Ett bolag väckte talan mot två personer och vann mot den ena men förlorade mot den andra. Bolaget har ansetts ha rätt till full ersättning från den förlorande motparten för de rättegångskostnader som var gemensamma för de två målen.
Badrumsfixaren i Sverige AB väckte vid Göteborgs tingsrätt talan mot V.K. och H.T. med yrkande om att de solidariskt skulle till bolaget betala 59 120 kr och ränta, avseende arbetskostnader och material för utförd badrumsrenovering. Bolaget yrkade även ersättning för rättegångskostnader.
Tingsrätten (rådmannen Smith) meddelade dom den 20 december 2018.
I huvudsaken fann tingsrätten att bolagets talan mot H.T. skulle avslås på grund av att det inte bevisats att H.T. var avtalspart. Talan mot V.K. bifölls på så sätt att V.K. förpliktades att till bolaget betala 48 340 kr och ränta.
Bolaget hade yrkat ersättning för rättegångskostnader med 125 880 kr.
I frågan om rättegångskostnaderna anförde tingsrätten följande.
Målet har i huvudsak rört frågan om betalningsskyldighet för vissa fakturor och om det förelegat fel i tjänsten som ger V.K. rätt till prisavdrag alternativt skadestånd. I den delen har V.K. förlorat målet även om bolagets talan beloppsmässigt inte har bifallits fullt ut. V.K. ska därför ersätta bolaget för rättegångskostnader. Tingsrätten konstaterar att själva kapitalbeloppet som parterna har tvistat om uppgår till mindre än hälften av det begärda beloppet för ombudsarvode. V.K. och för den delen H.T. har dock kommit med många invändningar och bestridandegrunder som bolaget har varit tvunget att bemöta. Arvodeskostnaderna på svarandesidan uppgår till ett nästan lika högt belopp. Av arbetsredogörelsen framgår inte att ombudet har lagt ned något större arbete när det gäller partsfrågan som endast omfattar H.T. Beloppet har godtagits och får anses vara skäligt. V.K. ska därför ersätta bolaget med det begärda beloppet.
Bolaget har förlorat målet när det gäller talan mot H.T. och hon har därför rätt till ersättning för sina rättegångskostnader i den mån de har varit skäliga för att tillvarata hennes rätt. H.T. har begärt ersättning med 89 062 kr, av vilket 9 062 kr avser själva partsfrågan och resterande del målet i övrigt. När det gäller det överskjutande beloppet 80 000 kr har bolaget uppgett att det överlåter åt tingsrätten att bedöma om fördelningen med hälften vardera på svarandena är skälig eftersom samma kostnader hade uppstått oavsett om det varit en eller två parter på svarandesidan.
Den kostnad för ytterligare arbete och utlägg som H.T. begär ersättning för hade uppstått även om endast V.K. stämts in i målet. Något särskilt ytterligare arbete just för H.T:s del har inte utförts i den delen. Det förhållandet att parets ombud i kostnadsräkningen valt att fördela rättegångskostnaderna med hälften var på dem medför alltså inte att bolaget ska ersätta H.T. för hälften av det arbete som lagts ned på den del som bolaget har vunnit i huvudsak. Bolaget ska därför ersätta H.T. med 9 062 kr.
Badrumsfixaren i Sverige AB:s talan mot H.T. avslås.
V.K. ska till Badrumsfixaren i Sverige AB betala 48 340 kr och ränta på beloppet – – –.
Badrumsfixaren i Sverige AB ska ersätta H.T. för rättegångskostnader med 9 062 kr avseende ombudsarvode och ränta på beloppet – – –.
V.K. ska ersätta Badrumsfixaren i Sverige AB för rättegångskostnader med 125 880 kr, varav 123 080 kr avser ombudsarvode, och ränta på beloppet – – –.
H.T. och V.K. överklagade i Hovrätten för Västra Sverige.
Beträffande H.T. ändrade hovrätten tingsrättens domslut på så sätt att hovrätten förpliktade Badrumsfixaren att ersätta H.T. för rättegångskostnader i tingsrätten med ytterligare 80 000 kr.
Beträffande V.K. meddelade hovrätten prövningstillstånd endast i fråga om rättegångskostnader.
