Fråga om bindande avtal har träffats vid förlikningsförhandling.
Parter:
Stiftelsen Estniska Skolan i Stockholm; Parts, E.A.P.
E.A.P. i Saltsjö-Boo.
Tingsrättens mellandom, se bilaga.
Stiftelsen Estniska Skolan i Stockholm (skolan) har yrkat att arbetsdomstolen bifaller skolans vid tingsrätten i mellandomsdelen förda talan. Skolan har vidare yrkat ersättning för rättegångskostnader i arbetsdomstolen.
E.A.P. har bestritt ändring samt yrkat ersättning för rättegångskostnader i arbetsdomstolen.
Arbetsdomstolen har hållit huvudförhandling i målet. Vid denna har på skolans respektive E.A.P. begäran förnyade vittnesförhör hållits med advokaten B.L. respektive advokaten A.D. Skolan har även i arbetsdomstolen åberopat skriftlig bevisning.
Till utveckling av sin talan i arbetsdomstolen har parterna anfört i huvudsak detsamma som vid tingsrätten, dock med följande förtydliganden och tillägg.
När arbetsbristsituationen uppstod erbjöds R.P.A., till skillnad från E.A.P., att ha kvar sin anställning. Denna omständighet har för skolans del haft stor betydelse vad avser nivåerna på skadeståndsbeloppen. Det fanns alltså en skillnad mellan de båda arbetstagarna som återverkade på innehållet i förlikningsbuden under förhandlingarna.
Den 20 mars 1997 erhöll B.L. ett fax från T.Ö., i vilket denne lämnade ett förlikningsbud, som låg på olika nivåer för de båda arbetstagarna i fråga. Budet antogs inte, men följdes senare av ett nytt bud per telefon från T.Ö., som också det innebar olika nivåer. T.Ö. framförde inte i samband med att buden lämnades att det krävdes ett omedelbart svar. Någon förlikning kom inte till stånd vid det tillfället, och sedan fick saken bero fram till i november 1997, då B.L. i fax till T.Ö. förhörde sig om huruvida något förlikningsintresse förelåg. Målet var då utsatt till huvudförhandling torsdagen den 22 januari 1998 avseende såväl E.A.P. som R.P.A. och ett antal vittnen hade kallats. Sedan T.Ö. svarat och lagt ett nytt bud, vilket denna gång låg på samma nivå för båda arbetstagarna, upplyste B.L. T.Ö. om att han ansåg att olika rättsliga förutsättningar förelåg för de båda arbetstagarna, varför han menade att de ersättningar som man nu förhandlade om också borde bli olika. Han lämnade därför för skolans del ett nytt bud som innebar olika nivåer.
I det fax som T.Ö. sände den 28 december 1997 nämndes ingenting om att de två buden som lämnades för arbetstagarnas räkning skulle vara kopplade till varandra på så vis att en uppgörelse måste omfatta båda arbetstagarna, och att det alltså inte skulle vara möjligt att uppnå en förlikning beträffande endast en av dem. Detta har inte heller påståtts någon gång under förhandlingarna, utan det nämns först i T.Ö:s fax från Australien den 18 januari 1998. När B.L. skickade sitt fax till T.Ö. fredagen den 16 januari 1998, i vilket han meddelade att skolan antog förlikningsbudet beträffande E.A.P., återstod endast ett fåtal dagar fram till huvudförhandlingen, som skulle hållas torsdagen därpå. Saken brådskade, eftersom T.Ö. skulle lämna Australien på söndagen och sedan inte vara anträffbar förrän på tisdagen.
Förhandlingarna mellan B.L. och T.Ö. om en uppgörelse beträffande E.A.P. har hela tiden endast gällt tre frågor, nämligen ett allmänt skadestånd, ett ekonomiskt skadestånd avseende lön och semesterersättning samt ersättning för rättshjälpsavgift. Några andra villkor för förlikningen har överhuvudtaget inte nämnts. Först under sakframställningen i tingsrätten nämnde T.Ö. att andra moment kunde vara aktuella, såsom frågor om villkor för betalning och eventuell fastställelse av förlikningen i dom. Enligt skolans mening bär denna invändning efterhandskonstruktionens prägel.
