Att en bestämmelse, som utgjorde resultatet av ett genomförande av ett EU-direktiv, genom en dom från EU-domstolen visat sig vara inte helt förenlig med direktivbestämmelsen har inte ansetts innebära att den svenska bestämmelsen - vid en straffrättslig bedömning - inte får tillämpas i de delar där den är förenlig med direktivet.
Kiinteistö Oy Mäkisalmela, Morrow väckte vid Stockholms tingsrätt talan mot staten och yrkade förpliktande för staten att till bolaget utge skadestånd med 2 865 143 kr jämte ränta.
Staten genom Justitiekanslern bestred käromålet.
Tingsrätten (rådmannen Mueller och Flores samt tingsfiskalen Dyer) meddelade dom den 22 december 2009.
I domen anfördes inledningsvis följande.
Kiinteistö Oy Mäkisalmela (Bolaget) är ett bolag som i Finland, nära gränsen till Sverige vid Övertorneå, bedriver försäljning av bland annat eldningsolja och i samband därmed hyr ut till köpare av olja en släpvagn för transport av den köpta oljan. Vagnen är försedd med en fast monterad stålbehållare rymmande 1 000 liter och pumputrustning (oljevagnen).
Den 30 oktober 2006 köpte O.R. cirka 940 liter röd finsk eldningsolja och hyrde av Bolaget oljevagnen för transport av oljan till Sverige. Samma dag tog Tullverket vid Övertorneå behållaren med oljan och pumputrustning i beslag med anledning av misstanke om brott rörande olovlig förflyttning alternativt olovlig befattning av punktskattepliktig vara. Dagen därpå återlämnade O.R. släpvagnen utan behållare och pumputrustning till Bolaget. Den 28 februari 2008 hävdes beslaget med anvisning om att behållaren och pumputrustningen kunde utges till Bolaget, som den 18 mars 2008 fick kännedom om hävningsbeslutet. Den 24 juli 2008 kvitterade Bolaget mottagandet av egendomen.
Bolaget åberopade som grund för sin talan att det hade förekommit en rad fel i förfarandet vid beslaget och att detta hade vållat bolaget skada som skulle ersättas enligt 3 kap. 2 § 1 eller 3 §skadeståndslagen.
Staten bestred på olika grunder skadeståndsskyldighet enligt skadeståndslagen.
Bolaget gjorde vidare gällande rätt till skadestånd på gemenskapsrättslig grund och anförde i den delen följande enligt redovisningen i tingsrättens dom.
Straffbestämmelserna i lagen (1998:506) om punktskattekontroll av transporter m. m. av alkoholvaror, tobaksvaror och mineraloljeprodukter (LPK) är blankettstraffbud och ges innebörd genom skattereglerna i lagen (1994:1776) om skatt på energi (LSE). Skatteregeln 4 kap. 1 § 5 LSE har underkänts av EG-domstolen och får inte tillämpas. I stället gäller att den aktuella införseln är skattefri, dels enligt artikel 8 i Rådets direktiv 92/12/EEG om allmänna regler för punktskattepliktiga varor och om innehav, förflyttning och övervakning av sådana varor (punktskattedirektivet), dels därför att LSE saknar beskattningsgrund. De svenska bestämmelserna rörande vilken olja som omfattas av skattskyldighet i 1 kap. 3 a § LSE är nationella bestämmelser av teknisk natur som rätteligen ska notifieras av vederbörligt EU-organ. Såvitt är känt har de svenska reglerna inte notifierats och reglerna får därför inte tillämpas. Eftersom kundens införsel var skattefri har det inte förekommit brott som kan medföra rättslig grund för beslag. Det rättsstridiga beslaget har orsakat skada på grund av brott mot gemenskapsrätten som jämlikt Frankovich-doktrinen.
Staten anförde i denna del bl.a. följande enligt tingsrättens dom.
Tillämpningen av de nationella bestämmelserna om punktskatteplikt har inte stått i strid med punktskattedirektivet. Staten har inte genom att upprätthålla de aktuella skattebestämmelserna överträtt gemenskapsrätten. Införseln av eldningsoljan var i det aktuella fallet punktskattepliktig enligt 4 kap. 1 § första stycket 5 LSE. Transporten av oljan har i detta fall skett i en stålcistern på en släpvagn. Transporten har därmed skett med ett ovanligt transportsätt i den mening som avses i artikel 9.3 i punktskattedirektivet. Direktivet har således inte utgjort hinder mot att tillämpa den nationella föreskriften i 4 kap. 1 § första stycket 5 LSE.