Hovrätten (hovrättsrådet Johnson, f.d. rådmannen Nolan och adjungerade ledamoten Brooks) anförde i beslut avseende V.K. den 10 oktober 2019 följande.
V.K. har yrkat att hovrätten sätter ner hans ersättningsskyldighet för bolagets rättegångskostnader i tingsrätten till 47 457 kr, eller till det belopp som hovrätten finner skäligt. Han har vidare yrkat ersättning för sina rättegångskostnader i hovrätten. V.K. har till stöd för sin talan anfört i huvudsak följande. Han är inte skyldig att ersätta Badrumsfixaren för dess rättegångskostnad belöpande på H.T:s partsinvändning. I brist på särredovisning i denna del får förutsättas att kostnaden är motsvarande vad H.T. har särredovisat, dvs. 9 062 kr. Badrumsfixaren har inte heller rätt till ersättning för rättegångskostnad belöpande på de delar av käromålet som bolaget återkallat respektive förlorat. Vidare har Badrumsfixarens kostnader, förutom när det gäller partsinvändningen, varit gemensamma för talan mot H.T. respektive V.K. Eftersom bolaget förlorat målet mot H.T. är det inte berättigat till ersättning för halva rättegångskostnaden i den gemensamma delen av käromålet. Rätteligen är V.K:s ersättningsskyldighet i tingsrätten endast 47 457 kr eller under alla förhållanden högst 58 409 kr.
Badrumsfixaren har bestritt V.K:s begäran men medgett att rättegångskostnaderna i tingsrätten sätts ner med 7 250 kr, som belöpt på partsinvändningen från H.T. – – –. Badrumsfixaren har hänvisat till vad tingsrätten angett i sina domskäl och har därutöver anfört i huvudsak följande. Av yrkat kapitalbelopp fick Badrumsfixaren bifall med 81,8 %. Bolaget frånföll under processen ett yrkande om 2 400 kr för arbete med en nisch. V.K:s invändning i denna fråga var densamma som avseende flertalet andra arbeten. V.K. framförde många invändningar och bestridandegrunder som Badrumsfixaren var tvunget att bemöta. I flera delar var den huvudsakliga frågan om Badrumsfixaren överhuvudtaget hade rätt till ersättning, vilket tingsrätten kom fram till att bolaget hade. Frågan om skälig ersättning var omtvistad men förorsakade inte några större processuella kostnader. V.K. gjorde i målet också gällande en kvittningsgill motfordran om minst 100 000 kr. En stor tyngdpunkt i processen låg på kvittningsinvändningen, som tingsrätten ogillade. Den del som Badrumsfixaren tappat i målet är således av ringa betydelse och bolaget ska därför tillerkännas full kostnadsersättning.
V.K. har tappat målet gentemot Badrumsfixaren och ska därför ersätta bolagets rättegångskostnader i tingsrätten. Frågan är hur stor del av Badrumsfixarens rättegångskostnader som V.K. ska svara för.
Badrumsfixaren har medgett att 7 250 kr ska räknas av, eftersom den kostnaden belöpt på H.T:s partsinvändning.
V.K:s och H.T:s bestridandegrunder har bortsett från partsinvändningen varit desamma. Det innebär att Badrumsfixarens rättegångskostnader skulle ha uppkommit även om V.K. hade varit ensam motpart. V.K. ska därför ersätta Badrumsfixarens rättegångskostnader i dessa delar (jfr 18 kap. 9 § RB och rättsfallet RH 1996:38).
Badrumsfixaren fick dock inte fullt bifall för sin talan i tingsrätten. Frågan är då om kostnadsanspråket ska jämkas enligt 18 kap. 4 § RB. Badrumsfixarens talan har vunnit fullt bifall i flertalet grundläggande frågor, såsom i fråga om tilläggsarbeten, fel i arbetet och reklamation. Vad Badrumsfixaren tappat i målet utgör endast, beloppsmässigt och i sak, en mindre del. Det finns därför inte någon anledning att jämka de rättegångskostnader som Badrumsfixaren är berättigad till.