E.A.P.
E.A.P. och R.P.A. har nu varit arbetslösa så länge att deras ersättningsanspråk uppgår till 300 000 kr respektive 400 000 kr för det fall saken skulle prövas vid en huvudförhandling. E.A.P. och R.P.A:s anställningsförhållanden hänger så nära samman att det vid en huvudförhandling skulle vara nödvändigt att höra båda, även om målet i och för sig bara skulle gälla en av dem.
Den redogörelse som lämnats avseende förlikningsförhandlingarna är korrekt. Det vitsordas att T.Ö. som ombud för E.A.P. inte för motpartsombudet gjort klart att buden enligt hans mening skulle kopplas samman och det görs inte heller gällande i målet. Han har emellertid hela tiden tänkt att målet skulle göras upp beträffande båda arbetstagarna. E.A.P. reaktion när hon fick besked om förlikningsbudet var att hon ville ha kvar möjligheten att få ut ett avsevärt högre belopp om hennes kamrat skulle ha det. - Påståendet att T.Ö. inte under förhandlingarna tagit upp några avtalsmoment utöver skadestånden och rättshjälpsavgiften stämmer också. Han har emellertid aldrig förhandlat på det sättet, utan inledningsvis endast diskuterat belopp, vilket är sedvänja i arbetsrättsliga sammanhang.
Tvisten i målet gäller huruvida en förlikningsöverenskommelse kommit till stånd mellan parterna eller inte. Skolan har hävdat att en överenskommelse träffats genom att skolan den 16 januari 1998 lämnat ett antagande svar på det skriftliga bud E.A.P. ursprungligen lämnat den 28 december 1997. E.A.P. har den 16 januari 1998 via ombud muntligen på telefon förklarat att hon stod fast vid budet. Enligt skolans mening har ett avtal kommit till stånd enligt avtalslagens regler. E.A.P. har gjort gällande att avtalslagens bestämmelser om slutande av avtal inte är tillämpliga, utan att en sedvanerätt beträffande arbetsrättsliga tvister i stället gäller, vilken innebär att ett bindande avtal inte har träffats förrän en överenskommelse nåtts även om frågor om tidpunkt och sätt för betalning och liknande avtalsmoment. För det fall avtalslagens bestämmelser skulle anses tillämpliga har hon gjort gällande att skolans svar lämnades för sent. Enligt 3 § andra stycket samma lag gäller nämligen att ett anbud som lämnas muntligen utan att anstånd medges med svaret - vilket inte skett i nu aktuellt fall - måste antas omedelbart. Skolan har bestritt att svaret lämnats för sent.
Utredningen i målet visar följande.
Förlikningsförhandlingarna har förts mellan parternas respektive ombud, advokaterna T.Ö. och B.L., dels per telefon, dels per fax. Sammanträden har alltså inte förekommit utan förhandlingarna har förts "på distans". Båda ombuden har god erfarenhet av arbetsrätt och har dessutom förhandlat i gemensamma ärenden tidigare. Förhandlingarna, som fördes mot bakgrund av att målet var utsatt till huvudförhandling den 22 januari 1998, har komplicerats i slutskedet av att T.Ö. befann sig i Australien och skulle återvända först strax före huvudförhandlingen. De enda frågor beträffande E.A.P. som diskuterats vid förhandlingarna, vilka pågått under närmare ett års tid, var allmänt och ekonomiskt skadestånd samt ersättning för rättshjälpsavgift. Ingen av parterna har såvitt framkommit under förhandlingarna gett uttryck för en önskan att få någon annan fråga reglerad. Av de frågor som diskuterades måste rättshjälpsavgiften, som uppgick till 500 kr, betraktas som en mindre detalj, vilket tyder på att det för parterna måste ha framstått som att alla frågor av avgörande betydelse i sammanhanget funnits med i förhandlingarna.
