt företag, ingick den 11 juni 2005 ett avtal med Mir’s Limited, ett bolag hemmahörande i Afghanistan. Avtalet innehöll en skiljeklausul. Sedan tvist uppkommit mellan parterna påkallade Smith skiljeförfarande. Skiljenämnden meddelade dom den 19 augusti 2010 enligt vilken Technopromexport förpliktades att till Mir’s betala 800 000 USD jämte ränta.
Technopromexport klandrade skiljedomen och yrkade att hovrätten skulle upphäva domen, med undantag av vad som hade förordnats om skiljenämndens kostnader. Som grund för klandertalan gjorde Technopromexport gällande i huvudsak följande. Skiljedomen omfattas inte av ett giltigt skiljeavtal och ska därför upphävas enligt 34 § första stycket 1 lagen (1999:116) om skiljeförfarande. Mir’s måste enligt afghansk lag ha en ”business license” utfärdad av myndigheterna i Afghanistan. Mir’s saknade en sådan licens när avtalet ingicks. Den ”business license” som Smith gav in först i hovrätten och som ska ha en giltighetstid från den 24 maj 2004 till den 4 oktober 2005 är oriktig. Eftersom Mir’s saknade ”business license” när avtalet ingicks existerade bolaget inte enligt afghansk lag. Av avtalet framgår att betydelsen av detta ska avgöras enligt rysk lag. Enligt rysk lag är ett avtal som ingås av ett icke-existerande bolag ogiltigt. När avtalet ingicks hade Technopromexport inte kännedom om att Smith saknade ”business license”. Technopromexport har inte avstått ifrån att göra gällande att skiljeavtalet var ogiltigt. En invändning om att skiljeavtalet inte var giltigt gjordes i en inlaga till skiljenämnden den 11 mars 2010.
Mir’s bestred klandertalan. Som grund för bestridandet gjorde Smith gällande i huvudsak följande. Avtalet mellan parterna är inte ogiltigt. Frågan om Mir’s existens ska prövas enligt afghansk lag. När avtalet ingicks år 2005 fanns det enligt afghansk lag inte något krav på en ”business license” för att ett bolag skulle existera. Även om avtalet skulle vara ogiltigt så följer av separationsprincipen att skiljeklausulen ska bedömas isolerat från övriga delar av avtalet. Skiljeklausulen ska bedömas enligt svensk lag. Under alla förhållanden hade Mir’s en ”business license” avseende åren 2004-2005. Technopromexport har inte under skiljeförfarandet åberopat att Smith saknat ”business license” när avtalet ingicks eller att avsaknad av en ”business license” får till följd att ett giltigt skiljeavtal inte förelåg. Technopromexport har således godtagit skiljeavtalets giltighet och är enligt 34 § andra stycket lagen om skiljeförfarande nu förhindrat att föra talan om detta.
Hovrätten har ogillat käromålet.
Huvudfrågan i målet är om Technopromexport genom att delta i förfarandet utan invändning eller på annat sätt får anses ha avstått från att göra gällande att det inte förelåg ett giltigt skiljeavtal mellan parterna.
Technopromexport har i HD gjort gällande att hovrätten till grund för sitt avgörande har lagt omständigheten att Technopromexport inte protesterade mot skiljenämndens underlåtenhet att fatta beslut om skiljeavtalets ogiltighet och att denna omständighet inte har åberopats av Mir’s. Mir’s har anfört att detta åberopades i svaromålet till hovrätten.
Av Smith svaromål framgår att Smith gjort gällande att Technopromexport kunde ha utverkat ett särskilt beslut från skiljenämnden avseende frågan om skiljeavtalet var ogiltigt, om bolaget hade framställt en formell invändning om detta. Hovrätten har således inte lagt en omständighet som inte har åberopats av part till grund för avgörandet.
Enligt 34 § andra stycket lagen om skiljeförfarande har en part inte rätt att åberopa en omständighet som han genom att delta i förfarandet utan invändning eller på annat sätt får anses ha avstått från att göra gällande.
