I ett mål om återbäring till följd av en laglottskränkning enligt 7 kap. 4 § ÄB framställdes ett yrkande om återbäring av gåva med tillämpning av 3 kap. 3 § ÄB. Yrkandet har ansetts stödja sig på väsentligen samma grund. Det har därmed utgjort en tillåten taleändring enligt 13 kap. 3 § RB.
Sanchez och M.-L.H. är bröstarvingar till Middleton och dennes tidigare avlidna hustru B.H. De väckte vid Göteborgs tingsrätt talan mot K.S. samt B.P.L., Hill och Taylor och yrkade att tingsrätten skulle fastställa att gåvor som Middleton hade gett till svarandena var att likställa med testamente med den följden att kärandenas laglotter enligt 7 kap. 4 § ÄB skulle beräknas utifrån värdet av kvarlåtenskapen efter Middleton med tillägg av gåvorna samt att svarandena var skyldiga att återbära så stor del av gåvorna som behövdes för att laglotterna skulle täckas vid arvskiftet efter Middleton
Vid muntlig förberedelse i målet justerade Sanchez och M.-L.H. sin talan genom att yrka att tingsrätten skulle fastställa att S.H:s gåvor till svarandena skulle återbäras till dödsboet efter Middleton i den utsträckning som erfordrades för att Sanchez och M.-L.H. skulle utfå ”sitt fulla arv efter sin mor B.H. och sina laglotter efter Middleton” Enligt kärandena hade Middleton genom gåvorna orsakat en väsentlig minskning av sin egendom och svarandena hade vid mottagandet av gåvorna insett eller bort inse att gåvorna lände kärandena till förfång. Till stöd för sin talan åberopade kärandena 3 kap. 3 § ÄB.
K.S. samt B.P.L., Hill och Taylor gjorde gällande att kärandenas justering utgjorde en otillåten taleändring och yrkade att den skulle avvisas.
Tingsrätten (tingsfiskalen Blake) anförde i beslut den 7 november 2019 följande.
Väckt talan får enligt huvudregeln i 13 kap. 3 § RB inte ändras. Bestämmelsen är uppbyggd kring ett generellt förbud mot att käranden ändrar sin talan såvitt avser yrkande och omständigheter. Detta förbud begränsas dock på två sätt. Dels av vissa i paragrafen medgivna fall av taleändring (första stycket), dels av en legaldefinition som anger att vissa förändringar av talan inom ramen för ”samma sak” inte ska anses utgöra ändring av talan (tredje stycket). Innehållet i bestämmelsen ska beaktas självmant av domstolen och parterna disponerar inte över dess tillämpning. Om en ändring av talan inte är tillåten rör det sig om ett rättegångshinder (i den delen).
Sanchez och M.-L.H. har anfört att taleändringen ska tillåtas eftersom ändringarna avser samma sak, det vill säga arvet efter Williams menar alltså att taleändringen är tillåten enligt bestämmelsens tredje stycke. Begreppet ”saken” har samma innebörd som rättskraftsbestämmelsen i 17 kap. 11 § RB. Vad som menas med begreppet ”saken” är omstritt i såväl praxis som doktrin. Enligt HD bör man utgå från rättsföljden för att bestämma om talan rör samma sak eller inte (se rättsfallet NJA 1999 s. 656). Rättsföljden får bedömas dels utifrån det yrkande som käranden har gjort gällande, dels utifrån grunden för kärandens talan. Varje civilprocess innefattar att käranden hävdar någon form av anspråk mot svaranden. Sakens identitet enligt 17 kap. 11 § RB bör följaktligen fastställas med utgångspunkt från en jämförelse mellan det anspråk som talan rör och de nya omständigheter som käranden åberopar (se Nordh, Praktisk process I, Processens ram i tvistemål, 4 uppl. s. 68).