T.Ö. sände den 28 december 1997 per fax ett bud till B.L. avseende E.A.P. och en annan uppsagd arbetstagare, varvid budet beträffande E.A.P. var 50 000 kr i allmänt skadestånd, 94 080 kr i ekonomiskt skadestånd avseende sex månadslöner inklusive semesterersättning samt ersättning för rättshjälpsavgift med 500 kr. B.L. svarade den 14 januari 1998 i ett fax att han beträffande det ekonomiska skadeståndet ansåg att de kunde mötas på "halva vägen", dvs. enas om fyra och en halv månadslön, men att budet i övrigt godtogs. T.Ö:s kollega A.D. svarade den 16 januari 1998 per telefon att E.A.P. inte accepterade budet, men att det bud E.A.P. lämnat genom T.Ö. den 28 december 1997 stod fast. Det är ostridigt att B.L. därvid uppgav, att för det fall han skulle återkomma skulle detta ske såväl till A.D. på hennes kontor som till T.Ö. i Australien. Ostridigt är vidare att B.L. senare samma dag, dvs. den 16 januari 1998, på det sätt som nyss angetts meddelade att E.A.P. bud accepterades. Frågan är då om något avtal härigenom kommit till stånd.
Beträffande arbetsrättliga förlikningsförhandlingar har arbetsdomstolen i en annan tvist (AD 1994 nr 157), där parterna vid ett förhandlingssammanträde träffats för att söka nå överenskommelse, uttalat följande.
Vid sådana avtalsförhandlingar måste det typiskt sett antas vara av parterna avsett att ingen av dem skall bli bunden vid enskilda villkor, som man under förhandlingarnas gång enas om, förrän enighet nåtts om alla villkor som parterna eller en av dem önskar få reglerade genom det åsyftade avtalet eller, som saken också kan uttryckas, förrän "enighet nåtts just om avtalsslut".
Ett sådant antagande överensstämmer otvivelaktigt också med vad som är allmänt skick och bruk vid förhandlingar på arbetsmarknaden i frågor t.ex. om en arbetstagares avgång från anställningen. En annan ordning, enligt vilken parterna skulle bli bundna stegvis villkor för villkor, skulle i sådana och därmed jämförliga fall typiskt sett leda till ett så komplicerat förhandlingsmönster och till sådana svårigheter att nå en i och för sig eftersträvad uppgörelse, att den sålunda inte utan att särskilda skäl talar för det kan antas ha varit åsyftad av parterna.
Arbetsdomstolen konstaterade att det i målet inte framkommit något som gav vid handen att parternas förhandlingar förts från någon annan förutsättning än den att parterna skulle bli bundna vid en överenskommelse först sedan de enats om varje villkor som någon av dem önskat få reglerat genom denna. Tvistefrågan i målet gällde huruvida ett bindande avtal om ett avgångsvederlag träffats vid ett sammanträde innan en av parterna vid samma sammanträde tog upp ytterligare en fråga, som hade visst samband med avgångsvederlaget, för att få även den reglerad i avtalet, varefter sammanträdet avbröts innan någon enighet nåddes i den frågan.
I 1994 års dom betonades att det var fråga om förhandlingar som förts vid ett sammanträde mellan parterna. I förevarande fall har det inte förekommit något sammanträde, utan förhandlingarna har förts genom att bud och motbud utväxlats huvudsakligen per fax mellan parternas erfarna juridiska ombud. Förhandlingsfrågan har inte varit av särskilt komplicerad natur. Parternas olika skriftliga bud under förhandlingarna har omfattat samtliga de frågor som över huvud taget tagits upp och inte försetts med några reservationer. Vid sådana förhållanden får det - i enlighet med huvudreglerna i avtalslagen och vad skolan påstått - anses att ett bindande avtal kommer till stånd redan genom att ett avgivet bud antas utan reservationer, om det inte av omständigheterna i det särskilda fallet framgår att sådan bundenhet inte varit avsedd. Det har i förevarande fall inte ens påståtts att det under förhandlingarna skulle ha förekommit något som inneburit att skolan insett eller borde ha insett att E.A.P. bud inte kunde slutligt antas på det sätt som nyss angetts.