Frågan om straffrättsliga sanktioner för säkerställande av punktskatteuttaget regleras inte i punktskattedirektivet. Under förutsättning att det inte har utgjort en överträdelse av gemenskapsrätten att ta ut punktskatt, utgör inte heller tilllämpningen av de med punktskatteföreskriften sammanhängande nationella straff- och straffprocessuella bestämmelserna någon överträdelse av gemenskapsrätten. Detta innebär vidare att ett eventuellt åsidosättande av de straffrättsliga bestämmelserna med stöd av legalitetsprincipens obestämdhetsförbud i sig inte innefattar ett konstaterande av en överträdelse av gemenskapsrätten.
Bestämmelsen om punktskatteplikten som sådan omfattas inte av anmälningsskyldighet enligt direktiv 87/34/EG om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter. En underlåtenhet att iaktta anmälningsskyldighet kan inte i sig grunda skadeståndsansvar för staten eftersom direktivet inte avser att skapa rättigheter för enskilda. En eventuell underlåtelse att iaktta anmälningsskyldighet enligt direktivet är således under alla omständigheter inte en överträdelse av en gemenskapsrättslig regel som är avsedd att skapa rättigheter för enskilda och kan därmed inte föranleda skadeståndsansvar på gemenskapsrättslig grund.
För det fall uttaget av punktskatt vid införsel av flytande eldningsbränsle med sådant transportsätt som använts i detta fall anses strida mot punktskattedirektivet hat staten bestritt att denna överträdelse är att betrakta som klar i den meningen som avses i EG-domstolens praxis och som är en förutsättning för att en medlemsstat ska ådra sig skadeståndsskyldighet på gemenskapsrättslig grund. Mot bakgrund av punktskattedirektivets syfte, systematik och ordalydelse har det varit en klart ursäktlig felbedömning från statens sida att anse att det aktuella transportsättet var att betrakta som ett i direktivets mening ovanligt transportsätt.
Tingsrätten anförde vidare i domen bl.a. följande.
Ikraftträdandet av Lissabonfördraget har inte förändrat det materiella innehållet i de delar av gemenskapsrätten som aktualiseras i detta mål. Tingsrätten håller sig fortsättningsvis till den terminologi som tidigare gällt.
Enligt den svenska lagstiftningen såsom den framgår av 4 kap. 1 § 5 LSE var - och är - den skyldig att i Sverige betala energiskatt, koldioxidskatt och svavelskatt för det bränsle som avses i 1 kap. 3 a § LSE som denne för in från eller tar leverans av från ett annat EG-land. I 4 kap. 1 a § 3 LSE, i dess lydelse före den 1 januari 2009, upptas vissa undantag från denna skattskyldighet, dock inte vad avser eldningsolja i den i målet aktuella situationen. Enligt 5 kap. 1 § LPK döms den som i strid med 1 kap. 6 § LPK för in punktskattepliktiga varor till Sverige från ett område som tillhör Europeiska gemenskapens punktskatteområde, och därigenom ger upphov till fara för att en myndighets kontrollverksamhet med avseende på varuförflyttning allvarligt försvåras, för olovlig förflyttning av punktskattepliktiga varor till fängelse i högst två år. Vid brott enligt denna bestämmelse gäller enligt 5 kap. 5 § LPK såvitt nu är av särskilt intresse 17 och 22 §§smugglingslagen. Enligt 17 § smugglingslagen får egendom som har använts som hjälpmedel vid brott enligt smugglingslagen förverkas, om förverkandet behövs för att förebygga brott enligt denna lag eller om det annars finns särskilda skäl. Enligt 22 § smugglingslagen har en tulltjänsteman vid brott mot LPK samma befogenheter som en polisman att enligt 24 kap. 4 § RB ta egendom i beslag.
Tingsrätten prövar först påståendet om att staten på gemenskapsrättslig grund varit förhindrad att tillämpa 4 kap. 1 § 5 LSE.