I det aktuella fallet har Sanchez och M.-L.H. justerat sin talan på så sätt att yrkandet inte bara omfattar kärandenas rätt till laglotter efter Middleton utan även kärandenas påstådda rätt till efterarv efter Baker rätt till efterarv efter B.H. utgörs enligt tingsrätten av ett annat anspråk än kärandenas rätt till laglott efter Middleton Det står enligt tingsrätten klart att justeringen innefattar nya yrkanden som utvidgar talan i förhållande till det som ursprungligen yrkats. Taleändringen rör därför inte samma sak och den kan inte tillåtas enligt 13 kap. 3 § tredje stycket RB.
Även om en förändring av talan inte rör samma sak kan taleändringen vara tillåten enligt 13 kap. 3 § första stycket tredje punkten RB om den stöder sig på väsentligen samma grund som de ursprungliga yrkandena. Med grunden avses de faktiska omständigheter, det vill säga de rättsfakta, som parten åberopat som stöd för sitt yrkande. De rättsfakta som åberopats ska motsvara rekvisiten i den rättsregel som är tillämplig i målet (se Henry och Edelstam, ”Över ån för att hämta vatten?” – en analys av ett HD-avgörande om ändring av talan, SvjT 2012, s. 475).
Som grund för sina ursprungliga yrkanden har Sanchez och M.-L.H. anfört att Middleton har lämnat gåvor till svarandena i syfte att ordna successionen, varför gåvorna är att jämställa med testamente, och att J.H:s och M.-L.H:s laglotter efter Middleton ska beräknas med tillägg för gåvorna. Svarandena ska därigenom vara skyldiga att återbära så stor del av gåvorna som krävs för att laglotterna ska täckas enligt 7 kap. 4 § ÄB. Grunden för den ursprungliga talan är alltså att Middleton vidtagit åtgärder som har kränkt kärandenas laglotter.
Som grund för sina justerade yrkanden har Sanchez och M.-L.H. anfört att Middleton lämnat gåvor till svarandena utan tillbörlig hänsyn till B.H:s arvingar, och att Middleton genom gåvorna har orsakat väsentlig minskning av sin egendom. Eftersom svarandena varit i ond tro beträffande att gåvorna lände Sanchez och M.-L.H. till förfång ska vederlag utgå till Sanchez och M.-L.H. Eftersom tillgångarna i dödsboet efter Middleton inte räcker för vederlaget ska svarandena återbära den del som krävs för att Sanchez och M.-L.H. ska utfå sitt fulla arv efter B.H. enligt 3 kap. 3 § ÄB.
Tingsrätten konstaterar att den grund Sanchez och M.-L.H. åberopat till stöd för sina justerade yrkanden innehåller flertalet rättsfakta som inte åberopats som grund för de ursprungliga yrkandena. Dessutom tar den grund som kärandena vill åberopa till stöd för sin talan sikte på den situationen att arvingarna efter den först avlidne maken inte är desamma som arvingarna till den sist avlidne maken. Det är alltså ett helt annat skyddsintresse som kärandena, genom sin justerade talan, vill föra in i processen. Mot bakgrund av detta stödjer sig de justerade yrkandena därmed inte på väsentligen samma grund som den ursprungliga talan. J.H:s och M.-L.H:s justerade yrkanden utgör därmed en otillåten taleändring enligt 13 kap. 3 § RB, varför yrkandena ska avvisas.
Tingsrätten avvisar J.H:s och M.-L.H:s justerade yrkanden.
Sanchez och M.-L.H. överklagade i Hovrätten för Västra Sverige och yrkade att hovrätten skulle undanröja tingsrättens beslut om avvisning av deras justerade yrkanden.
Motparterna motsatte sig ändring av tingsrättens beslut.
Hovrätten (hovrättslagmannen Brown, hovrättsrådet Adams och tf. hovrättsassessorn Williams, referent) anförde i beslut den 7 april 2020 följande.