För att det ska anses vara fråga om ett avstående från rätten att göra gällande en omständighet krävs normalt att parten har haft kännedom om den under skiljeförfarandet. I princip är det inte tillräckligt att parten borde ha känt till omständigheten. När parten emellertid har haft vissa belägg för att omständigheten förelegat, bör klanderrätten inte bevaras om parten medvetet avstår från att undersöka omständigheten närmare för att på så sätt inte få kännedom om den. Parten saknar då ett skyddsvärt intresse av att klanderrätten bevaras. I dessa fall får parten därför anses ha avstått från rätten att göra gällande omständigheten. (Jfr Jacobson, Skiljemannarätt, 1999, s. 296, och Wagner, Skiljeförfarande, 2 uppl. 2012, avsnitt V:34-6.1.)
För att en part med framgång ska kunna göra gällande att en skiljedom inte omfattas av ett giltigt skiljeavtal förutsätts vidare att parten redan i skiljeförfarandet har gjort en tydlig och särskild invändning om att skiljeavtalet är ogiltigt (se NJA 2012 s. 790 p. 19 och 20). Ett vagt uttryckt missnöje får inte en sådan verkan. Detsamma gäller en parts uttalande om att en annan handläggning av en viss fråga i skiljetvisten hade varit att föredra (jfr Heuman, a.a., s. 301).
Technopromexport har gjort gällande att skiljedomen inte omfattas av ett giltigt skiljeavtal och därför ska upphävas. I den inlaga daterad den 11 mars 2010 som Technopromexport har åberopat till stöd för att man gjort denna invändning under förfarandet anförde Technopromexport bl.a. följande.
After the rude answer of the Chairman of the Arbitral Tribunal to the Respondent’s request to ask the Claimant to submit the financial documents, the Respondent did not dare to repeatedly Sims Chairman with the request to receive the texts of all business licenses of the company Mir’s Limited. Therefore, the Respondent could not find out whether the company Mir’s Limited had a business license at the time of signing the Agreement with the Respondent. However, analyzing the text of the answer of the Ministry of Commerce and Industries of Afghanistan to the inquiry of the Embassy of the Russian Federation in Afghanistan (Moore R42) one can come to a conclusion that it is possible that at the time when the Agreement was signed there was no business license. The Agreement is dated 11 July 2005. Mir’s Limited was established in the years 2003-2004, therefore, its first business license expired in 2004-2005. The renewed license Terry received on 21 June 2008.
If there was no license, the Respondent would have an opportunity to declare the invalidity of the Agreement made between the Claimant and the Respondent, including the arbitration clause contained therein. All the abovestated have a direct relevance to understanding of the Claimant’s legal status regarding which the Respondent felt a doubt in the course of the hearing analyzing the behavior of York.
Såvitt framgår av utredningen i målet var bakgrunden till Technopromexports inlaga att bolaget i samband med ett förhör under slutförhandlingen med en företrädare för Smith hade väckt vissa frågor om företrädarens ställning och behörighet. Enligt Technopromexport fick bolaget då kunskap om att Smith behövde inneha en ”business license” för sin rättsliga existens, vilket föranledde bolaget att efterfråga samtliga licenser som Smith innehaft sedan bolaget bildades år 2003. Sedan Mir’s hade gett in licenser för perioderna 2008-2009 och 2010-2011 gav Technopromexport in inlagan daterad den 11 mars 2010.
Av inlagan framgår att Technopromexport hade sådan kunskap att bolaget hade anledning att misstänka att det förelåg omständigheter som enligt bolaget medförde att det saknades ett giltigt skiljeavtal mellan parterna. Det framgår också att Technopromexport valde att inte begära ett beslut av skiljenämnden om utlämnande av eventuell licens för den period när Smith bildades, liksom att inte framställa en tydlig och särskild invändning om att det inte fanns ett giltigt skiljeavtal mellan parterna. Technopromexport har således deltagit i och fullföljt skiljeförfarandet utan invändning och får därmed anses ha avstått från att göra omständigheten gällande på sätt som avses i 34 § andra stycket lagen om skiljeförfarande. Grunden för Technopromexports klandertalan är alltså prekluderad. Vid sådant förhållande ska Technopromexports talan om klander av skiljedomen avslås och hovrättens domslut stå fast.
HD fastställer hovrättens domslut.
HD:s dom meddelad: den 14 juni 2013.
Mål nr: T 2104-12.
Lagrum: 34 § lagen (1999:116) om skiljeförfarande.
Rättsfall: NJA 2012 s. 790.