E.A.P. har vidare med hänvisning till 3 § andra stycket avtalslagen hävdat att skolans svar på hennes bud har avgetts för sent, något som skolan bestritt. I den situation som uppstod då A.D. per telefon lämnade beskedet att skolans bud avvisades men att E.A.P. tidigare avgivna skriftliga bud kvarstod ter det sig närmast självklart att B.L., för att kunna lämna slutligt besked, var tvungen att kontakta sin huvudman. B.L. diskuterade också vid samtalet utan invändning från A.D. på vilket sätt han skulle höra av sig om det blev aktuellt och han lämnade också svaret på budet redan samma dag. Mot bakgrund härav finner arbetsdomstolen att skolan inte lämnat sitt svar för sent.
Arbetsdomstolen finner således sammanfattningsvis att ett för båda parter bindande avtal avseende E.A.P. har träffats. Om beloppens storlek råder ej tvist.
Frågan om skyldighet för part att utge ersättning för motparts rättegångskostnad i arbetsdomstolen eller kostnad för motparts allmänna rättshjälp bör prövas av tingsrätten efter målets återupptagande.
1. Med ändring av tingsrättens dom fastställer arbetsdomstolen att ett förlikningsavtal träffats mellan Stiftelsen Estniska Skolan i Stockholm och E.A.P. av innebörd att skolan till E.A.P. skall betala allmänt skadestånd om femtiotusen (50 000) kr, ekonomiskt skadestånd om nittiofyratusenåttio (94 080) kr samt ersättning för rättshjälpsavgift om femhundra (500) kr.
2. T.Ö. tillerkänns ersättning enligt rättshjälpslagen för det biträde han i arbetsdomstolen lämnat E.A.P. med tjugotvåtusenniohundrasjuttionio (22 979) kr, varav 19 779 kr för arbete och 3 200 kr för utlägg. Av det sammanlagda beloppet utgör 3 956 kr mervärdesskatt.
3. Det åligger tingsrätten att efter målets återupptagande pröva frågan om skyldighet för part att utge ersättning för motparts rättegångskostnad i arbetsdomstolen eller kostnad för motparts allmänna rättshjälp.
Ledamöter: Sanchez, Harris, Inga Torres, Beasley, Sweeney, Avila och Christian. Enhälligt.
E.A.P. och R.P.A. var anställda hos Stiftelsen Estniska Skolan i Stockholm. Med åberopande av att de utan giltiga skäl avskedats från sina anställningar har de yrkat allmänt och ekonomiskt skadestånd av Skolan. Skolan har bestritt deras yrkanden och i fråga om E.A.P. invänt att hon haft en tidsbegränsad anställning som upphört, annars att grund för avskedande, alternativt uppsägning förelegat. Under målets gång har parterna fört förlikningsförhandlingar. Enligt Skolans mening har därunder ett förlikningsavtal träffats med E.A.P. Hon har därefter meddelat att något avtal inte föreligger. I anledning härav har Skolan ändrat sin talan så, att E.A.P. yrkanden i första hand bestrids på den grunden att hon är bunden av överenskommelsen, varför hennes talan om ersättning på i målet anförda grunder skall ogillas. Skolan har hemställt att särskild dom ges över den omständigheten att ett förlikningsavtal träffats. E.A.P. har inte haft någon erinran mot det. Tingsrätten har funnit det lämpligt att ge sådan dom och har förklarat målet i övrigt, avseende båda kärandena, vilande tills den särskilda domen vunnit laga kraft.