Sammanfattningsvis ska V.K. ersätta Badrumsfixaren för dess rättegångskostnader i tingsrätten med 118 630 kr (125 880 kr - 7 250 kr). Tingsrättens dom ska ändras i enlighet med det anförda.
Med hänsyn till målets utgång i hovrätten får Badrumsfixaren anses vara vinnande part. V.K. ska därför ersätta Badrumsfixarens rättegångskostnader här. Den begärda ersättningen är skälig.
Hovrätten ändrar tingsrättens beslut på så sätt att V.K. ska ersätta Badrumsfixaren i Sverige AB för rättegångskostnader i tingsrätten med 118 630 kr. På beloppet ska utgå ränta – – –.
V.K. ska ersätta Badrumsfixaren i Sverige AB för rättegångskostnader i hovrätten med 38 480 kr. På beloppet ska utgå ränta – – –.
V.K. överklagade och yrkade att HD skulle sätta ned hans ersättningsskyldighet för Badrumsfixarens rättegångskostnad i tingsrätten till 59 315 kr.
Badrumsfixaren motsatte sig att hovrättens beslut ändrades.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Medina, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut.
Punkterna 1–11 motsvarar i huvudsak punkterna 1–8 i HD:s beslut.
I 18 kap. RB regleras inte det fallet att en part endast vinner framgång mot en av flera motparter. Kapitlet behandlar inte heller den situationen att flera medparter har rätt att få ersättning för rättegångskostnader.
Frågor om kostnadsansvaret när det finns flera förlorande parter på en och samma sida i rättegången behandlas i 18 kap. 9–11 §§ RB. Grundregeln enligt 9 § är att medparter är solidariskt och inte delat ansvariga, när de ska ersätta rättegångskostnader. Enligt motiven bör solidariskt ansvar tillämpas endast då parterna intagit väsentligen samma ställning i rättegången och därmed kan anses tillsammans ha gett anledning till de kostnader om vilka det är fråga. Det torde alltid gälla vid nödvändig processgemenskap (se NJA 1989 s. 64). Om särskild kostnad har uppkommit i viss del av målet som angår endast någon av parterna t.ex. pga. vårdslöshet, bör han eller hon ensam ersätta denna kostnad (jfr 6 § och NJA II 1943 s. 236).
Som exempel anges i motiven till 9 § om en fordringsägare i samma rättegång instämt gäldenären och en borgensman och får bifall till sin talan och för detta tvingas lägga fram en särskild bevisning till styrkande av borgensförbindelsens giltighet, ska kostnaden för den bevisningen ersättas av borgensmannen (se NJA II 1943 s. 236).
Med hänsyn till ovannämnda motivuttalanden har det i den rättsvetenskapliga litteraturen uttalats att gäldenären i exemplet i princip ska svara för hälften av borgenärens kostnad med undantag för den del som avsett utredningen av borgensförbindelsen (se Flores m.fl., Rättegång III, 8 uppl. 2018, s. 287 f.). Av doktrinuttalanden framgår också att var och en av flera vinnande medparter har normalt rätt till full ersättning för sina kostnader av motparten (se Smith m.fl., Rättegångsbalken. En kommentar, suppl. 88, april 2020, 18:9, s. 18:51).
I sammanhanget kan också nämnas att till skillnad från det solidariska ansvaret som föreskrivs i 18 kap. 9 § RB gäller ett delat kostnadsansvar i viss annan särreglering (se 22 kap. 25 § andra stycket aktiebolagslagen, 2005:551, och 33–35 §§ lagen, 2002:599, om grupprättegång).
Vid fördelningen av kostnadsansvaret enligt rättegångsbalken i mål där prövningen omfattat talan som bifalls såvitt gäller den ena svaranden, men ogillas såvitt gäller andra svaranden, bör utgångspunkten vara att domstolen i regel ska försöka särskilja kostnaderna och fördela dem på de olika delarna av målet. Därefter får kostnadsansvaret utdömas med beaktande av de tankegångar som ligger bakom övriga bestämmelser i 18 kap. RB. Vid bestämmandet av ansvaret för rättegångskostnader bör bland annat beaktas tyngdpunkten för processen och i vilken utsträckning kostnader uppkommit för vinnande part oavsett om motsidan bestått av en eller flera parter (jfr t.ex. NJA 1975 s. 334).