Tingsrätten har i det överklagade beslutet redogjort för de rättsliga utgångspunkterna avseende de i målet aktuella frågorna om justering av talan och taleändring.
Hovrätten delar tingsrättens uppfattning att Sanchez och M.-L.H., genom justeringen, har utvidgat sin talan vid tingsrätten. Taleändringen rör inte samma sak och kan inte tillåtas med stöd av 13 kap. 3 § tredje stycket RB.
Frågan är då om den justerade respektive den ursprungliga talan stöder sig på väsentligen samma grund och taleändringen därför ska tillåtas enligt 13 kap. 3 § första stycket 3 RB.
Med grund avses i sammanhanget rättsfaktum. För att den justerade talan ska anses stödja sig på väsentligen samma grund som den ursprungliga talan krävs alltså att dessa stöder sig på väsentligen samma rättsfakta. Väsentlighetskravet bör bedömas med utgångspunkt i ändamålet bakom bestämmelsen. Dess syfte är att möjliggöra för en kärandepart att inom ramen för samma talan framställa yrkanden som ligger så nära varandra att det framstår som närmast självklart att de prövas samtidigt (se Gonzalez, Processens ram i tvistemål, 4 uppl., 2019, s. 80). Vid en prövning av vad som utgör väsentligen samma grund bör därför särskild vikt läggas vid processekonomiska och praktiska skäl. Ett exempel på ett tillkommande yrkande som kan framställas med stöd av bestämmelsen är ett yrkande om ersättning för en annan skada på grund av samma skadegörande handling (se rättsfallet NJA 1995 s. 644).
Hovrätten konstaterar att klagandena genom sin justering tillfört vissa nya omständigheter till grund för sin talan. De konkreta rättsfakta som klagandena åberopat till grund för den justerade talan är dock i stor utsträckning desamma som de som åberopades till grund för den ursprungliga talan. Följden vid bifall till de olika yrkandena är också i allt väsentligt densamma, nämligen att de gåvor som Middleton har lämnat ska återbäras till dödsboet efter honom. Dessa omständigheter talar för att taleändringen ska tillåtas.
Såsom tingsrätten har belyst har de två åberopade bestämmelserna i ärvdabalken typiskt sett olika skyddsintressen. Förhållandena i målet medför dock att båda bestämmelserna skulle kunna utgöra ett skydd för J.H:s och M.-L.H:s rätt. Till detta kommer de uppenbara praktiska svårigheter som riskerar att uppstå om frågan om gåvornas återgång till följd av klagandenas rätt till efterarv efter B.H. skulle prövas inom ramen för en process som är separat från processen om samma gåvors återgång till följd av klagandenas rätt till laglott efter MartinezSammantaget är det hovrättens uppfattning att klagandenas justerade talan får anses stödja sig på väsentligen samma grund som den ursprungliga. Taleändringen ska följaktligen tillåtas i enlighet med 13 kap. 3 § första stycket 3 RB. Tingsrättens beslut om avvisning ska därför undanröjas.
Hovrätten undanröjer tingsrättens beslut om avvisning och visar målet åter till tingsrätten för fortsatt behandling.
K.S. samt B.P.L., Hill och Taylor överklagade hovrättens beslut och yrkade att HD skulle fastställa tingsrättens avvisningsbeslut.
Sanchez och M.-L.H. motsatte sig att hovrättens beslut ändrades.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Sharp, föreslog i betänkande följande beslut.
Sanchez och M.-L.H. väckte vid tingsrätten en fastställelsetalan om laglotts¬kränkning enligt 7 kap. 4 § ÄB avseende återbäring av gåva. Under målets förberedelse kom de att justera sin talan till att även omfatta återbäring av gåva enligt 3 kap. 3 § ÄB.
Tingsrätten ansåg att det var fråga om en otillåten taleändring och avvisade den justerade talan. Hovrätten bedömde däremot att det rörde sig om en tillåten taleändring och undanröjde tingsrättens beslut.