Punktskattedirektivet fastställer regler för varor som är belagda med punktskatt och andra indirekta skatter och är tillämpligt på bland annat mineraloljor. I artikel 6 anges att skattskyldighet för punktskatt inträder när varan släpps för konsumtion. I artikel 7 sägs att då punktskattepliktiga varor som redan släppts för konsumtion i en medlemsstat förvaras för kommersiella ändamål i en annan medlemsstat, ska punktskatten tas ut i den medlemsstat där varorna förvaras. Ett undantag härifrån är vad som anges i artikel 8 vad beträffar varor som förvärvats av enskilda individer för deras eget bruk och transporteras av dem själva. I detta fall ska punktskatt tas ut i den medlemsstat där de har förvärvats. Men när det gäller mineraloljor finns i artikel 9.3 ett undantag från detta undantag. Där anges ”Medlemsstaterna får också föreskriva att punktskatt skall tas ut i den medlemsstat där förbrukningen sker vid förvärv av mineraloljor som redan släppts för förbrukning i en annan medlemsstat, om dessa produkter transporteras med ovanliga transportsätt av enskilda individer eller för deras räkning. Med ’ovanliga transportsätt’ avses transport av bränslen på annat sätt än i fordons tankar eller lämpliga reservdunkar liksom transport av flytande eldningsbränsle på annat sätt än med tankar som används vid yrkesmässig handel”.
EG-domstolen har i målet C-330/05 Granberg uttalat sig i fråga om tolkningen av begreppet ovanliga transportsätt i artikel 9.3. I det fallet hade en enskild person transporterat 3000 liter eldningsolja med hjälp av tre IBC-behållare i en skåpbils lastutrymme. Domstolen framhöll att av själva texten i bestämmelsen framgår att all transport av flytande eldningsbränsle som inte utförs med tankfordon ska anses som ett ovanligt transportsätt och att transport av eldningsolja som inte sker med hjälp av tankvagn utan med en skåpbil, ska anses utgöra ett ovanligt transportsätt och att oljan förvarades i tre IBC-behållare föranledde ingen annan bedömning.
Den mineralolja/eldningsolja O.R. köpte i Finland var släppt för konsumtion i Finland. Han köpte den för eget bruk i Sverige och transporterade den själv med användande av oljevagnen, som var så beskaffad att transportsättet enligt tingsrättens mening var att anse som ovanligt i punktskattedirektivets mening. För denna situation hindrade direktivet inte Sverige från att föreskriva att punktskatt ska tas ut. Den nationella bestämmelsen härom finns i 4 kap. 1 § 5 LSE. Bestämmelsens lydelse var fram till den 1 januari 2009 utformad så att punktskatt avseende eldningsolja skulle tas ut oavsett om transportsättet var ovanligt eller inte. Bestämmelsen var således vidare än vad direktivet tillät men dess tillämpning i O.R:s fall stred inte mot direktivet eftersom han använde sig av ett ovanligt transportsätt. Staten var således oförhindrad av gemenskapsrätten att i förevarande fall med tillämpning av bestämmelserna i LSE resa krav på betalning av punktskatt (se prop. 2008/2009:48 s. 29 f.).
Vad gäller Bolagets invändning rörande notifieringen enligt Rådets direktiv 98/34/EG av den 22 juni 1998 om ett informationsflöde beträffande tekniska standarder och föreskrifter avser direktivet enligt tingsrättens uppfattning inte att skapa rättigheter för enskilda och kan till följd härav en eventuell överträdelse av staten av bestämmelserna i direktivet inte grunda något skadeståndsansvar gentemot Bolaget på gemenskapsrättslig grund.
Tingsrätten behandlade härefter yrkandet om skadestånd med stöd av 3 kap.2 och 3 §§skadeståndslagen.
Sammantaget fann tingsrätten att det inte hade förekommit några förfarandefel som kunde grunda rätt till skadestånd enligt skadeståndslagen. Med hänsyn härtill och eftersom vad bolaget i övrigt hade anfört inte föranledde någon annan bedömning skulle käromålet ogillas.
Tingsrätten ogillade käromålet.
Kiinteistö Oy Mäkisalmela, Morrow överklagade i Svea hovrätt och yrkade bifall till sin talan i målet. Bolaget yrkade att hovrätten skulle inhämta förhandsavgörande från EU-domstolen.
Justitiekanslern bestred ändring och motsatte sig yrkandet om inhämtande av förhandsavgörande.
Hovrätten (kammarrättsrådet Edwards, hovrättsråden Rich och Rivera samt tf. hovrättsassessorn Little, referent) meddelade dom den 27 april 2011.