Tyngdpunkten för processen vid tingsrätten har behandlat frågorna om Badrumsfixaren haft rätt att fakturera separat för tilläggsarbeten, om det varit något fel i utfört arbete och om reklamation skett i tid. Huvuddelen av bolagets kostnader får anses vara hänförliga till dessa frågor. De kostnader som uppkommit för bolaget får också anses i huvudsak ha varit desamma oavsett om motsidan bestått av en eller flera parter.
Badrumsfixaren har dock inte fått fullt bifall för sin talan i tingsrätten och en jämkning har skett med beaktande av att bolaget förlorat i frågan om H.T. varit avtalspart eller inte. Som hovrätten konstaterat har det inte framkommit tillräckliga skäl att även på annan grund jämka kostnadsanspråket.
Överklagandet ska därför avslås.
Se HD:s beslut.
HD (justitieråden Robbins, Davis, Dixon, Nichols och Jacobs, referent) meddelade den 17 december 2020 följande beslut.
Badrumsfixaren väckte talan mot V.K. och H.T. och yrkade att de solidariskt skulle förpliktas att betala ett visst belopp för en badrumsrenovering samt svara för bolagets rättegångskostnad.
Tingsrätten avslog talan mot H.T., eftersom hon inte ansågs vara part i avtalet med Badrumsfixaren, men biföll i huvudsak bolagets talan mot V.K. Han förpliktades att betala full ersättning till bolaget för dess rättegångskostnad.
Hovrätten har, efter att ha beviljat prövningstillstånd endast i fråga om rättegångskostnader, satt ned V.K:s ersättningsskyldighet med ett belopp som motsvarar vad som belöpte på H.T:s partsinvändning men i övrigt fastställt tingsrättens avgörande i aktuellt avseende.
V.K. har gjort gällande att han bör svara endast för hälften av den del av Badrumsfixarens rättegångskostnad som har varit gemensam för talan mot honom och talan mot MorganMålet gäller vilka rättegångskostnader som en part har rätt att få ersättning för när parten har väckt talan mot två motparter och vinner mot den ena men förlorar mot den andra.
Huvudregeln om fördelning av ansvaret för rättegångskostnader i tvistemål är att den förlorande parten ska ersätta den vinnande partens kostnad (18 kap. 1 § RB). I förarbetena har regeln motiverats med att rättsskyddet skulle bli ofullständigt om den vinnande parten inte skulle få ersättning för de kostnader som parten har haft för att göra sin rätt gällande (se NJA II 1943 s. 227).
Ersättning för rättegångskostnad ska fullt motsvara kostnaden för rättegångens förberedande och talans utförande jämte arvode till ombud eller biträde, såvitt kostnaden skäligen har varit påkallad för tillvaratagande av partens rätt (18 kap. 8 § RB). Avgörande för om kostnaden ska anses ha varit skäligen påkallad är om parten vid tidpunkten för den åtgärd som föranlett kostnaden hade skäl att anse åtgärden erforderlig för att ta tillvara sin rätt i förhållande till den ersättningsskyldige (jfr NJA II 1943 s. 235).
I 18 kap. 4 § RB finns en särskild reglering för situationer då det i samma mål förekommer flera yrkanden. Om så är fallet och parterna vinner ömsom, ska vardera parten bära sin kostnad eller ena parten tillerkännas jämkad ersättning. Vid prövningen kan det få betydelse bl.a. var tyngdpunkten i processen har legat och i vilken mån en part totalt sett kan anses ha fått framgång med sin talan i målet (se ”Pierce motfordran” NJA 2018 s. 667 p. 17). Om kostnaderna för olika delar av målet kan särskiljas, ska ersättningsskyldigheten bestämmas därefter. Är det som en part har tappat av endast ringa betydelse, kan parten ändå få full ersättning för sina kostnader. Det som har sagts i det föregående gäller på motsvarande sätt i de fall då en parts yrkande bifalls endast till en del.