Hubbard
Skolan har yrkat att tingsrätten skall fastställa att ett förlikningsavtal träffats mellan Skolan och E.A.P. av innebörd att Skolan skall betala allmänt skadestånd med 50 000 kr, ekonomiskt skadestånd om 94 080 kr avseende 6 månadslöner inklusive semesterersättning à 15 680 kr samt ersättning för hennes rättshjälpsavgift om 500 kr.
E.A.P. har under förnekande av att något bindande avtal kommit till stånd bestritt yrkandet.
Skolan har till stöd för yrkandet anfört: Skolans talan i målet förs genom ombudet advokaten B.L.. Denne har sedan mars 1997 fört förhandlingar med kärandenas ombud advokaten T.Ö. i syfte att förlika tvisten. Det har skett på sedvanligt sätt, genom ömsesidiga bud och motbud per fax och telefon. Sålunda framförde Carlson i ett fax till Lindskog 28.12.1997 ett bud å båda kärandenas vägnar, enligt vilket E.A.P. förlikningsvis yrkade ekonomiskt skadestånd motsvarande 6 månadslöner inklusive semesterersättning, ett allmänt skadestånd om 50 000 kr samt ersättning för hennes rättshjälpskostnader med 500 kr. Lindskog svarade på detta fax 14.1.1998 att Skolan var beredd att utge begärt allmänt skadestånd och begärd ersättning för rättshjälpskostnaden och föreslog att det ekonomiska skadeståndet skulle motsvara 41/2 månadslöner. Öhman lät genom sin byråkollega advokaten A.D. meddela L. per telefon 16.1.1998 att E.A.P. inte kunde acceptera Skolans förslag men att hon stod fast vid sitt 28.12.1997 framförda bud. Ross gav beskedet att han skulle återkomma per fax efter kontakt med Skolan. Senare samma dag meddelade Ross per fax till Ö. att Skolan antog förlikningserbjudandet från E.A.P., dvs. ett allmänt skadestånd om 50 000 kr, ersättning för rättshjälpskostnaden med 500 kr och ett ekonomiskt skadestånd motsvarande 6 månadslöner inklusive semesterersättning. Per fax 18.1.1998 meddelade emellertid Carlson att något avtal inte förelåg beträffande E.A.P. Det är Skolans uppfattning att E.A.P. och Skolan är bundna av den uppgörelse som träffades 16.1.1998 genom Skolans antagande svar på E.A.P. bud.
E.A.P. har anfört: I första hand görs gällande att avtalslagen inte är tillämplig i förevarande fall. Sedvänja tar nämligen över, vilken innebär att man vid förlikning i arbetsrättsliga tvister inte är bunden vid överenskommelser i olika delmoment utan först när ett avtal är slutligen färdigt. En överenskommelse om t.ex. ett belopp skall ses som ett embryo till slutlig överenskommelse. Sålunda kvarstår att göra upp om åtskilliga frågor, såsom om rättegångskostnaderna, tidpunkten för betalningen - i en eller flera poster -, huruvida en exekutionstitel skall meddelas eller målet avskrivas efter återkallelse och huruvida samtliga övriga frågor också är slutligt reglerade - allt frågor som i detta fall inte alls diskuterats. Det är heller inte ovanligt att arbetstagaren i tvister av det här slaget vill få domfäst eller i varje fall protokollfört något om de omständigheter som föranlett det utgivna beloppet, också det en fråga som kan stjälpa en slutlig överenskommelse. Om avtalslagen skulle anses tillämplig, gäller f.ö. enligt 3 § andra stycket att ett anbud som görs muntligen utan att anstånd med svaret medges, omedelbart måste antagas. Det hävdas att A.D. inte gett en sådan acceptfrist, varför L:s svar kommit för sent. Vidare har E.A.P. och R.P.A. tagit för givet att förhandlingarna skulle resultera i en paketlösning, en för båda och båda för en. Det kan medges att det förbehållet om koppling dem emellan inte framförts så tydligt, vare sig muntligen eller skriftligen. E.A.P. har haft inställningen att om domstolen skall pröva R.P.A:s fall även hon själv skulle få sina yrkanden prövade.