I domen noterades inledningsvis att parterna hade åberopat de grunder och omständigheter som framgick av tingsrättens dom. Beträffande sin talan om skadestånd på gemenskapsrättslig grund tillade bolaget att dess rätt att använda den inre marknaden för sin näringsverksamhet hade inskränkts genom nationell lagstiftning och rättsillämpning i strid med unionsrätten.
Hovrätten anförde vidare bl.a. följande.
Hovrätten har inte uppfattat att bolaget inom ramen för sin talan har gjort gällande omständigheter som medför att hovrätten inte skulle vara behörig enligt 3 kap. 10 § skadeståndslagen att pröva bolagets talan i dess helhet.
Det har sedan hovrätten senast tog ställning till frågan inte framkommit något nytt som föranleder hovrätten att ändra sin tidigare inställning till att det inte finns behov av att inhämta förhandsavgörande från EU-domstolen. Bolagets yrkande om detta ska därför avslås.
Hovrätten ansluter sig i huvudsak till de överväganden och slutsatser som tingsrättens prövning leder fram till, med följande förtydliganden och tillägg.
Den svenska bestämmelsen om punktskatt i 4 kap. 1 § 5 i lagen (1994:1776) om skatt på energi (LSE), i dess lydelse vid tidpunkten för beslaget, är tillämplig under förutsättning att den inte står i konflikt med Rådets direktiv 92/12/EEG om allmänna regler för punktskattepliktiga varor m.m. Av EU-domstolens dom den 15 november 2007 i mål C-330/05 framgår enligt hovrättens mening att den svenska bestämmelsen står i konflikt med direktivet endast i det fall fråga är om olja som förs in till Sverige för privatbruk med ett tankfordon. I förevarande fall har oljan inte transporterats med tankfordon utan transportsättet har, som tingsrätten också funnit, varit ovanligt i direktivets mening. Något hinder mot att tillämpa den svenska bestämmelsen om punktskatt i detta fall har således inte förelegat.
- - -.
Tingsrättens dom ska med hänvisning till det som anförts fastställas.
Hovrätten avslår Kiinteistö Oy Mäkisalmelas yrkande om att inhämta förhandsavgörande från EU-domstolen.
Hovrätten fastställer tingsrättens dom.
Kiinteistö Oy Mäkisalmela, Morrow överklagade hovrättens dom och yrkade bifall till käromålet.
Bolaget yrkade vidare att HD skulle inhämta ett förhandsavgörande från EU-domstolen över följande frågor:
1.a) Är det förenligt med den EU-rättsliga grundläggande principen om ömsesidigt godkännande att anse en i Finland enligt där gällande unionsregler godkänd transportvagn för eldfarliga varor såsom eldningsolja, vara ett i Sverige ovanligt transportmedel av eldningsolja och på denna grund hindra transport från Finland till Sverige?
b) Kan ett enligt gällande unionsregler godkänt transportmedel över huvud vara ett förbjudet transportmedel enligt ett annat medlemslands interna rättsliga regler?
Skall med termen ovanligt i uttrycket ”ovanligt transportsätt” avses frekvensen av ett visst transportsätt eller att transportsättet är säreget?
EU-rättens företräde framför svensk lag vid tolkning av lag.
a) Är det förenligt med EU-rätten att nationell domstol, i stället för att tillämpa artikel 8 om skattefrihet, tolkar in undantaget om möjlighet att beskatta i artikel 9.3 i direktivet i svensk lag som tidigare underkänts av EU-domstolen (Granberg-domen) och sedan tillämpar tolkningsresultatet till nackdel för klaganden?
b) Är det förenligt med EU-rättens krav på effektivt genomslag i nationell rätt att domstolarna i efterhand bistår svenska staten genom att i lagtexten tolka eller läsa in ett däri uppenbart inte befintligt rekvisit om undantag för ovanligt transportsätt?
Är det förenligt med EU-rätten att klaganden drabbas av sanktioner enligt nationell lag som förutsätter tillämpning av KN-nr fastän den olja som utgör grunden för beslaget inte identifierats för visst KN-nr, och de svenska bestämmelserna om beskattning av viss olja med KN-nr inte notifierats EU-kommissionen?
Justitiekanslern motsatte sig att hovrättens dom ändrades och att förhandsavgörande inhämtades.