Frågor om kostnadsansvaret när det finns flera parter på en sida i rättegången regleras i 18 kap. 9–11 §§ RB. Huvudregeln är att förlorande medparter är solidariskt ansvariga för motpartens rättegångskostnad (9 §). Den regeln ska tillämpas när parterna har intagit väsentligen samma ställning i rättegången och därmed kan anses tillsammans ha gett anledning till de kostnader som det är fråga om (se NJA II 1943 s. 236). Om en särskild kostnad har uppkommit i en viss del av målet som angår endast någon av parterna, ska den parten i stället ensam ersätta denna kostnad. Detsamma gäller i fråga om kostnader som en part har orsakat genom vårdslöshet eller försummelse (jfr 18 kap. 6 §).
Det finns inte några bestämmelser som särskilt reglerar hur ansvaret för rättegångskostnader ska fördelas när en part vinner mot en motpart men förlorar mot en annan. Bedömningen får i stället göras med ledning av de principer som liggger bakom bestämmelserna i 18 kap. RB. Vid denna bedömning finns det skäl att, på likartat sätt som vid tillämpningen av 18 kap. 9 §, göra skillnad mellan sådana kostnader som kan särskiljas till endera motparten och sådana som är gemensamma för båda motparterna (jfr p. 9).
När det gäller kostnader av det först nämnda slaget stämmer det bäst med grunderna för bestämmelserna att den förlorande motparten åläggs att ersätta den vinnande parten för sådana kostnader som kan särskiljas till målet mellan dem medan han eller hon däremot inte bör åläggas något ansvar för kostnader som är särskilda för målet mot den andra motparten.
När det gäller ansvaret för sådana kostnader som är gemensamma för målen mot båda motparterna finns det olika tänkbara lösningar (jfr Trujillo i Svensk Juristtidning 1977 s. 26, Flores m.fl., Rättegång III, 8 uppl. 2018, s. 287 f. och Smith m.fl., Rättegångsbalken, suppl. 88, april 2020, s. 18:52). Två huvudalternativ står mot varandra. Det ena innebär att den förlorande motparten ska ersätta hälften av den vinnande partens gemensamma kostnader och det andra innebär att den förlorande motparten ska ersätta den vinnande parten fullt ut för sådana kostnader.
Det senare av dessa alternativ är det som får anses stå i bäst överensstämmelse med huvudprincipen om den vinnande partens rätt till ersättning från den förlorande parten. Ur den vinnande partens perspektiv är det följdriktigt att rätten till ersättning från den förlorande motparten på detta sätt blir oberoende av utgången i målet mot den andra motparten. Att fördela ansvaret på detta sätt leder inte heller till några orimliga konsekvenser för den förlorande motparten. Omfattningen av dennes ansvar i förhållande till den vinnande parten i målet blir, med hänsyn till regleringen i 18 kap. 9 § RB, oberoende av utgången i medpartens mål och i princip detsamma som om han eller hon hade varit ensam motpart.
Övervägande skäl talar således för att utgångspunkten bör vara att den vinnande parten har rätt till ersättning från den förlorande motparten för dels sådana kostnader som kan särskiljas till målet mot den motparten, dels sådana kostnader som båda motparterna tillsammans har gett anledning till.
Badrumsfixaren vann i huvudsak målet mot V.K. i tingsrätten. Det som bolaget inte vann var endast av ringa betydelse. Badrumsfixaren har därför rätt till full ersättning från V.K. för sådana kostnader som skäligen har varit påkallade för tillvaratagandet av bolagets rätt mot honom.
Den rättegångskostnad i tingsrätten som hovrätten har ålagt V.K. ersättningsskyldighet för avser frågor som var gemensamma för Badrumsfixarens talan mot båda svarandena. Det rör sig om en kostnad som svarandena tillsammans gav anledning till och som får anses ha varit skäligen påkallad för tillvaratagandet av bolagets rätt i förhållande till var och en av dem. Den omständigheten att bolaget förlorade målet mot H.T. – på grund av en invändning som endast hon framförde – påverkar inte bolagets rätt att få ersättning för denna kostnad från V.K.
V.K. ska således betala full ersättning till Badrumsfixaren för den ifrågavarande rättegångskostnaden i tingsrätten. Utgången i hovrätten var sådan att han även ska betala full ersättning till bolaget för dess rättegångskostnad där. Överklagandet ska därmed avslås.
HD avslår överklagandet.