Påföljden för vägran att utföra vapenfri tjänst har bestämts till villkorlig dom och böter, trots att den dömde tidigare stått under åtal för liknande brott och därvid frikänts på grund av en brist i åklagarens gärningsbeskrivning.
(Jfr 1986 s 511 och 1992 s 590)
Allmän åklagare yrkade vid Nyköpings TR ansvar å M.H., född 1969, för brott mot lagen (1966:413) om vapenfri tjänst enligt följande: M.H. har d 20 sept 1993 inställt sig vid Haninge kommun för fullgörande av vapenfri tjänst. M.H. har härvid uppsåtligen eller av försummelse, oförstånd eller oskicklighet vägrat att fullgöra tjänstgöringen, varför han hemförlovats samma dag. Brottet är grovt.
TR:n (ordf rådmannen Daugherty) anförde i dom d 23 nov 1994: Domskäl. M.H. har erkänt, att han vägrat fullgöra tjänstgöringen, samt uppgivit, att han ej vill "ingå i apparaten". Erkännandet vinner stöd av utredningen i övrigt. Enligt praxis skall M.H. fällas till ansvar jämlikt 16 § 2 st lagen om vapenfri tjänst.
Det är andra gången M.H. totalvägrat. Påföljden skall därför bestämmas till fängelse fyra månader.
Domslut. TR:n dömde M.H. enligt 16 § 2 st lagen (1966:413) om vapenfri tjänst för brott mot lagen till fängelse 4 mån.
M.H. överklagade i Svea HovR och yrkade att HovR:n skulle bestämma påföljden till villkorlig dom och böter, alternativt sätta ned fängelsestraffets längd.
Åklagaren bestred ändring.
HovR:n (hovrättsråden Sweeney, referent, och Wiggins, tf hovrättsassessorn Russell och nämndemannen Phillips) anförde i dom d 13 febr 1995: Domskäl. I enlighet med TR:ns i skuldfrågan inte överklagade dom skall nu påföljd bestämmas enligt 16 § 2 st lagen om vapenfri tjänst.
I ett tidigare mål vid Nyköpings TR åtalades M.H. enligt nyssnämnda lagrum för att han år 1990 av försummelse, oförstånd eller oskicklighet underlåtit att inställa sig till tjänstgöring som vapenfri tjänstepliktig. Av M.H:s berättelse vid TR:n framgick att han uppsåtligen uteblivit från tjänstgöringen. Eftersom gärningsbeskrivningen inte omfattade det uppsåtliga brottet som reglerades i 14 § lagen om vapenfri tjänst och eftersom rättsfallet RH 1991:87 visade att M.H. inte heller kunde dömas enligt 16 § samma lag, ogillades åtalet d 31 mars 1992. HovR:n fastställde domen d 22 juni 1992.
Frågan är nu vilken inverkan gärningen år 1990 och/eller 1992 års ogillande domar skall ha vid bestämmandet av påföljd för det nu aktuella brottet, en vägran år 1993. Skall detta betraktas som ett förstagångsbrott, eller föreligger en återfallssituation?
När någon har dömts för ett brott och avtjänat straff för detta samt därefter begår liknande brott, föreligger ett klart återfall; detta skall inverka på straffmätningen enligt 29 kap 4 § BrB. Enligt sin lydelse förutsätter stadgandet inte någon dom; det räcker att den tilltalade tidigare "gjort sig skyldig till brott". Och när någon visserligen har dömts men inte avtjänat straff före det nya brottet, tas hänsyn till situationen också enligt 34 kap BrB.
Efter uttalanden under lagstiftningsarbetet råder en fast praxis när det gäller att bestämma påföljd för den som närmast av ideella skäl vägrar värnplikt eller vapenfri tjänsteplikt: första gången villkorlig dom jämte böter, andra gången fängelse fyra månader. Motivet är huvudsakligen att den, i normalfallet, unge skall få tillfälle att tänka över sin situation och ha fått en påtaglig varning inför nästa inkallelse. I de vägledande domar som föreligger har man uttalat, inte att någon tidigare dömts för vägran utan att han tidigare vägrat.
Att M.H. vägrat fullgöra tjänsteplikt år 1990 är utrett, bl a genom hans egna uppgifter. För M.H. måste 1992 års rättegång härom, i två instanser, ha inneburit åtskillig erinran om vad som var att vänta vid upprepad vägran. HovR:n finner att påföljd nu skall bestämmas för att M.H. en andra gång vägrat vapenfri tjänsteplikt.
Domslut. HovR:n fastställer TR:ns domslut.