HD meddelade prövningstillstånd beträffande frågan om det förhållandet att bestämmelsen i 4 kap. 1 § 5 lagen (1994:1776) om skatt på energi i den lydelse som är aktuell i målet inte är förenlig med rådets direktiv 92/12/EEG om allmänna regler för punktskattepliktiga varor m.m., innebär att bestämmelsen inte får tillämpas heller om tillämpningen i och för sig är förenlig med direktivet. Frågan om prövningstillstånd rörande målet i övrigt förklarades vilande.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Williams, föreslog i betänkande följande dom:
Kiinteistö Oy Mäkisalmela, ST1, är ett finländskt bolag som säljer bl.a. eldningsolja. Den 30 oktober 2006 köpte en privatperson bosatt i Sverige cirka 940 liter röd, finländsk eldningsolja av Kiinteistö. Oljan transporterades till Sverige av privatpersonen med hjälp av en släpvagn med en fast monterad stålbehållare med pumputrustning som han hade hyrt av Kiinteistö. I samband med en tullkontroll beslutades att oljan och behållaren med pumputrustning skulle tas i beslag. Beslaget hävdes den 28 februari 2008. Åtal kom aldrig att väckas.
Kiinteistö har väckt talan mot staten och yrkat att staten ska förpliktas att betala skadestånd till bolaget avseende bl.a. förlorad vinst på oljeförsäljningen och på uthyrning av släpvagnen med utrustning.
Vid tiden för beslaget var de svenska bestämmelserna om skattskyldighet för privatpersoner vid införsel för eget bruk av bränsle för uppvärmning inte i alla delar förenliga med rådets direktiv 92/12/EEG om allmänna regler för punktskattepliktiga varor och om innehav, flyttning och övervakning av sådana varor (det s.k. cirkulationsdirektivet).
Frågan i målet är om detta, vid en straffrättslig bedömning, innebär att bestämmelserna inte får tillämpas heller i en situation där de i och för sig är förenliga med direktivet. Om så är fallet har det inte funnits något rättsligt stöd för beslaget av oljan och av den Kiinteistö tillhöriga stålbehållaren med pumputrustning.
Direktivet är numera upphävt och ersatt av rådets direktiv 2008/118/EG om allmänna regler för punktskatt och om upphävande av direktiv 92/12/EEG. Detta saknar dock betydelse för bedömningen av den angivna frågan.
Cirkulationsdirektivet gäller mineraloljor, alkohol och alkoholdrycker samt tobaksvaror. Det innehåller bestämmelser om skattskyldighetens inträde och i övrigt om förfarandet vid omsättningen och beskattningen av de nämnda varugrupperna. Det närmare syftet med direktivet är att säkerställa att punktskatt tas ut på samma sätt i alla medlemsstater.
Direktivet skiljer på befattning med punktskattepliktiga varor som sker för kommersiella ändamål och sådan befattning som sker av enskilda individer för privat bruk. När det gäller den senare befattningen anges i artikel 8 att beträffande varor som har förvärvats av enskilda individer för deras eget bruk och transporterats av dem själva följer av principen för den inre marknaden att punktskatt ska tas ut i den medlemsstat där de har förvärvats.
Av artikel 9.3 framgår att medlemsstaterna, när det gäller förvärv av mineraloljor som redan har släppts för förbrukning i en annan medlemsstat, får föreskriva att punktskatt ska tas ut i den medlemsstat där förbrukningen sker, om dessa produkter transporteras med ovanliga transportsätt av enskilda individer eller för deras räkning. Ovanliga transportsätt definieras som transport av bränslen på annat sätt än i fordons tankar eller lämpliga reservdunkar liksom transport av flytande eldningsbränsle på annat sätt än med tankfordon som används vid yrkesmässig handel.
Cirkulationsdirektivet införlivades i svensk rätt genom lagen (1994:1776) om skatt på energi, som trädde i kraft den 1 januari 1995 samtidigt med lagen (1994:1500) med anledning av Sveriges anslutning till Europeiska unionen. Syftet med lagen var bl.a. att utforma den svenska energiskattelagstiftningen så att den stod i överensstämmelse med unionsrätten (se prop. 1994/95:54 s. 45).