Skolan har genmält: Avtalslagens regler för slutande av avtal genom anbud och accept gäller. I förhandlingar av förevarande slag tas bara upp de viktigaste momenten, såsom om vilket belopp part är beredd att utge. Återstående frågor är antingen rena praktikaliteter eller självklarheter eller nödvändiga följder av att man enats om det viktiga momentet. I detta slags förhandlingar är det kutym att tid alltid ges ombudet för kontakt med huvudmannen innan ett bud skall besvaras. Sådana acceptfrister hade också getts ömsevis hela tiden i förhandlingarna mellan L. och Ö. och var förutsatt även mellan A.D. och L. vid samtalet 16.1.1998. Inget uttryckligt förbehåll om samtidig förlikning hade framförts.
Avtalslagen utgår från huvudregeln att ett bindande avtal kommer till stånd genom ett antagande svar på ett anbud och att innehållet i avtalet bestäms av de villkor som förts fram i anbudet. Av lagens 1 § andra stycke framgår emellertid att detta inte är det enda sätt på vilket ett avtal kan komma till stånd. Där görs undantag för att annat kan följa av anbudet eller av handelsbruk eller annan sedvänja. Och i den avtalsrättsliga litteraturen beskrivs också en rad andra modeller för avtals ingående. I avtalsrättsliga studier brukar det i inledningen göras det konstaterandet att avtalslagens modell för ingående av avtal i själva verket täcker bara en liten del inom det avtalsrättsliga området, så t.ex. Grönfors Avtalslagen 3:e uppl. sid. 45 och Russell Avtalsrätt 1 10:e uppl. sid. 45. I målet är fråga om avtal kommit till stånd enligt avtalslagens regler eller om sådant inte föreligger på grund av att sedvanerättsligt en annan modell för avtalsslut är tillämplig. Skolan hävdar att man enats om och blivit bunden i fråga om det viktiga momentet och att avklarandet av återstående frågor av mindre vikt inte rubbar den gjorda överenskommelsen. E.A.P. hävdar att man inte är bunden av en sådan delöverenskommelse förrän man också kommit slutligt överens om alla de övriga frågor av vikt som måste lösas mellan parterna.
Mellan parterna har under processens gång utom rätta växlats bud, motbud och avslag därå om vilket belopp Skolan och E.A.P. kunde tänka sig som lösning på tvisten. Inga andra frågor har såvitt framkommit diskuterats dem emellan i form av bud och motbud. Det är säkert ett vanligt förfarande att man på det sättet koncentrerar sig på vilken ekonomisk kompensation man är beredd att godta. Det kan emellertid typiskt sett vid förhandlingar av det här slaget inte antas vara parternas gemensamma avsikt att en uppgörelse om enbart kompensationen under alla förhållanden skulle betraktas som bindande så, att den skulle kunna genomdrivas rättsligt för sig. I stället måste parterna ha betraktat den som ett led i förhandlingar som syftat till en slutlig lösning av alla de frågor som rättegången innehåller. Därmed skall uppgörelsen ses som ett steg, låt vara viktigt, varifrån parterna bona fide (ärligen och redligen) fortsätter att förhandla mot det slutliga avtalet. Enligt tingsrätten ter det sig naturligt att på detta sätt se till hela avtalssituationen som sådan och underförstå reservationer på parternas sida om att slutlig bundenhet uppkommer först när parterna anser allt slutligt uppgjort. (Jfr Russell a.a. sid. 116 ff. och AD 1994 nr 157.)
Av det anförda följer att Skolan inte har visat att ett för båda parter bindande avtal om den ekonomiska kompensationen till E.A.P. träffats. Yrkandet om fastställelse av att ett bindande avtal föreligger därom skall alltså ogillas.
Denna dom bör få överklagas särskilt.
Tingsrätten lämnar utan bifall Stiftelsen Estniska Skolans i Stockholm yrkande om fastställelse av att ett förlikningsavtal träffats mellan Skolan och E.A.P.