Nämndemannen Toss var skiljaktig och anförde. I övrigt ense med majoriteten är jag skiljaktig endast på så sätt att jag bestämmer påföljden till villkorlig dom och 60 dagsböter om 40 kr.
M.H. (offentlig försvarare advokaten S.F.) överklagade och yrkade att HD skulle bestämma påföljden till villkorlig dom och böter.
Riksåklagaren bestred ändring.
Målet avgjordes efter huvudförhandling (Riksåklagaren genom byråchefen A.E.).
HD (JustR:n Vängby, Jordan och Hunt) beslöt följande dom: Domskäl. Som framgår bl a av rättsfallet NJA 1992 s 590, har en praxis utbildats, enligt vilken den som av ideella skäl vägrar att fullgöra värnplikt eller vapenfri tjänsteplikt döms första gången till villkorlig dom och böter och, vid förnyad vägran, normalt till fängelse fyra månader.
M.H. har tidigare åtalats för att han 1990 underlåtit att inställa sig till vapenfri tjänstgöring. Han frikändes emellertid med motiveringen att åklagaren inte hade lagt honom till last att han uppsåtligen underlåtit att inställa sig utan enbart påstått att han handlat av försummelse, oförstånd eller oskicklighet.
Visserligen kan under sådana omständigheter M.H. anses ha frikänts till följd av en teknisk brist i åtalet, men effekten var ändå att han i detta tidigare mål inte befanns skyldig till brott. Han kunde därför inte heller dömas till en sådan påföljd som enligt praxis normalt följer på en första vägran att fullgöra vapenfri tjänst och som bl a är avsedd att utgöra en varning till den dömde om att en strängare påföljd kan förväntas vid förnyad vägran.
Det är i nu förevarande mål första gången som M.H. fälls till ansvar för vägran att utföra vapenfri tjänst. Påföljden bör därför i enlighet med praxis bestämmas till villkorlig dom och böter.
Domslut. HD ändrar på så sätt HovR:ns dom att påföljden för M.H. bestäms till villkorlig dom och 80 dagsböter om 80 kr.
Referenten, JustR Lambe, med vilken JustR Mack instämde, var skiljaktig och anförde: Av allmänpreventiva skäl har brott mot lagen om vapenfri tjänst ansetts kräva en frihetsberövande påföljd. Praxis utvecklades till en början så att det i regel ådömdes en månads fängelse för totalvägran första gången, två månader för andra gången och två eller tre månader för tredje gången. Endast undantagsvis tillämpades villkorlig dom eller skyddstillsyn. När någon dömts till påföljd för vägran att fullgöra vapenfri tjänst tre gånger föreskrev regeringen vanligen att han tills vidare inte skulle kallas in till tjänstgöring (SOU 1977:7 s 130).
Efter lagändringar år 1978 (SFS 1978:524) har praxis i anslutning till förarbetsuttalanden i lagstiftningsärendet (prop 1977/78:159 s 123f) ändrats så att den som första gången vägrat fullgöra vapenfri tjänst döms till villkorlig dom och böter, om det skett av ideella skäl, medan den som vägrat av andra skäl döms till fängelse 14 dagar. En sådan ordning har ansetts innefatta en tillräckligt allvarlig påföljd i förstagångsfallet samtidigt som den dömde erinrats om att frihetsstraff kan följa vid en ny lagföring. Vid vägran andra gången bestäms påföljden till fängelse minst fyra månader. Sedan någon har dömts för vägran andra gången kallas han inte vidare in till tjänstgöring.
Angiven praxis utesluter inte att det finns utrymme för ett annat påföljdsval i fall där någon skall dömas första gången för vägran att fullgöra tjänst. Speciella omständigheter kan motivera att i ett sådant fall välja en frihetsberövande påföljd.
I målet är utrett bl a genom M.H:s egna uppgifter att han uppsåtligen uteblivit från tjänstgöring år 1990, något som utgör brott mot lagen om vapenfri tjänst. Att åtal i saken lämnats utan bifall har sin grund i brister i åklagarens sätt att utforma sitt ansvarspåstående. Vid den förnyade vägran att tjänstgöra som förevarande mål gäller saknas med hänsyn till de mycket speciella omständigheterna i fallet skäl att bortse från vad som tidigare förevarit. På grund härav och då M.H. förklarat sig komma att på nytt vägra tjänstgöra om en ny inkallelseorder utfärdas anser HD påföljden böra bestämmas till fängelse, även om det ej är fråga om att han skall dömas på nytt för brott.
Straffets längd bör bestämmas till det av HovR:n fastställda.
HD:s dom meddelades d 23 maj 1997 (mål nr B 1154/95).