Bestämmelser om skattskyldighet m.m. finns i 4 kap. lagen om skatt på energi. När lagen infördes angavs i 4 kap. 1 § 8 att den som för privat ändamål för in bränsle till Sverige är skattskyldig enligt vad som anges i 11 §. I den bestämmelsen stadgades bl.a. att skattskyldighet föreligger när det är fråga om flytande bränsle som är avsett för uppvärmning och som förs in på annat sätt än i tankfordon som används yrkesmässigt. I specialmotiveringen till 11 § uttalades att avsikten med artikel 9.3 i direktivet var att ge medlemsstaterna möjlighet att hindra att privatpersoner förde större mängder bränslen mellan EG-länderna och att en sådan bestämmelse borde föras in i lagen om skatt på energi. Vidare sades att avsikten var att flytande bränslen som var avsedda för uppvärmning skulle transporteras endast i näringsidkares tankfordon. (Se a. prop. s. 112.)
Bestämmelserna ändrades den 1 januari 1996 så att de i stället föreskrev att skattskyldighet förelåg för flytande bränsle som var avsett för uppvärmning och som fördes in på annat sätt än genom distansförsäljning enligt 9 § (vid distansförsäljning var säljaren skattskyldig). I lagens förarbeten angavs att den tydligare skrivningen föreslogs i syfte att undanröja tveksamheter vid tillämpningen av bestämmelsen såvitt avsåg införsel av uppvärmningsbränsle (se prop. 1995/96:57 s. 44).
Den ordning som gällde vid tiden för beslaget år 2006 infördes genom lagändringar som trädde i kraft den 1 januari 2000. I 4 kap. 1 § 5 lagen om skatt på energi (i den lydelse som gällde vid tidpunkten för beslaget), angavs att den som i annat fall än som avses i 1-4 från ett annat EG-land till Sverige för in eller tar emot leverans av bränslen av vissa typer, däribland sådant som transporterades i det aktuella fallet, är skattskyldig för bränslet. I 4 kap. 1 a § fanns vissa undantag från skattskyldigheten enligt 4 kap. 1 § 5, dock inget som avsåg införsel för privat ändamål av flytande bränsle avsett för uppvärmning. Det föredragande statsrådet uttalade att gemenskapsrätten innehöll tvingande regler om att svensk skatt ska tas ut om införseln sker i form av distansförsäljning och att Sverige hade utnyttjat den möjlighet som ges i artikel 9.3 i cirkulationsdirektivet att även ta ut skatt om mineraloljorna förs in på annat sätt än genom distansförsäljning. Slutligen konstaterades att det i praktiken inte var möjligt att föra in bränsle för uppvärmning till Sverige utan att skatt togs ut här i landet och att den nuvarande regleringen alltså innebar att det inte under några omständigheter var möjligt att för privat ändamål föra in bränsle för uppvärmning till Sverige utan att betala skatt i Sverige. (Se prop. 1998/99:127 s. 30 f. och 33 f.)
Straffbestämmelser finns i lagen (1998:506) om punktskattekontroll av transporter m.m. av alkoholvaror, tobaksvaror och energiprodukter (mineraloljeprodukter vid tiden för beslaget). Såvitt gäller mineraloljeprodukter av sådant slag som beslagtogs framgår av 1 kap. 4 § att med skattskyldig avses den som är skattskyldig enligt 4 kap. 1 § första stycket 1-5 (numera 1-6) lagen om skatt på energi. Enligt 1 kap. 6 § i 1998 års lag får en punktskattepliktig vara förflyttas endast om de krav i fråga om bevis om ställd säkerhet och anmälningsskyldighet är uppfyllda som följer av lagen om skatt på energi (sådana bestämmelser finns i 4 kap. 11 § lagen om skatt på energi). Enligt 5 kap. 1 § i 1998 års lag kan, under vissa förutsättningar, den som uppsåtligen i strid med 1 kap. 6 § för in punktskattepliktiga varor till Sverige från ett område som tillhör den Europeiska gemenskapens punktskatteområde dömas för olovlig förflyttning av punktskattepliktiga varor till fängelse i högst två år. Det är dessa bestämmelser som har legat till grund för beslaget i detta mål.
Efter en begäran om förhandsavgörande från svensk domstol har EU-domstolen i en dom den 15 november 2007 i mål C-330/05, Wallace, besvarat frågor rörande bl.a. innehållet i artikel 9.3 i cirkulationsdirektivet. Enligt domstolen ger bestämmelsen inte en möjlighet för medlemsstaterna att generellt föreskriva att punktskatt ska tas ut i den medlemsstat där förbrukningen sker, i fall där en enskild person har förvärvat eldningsolja för eget bruk i en annan medlemsstat och själv har transporterat den till den medlemsstat där förbrukningen sker, oavsett på vilket sätt transporten sker. Den svenska regleringen i 4 kap. 1 § 5 och 4 kap. 1 a § lagen om skatt på energi, där det generellt föreskrevs att punktskatt på flytande uppvärmningsbränslen skulle tas ut i den stat där förbrukning sker oavsett på vilket sätt införseltransporten sker, var alltså inte förenlig med artikel 9.3 i cirkulationsdirektivet.
Bestämmelserna i 4 kap. lagen om skatt på energi om skattskyldighet för bränsle för uppvärmning ändrades som en följd av Granberg-domen år 2008 så att från skattskyldighet undantogs bränsle som förs in till Sverige av en enskild person som har förvärvat bränslet i ett annat EG-land och som själv transporterar bränslet hit, om bränslet är avsett för dennes eller dennes familjs personliga bruk. Undantaget från skattskyldighet gäller emellertid inte flytande bränsle som är avsett att förbrukas för uppvärmning här i landet och som förs in hit på annat sätt än i tankfordon som används vid yrkesmässig handel med sådant bränsle. Regeringen gjorde i samband med ändringen bedömningen att det i och för sig inte hade förelegat något hinder mot att tillämpa bestämmelserna om skattskyldighet i lagen om skatt på energi i de fall där transporten hade utförts med transportsätt som i direktivets mening var att betrakta som ovanligt. (Se SFS 2008:1319 och prop. 2008/09:48 s. 29).
Ett direktiv är med avseende på det resultat som ska uppnås bindande för varje medlemsstat till vilken det är riktat. Det ska inom den ramen överlåtas till de nationella myndigheterna att bestämma form och tillvägagångssätt för genomförandet (se art. 288 tredje stycket fördraget om Europeiska unionens funktionssätt).
EU-domstolens förhandsavgöranden avser bl.a. tolkningen eller giltigheten av direktiv (se art. 267 första stycket b fördraget om Europeiska unionens funktionssätt). Det är den nationella domstolen som är behörig att bedöma de faktiska omständigheterna i ett mål. EU-domstolen är inte behörig att göra en bedömning av sakomständigheterna i målet vid den nationella domstolen eller att på nationella åtgärder eller situationer tillämpa de gemenskapsrättsliga bestämmelser vars innebörd den tolkat. Dessa uppgifter ankommer i stället på de nationella domstolarna (se t.ex. EU-domstolens dom den 22 juni 2000 i mål C-318/98, Fornasar m.fl., p. 31 och 32 med där gjorda hänvisningar).
Vid de nationella domstolarnas tillämpning är domstolarna skyldiga att beakta de unionsrättsliga principerna om direkt effekt och om unionsrättens företräde. De ska också tolka de nationella bestämmelserna mot bakgrund av EU-rätten. En sådan tolkning kan innebära att tilllämpningsområdet för en bestämmelse begränsas. Det nu sagda gäller, såvitt avser direktiv, såväl bestämmelser som inte har genomförts i tid som bestämmelser som har genomförts på ett felaktigt sätt. Både principen om unionsrättens företräde och skyldigheten att tolka nationella bestämmelser direktivkonformt anses gälla oavsett om bestämmelsen i fråga har direkt effekt eller inte (se t.ex. EU-domstolens dom den 9 september 2003 i mål C-198/01, CIF, p. 48 och EU-domstolens dom den 10 april 1984 i mål 14/83, Byrd, p. 26-28). Exempelvis har den enskilde därför rätt att i nationell domstol i förhållande till staten åberopa sig direkt på en direktivbestämmelse om den nationella regeln inte är förenlig med direktivregleringen och den senare är så pass precis att den kan läggas till grund för en direkt tillämpning nationellt.
Betydelsen av principerna om direkt effekt, unionsrättens företräde och om tolkning av bestämmelser kan dock begränsas av behovet av att tillgodose andra grundläggande principer, såsom kraven på rättssäkerhet, ickeretroaktivitet samt en föreskrifts begriplighet och precision. Ett direktiv kan inte heller typiskt sett ge upphov till skyldigheter för en enskild eller - utan hänsyn till en lag som antagits för dess genomförande - utgöra grundval för straffrättsligt ansvar eller en skärpning av det straffrättsliga ansvaret för dem som bryter mot dess bestämmelser (se t.ex. EU-domstolens dom den 8 oktober 1987 i mål 80/86, Kolpinghuis Nijmegen, p. 9 och 13 med där gjorda hänvisningar).
Vid genomförande av cirkulationsdirektivet utnyttjade Sverige möjligheten i art. 9.3 att föreskriva särskilda regler för skattskyldigheten vad gäller privatpersoners förvärv av mineraloljor. Genom EU-domstolens avgörande i Granbergmålet klargjordes att den svenska regleringen hade en alltför vidsträckt omfattning och att cirkulationsdirektivet således hade genomförts felaktigt (se p. 14). Svenska domstolar hade således inte erforderligt stöd för att tillämpa den svenska regeln om beskattning vid införsel för privat bruk i de fall som denna gick utöver ramen för den möjlighet som gavs i direktivet.
Emellertid kräver ingen av de ovan angivna principerna eller begränsningarna (p. 16-19) att en nationell bestämmelse av förevarande slag som för vissa fall strider mot unionsrätten inte får tillämpas i de delar som är förenliga med unionsrätten (jfr t.ex. Smith, EU & straffrätten, 2002, s. 144 ff.). Något annat skäl att helt åsidosätta regeln i 4 kap. 1 § lagen om skatt på energi finns inte.
Det förhållandet att den svenska regleringen beträffande skattskyldighet för privatpersoner som för eget bruk för in bränsle för uppvärmning till landet från ett annat EU-land - vid tiden för beslaget - hade en för vidsträckt omfattning, innebär således inte att domstolarna, vid en straffrättslig bedömning, var skyldiga att bortse från regleringen även i de delar där den faktiskt överensstämde med det unionsrättsliga regleringsutrymme som Sverige uttryckligen hade valt att begagna sig av.
Frågan i det beviljade prövningstillståndet ska besvaras i enlighet med detta. Det saknas anledning att meddela prövningstillstånd rörande målet i övrigt. Hovrättens dom står därmed fast.
- - -.
Innehållet i unionsrätten är klart eller klarlagt i de frågor som är aktuella i målet. Tillämpningen ankommer på de nationella domstolarna. Det är därför inte nödvändigt med ett förhandsavgörande från EU-domstolen för att kunna avgöra målet. Kiinteistös begäran därom ska således avslås.
HD avslår yrkandet om att det ska inhämtas ett förhandsavgörande från EU-domstolen.
HD förklarar att det förhållandet att bestämmelsen i 4 kap. 1 § 5 lagen (1994:1776) om skatt på energi i den lydelse som är aktuell i målet inte är helt förenlig med rådets direktiv 92/12/EEG om allmänna regler för punktskattepliktiga varor m.m., inte innebär att bestämmelsen - vid en straffrättslig bedömning - inte får tillämpas i de delar där den är förenlig med direktivet.
HD meddelar inte prövningstillstånd rörande målet i övrigt. Hovrättens dom står därmed fast.
HD (justitieråden Thomas, Robinson, Barrera, Mcdonald, referent, och Smith) meddelade den 23 december 2013 dom i enlighet med betänkandet.
HD:s dom meddelad: den 23 december 2013.
Mål nr: T 2572-11.
Lagrum: 4 kap.1, 1 a och 11 §§ lagen (1994:1776) om skatt på energi; 1 kap.4 och 6 §§ och 5 kap. 1 § lagen (1998:506) om punktskattekontroll av transporter m.m. av alkoholvaror, tobaksvaror och energiprodukter (mineraloljeprodukter vid tiden för beslaget), artikel 9.3 i rådets direktiv 92/12/EEG om allmänna regler för punktskattepliktiga varor och om innehav, flyttning och övervakning av sådana varor samt rådets direktiv 2008/118/EG om allmänna regler för punktskatt och om upphävande av direktiv 92/12/EEG.
Rättsfall: EU-domstolens domar den 15 november 2007 i mål C-330/05, Wallace, den 22 juni 2000 i mål C-318/98, Fornasar m.fl., den 9 september 2003 i mål C-198/01, CIF, den 10 april 1984 i mål 14/83, Byrd och den 8 oktober 1987 i mål 80/86, Kolpinghuis Nijmegen.