Enligt 13 kap. 3 § första stycket RB får väckt talan inte ändras. Från denna huvudregel finns dock ett antal undantag. Ett av dessa regleras i tredje punkten i första stycket och innebär att en kärande får framställa ett nytt yrkande om detta stödjer sig på väsentligen samma grund. I paragrafens tredje stycke föreskrivs att det inte innebär någon taleändring att käranden åberopar ny omständighet till stöd för sin talan utan att saken ändras.
En talan mot gåvotagaren om laglottskränkning enligt 7 kap. 4 § ÄB avseende återbäring av gåva måste enligt bestämmelsens andra stycke väckas inom ett år från det att bouppteckningen efter arvlåtaren avslutades. För en talan mot gåvotagaren om återbäring av gåva enligt 3 kap. 3 § ÄB gäller istället enligt andra stycket i paragrafen en talefrist om fem år, räknat från att gåvan mottogs.
Fråga om ett nytt yrkande om återbäring av gåva enligt 3 kap. 3 § ÄB i ett mål om laglottskränkning enligt 7 kap. 4 § ÄB stödjer sig på väsentligen samma grund som det ursprungligen framställda.
Vad som kan anses utgöra väsentligen samma grund har prövats av HD i ett flertal avgöranden. När prövningen gjordes i ett mål avseende klander av bodelning uttalade HD att det är av avgörande betydelse för bedömningen vad som typiskt sett ska anses utgöra grunden för ett i klanderprocessen framställt yrkande (se NJA 2003 s. 460).
Avseende klander av redovisning av försäljnings- eller förvaltningsuppdrag och klander av arrendesyn har ifrågasättandet av uppdraget eller förrättningen ansetts utgöra grunden för klandertalan. I en talan om klander av testamente med yrkande om att testamentet skulle förklaras ogiltigt har påkallande av jämkning av testamente för utfående av laglott ansetts innefatta ett påstående om att testamentet är ogiltigt till viss del. (Se NJA 1964 s. 38, NJA 1966 s. 193, NJA 1990 s. 660 och NJA 2005 s. 295.)
I rättspraxis har en enligt rättegångsbalken tillåten taleändring fått göras även efter utgången av talefristen när det till exempel gällt talan om återvinning i konkurs, klander av arrendesyn och klander av bodelning (se NJA 1990 s. 366, NJA 1990 s. 660 och NJA 1997 s. 62). Bedömningen har dock blivit den motsatta i fråga om den som klandrat en skiljedom får åberopa en ny grund för sin talan efter utgången av klanderfristen (se NJA 1996 s. 751).
Av rättsfallen framgår att frågan bör lösas utifrån en tolkning av varje enskild regel om talefrist. En utgångspunkt för tolkningen är att en taleändring som är tillåten enligt rättegångsbalken får göras även efter talefristens utgång, om inte särskilda ändamålsskäl talar i annan riktning.
I 7 kap. 4 § ÄB uppställs ett skydd för bröstarvingar mot att en arvlåtare kringgår laglottsreglerna genom att istället för att upprätta testamente skänka bort sina tillgångar. Genom 3 kap. 3 § ÄB skyddas efterarvingar mot att deras rätt till efterarv går förlorad genom den efterlevande makens förfogande. Enligt båda bestämmelserna finns det en möjlighet för arvingen att föra talan mot gåvotagaren om att gåvan ska återbäras.
I motiven ges det uttryck för att 3 kap. 3 § och 7 kap. 4 § ÄB vilar på liknande grundtankar. Det handlar i båda bestämmelserna om ett skydd för arvingar mot att deras rätt till arv går förlorad genom gåvor som är att jämställa med en ogiltig rättshandling där mottagaren var i ond tro eller får anses likställd med en besittare i ond tro (jfr NJA II 1928 s. 306 f., 446 och 453).
För att fastställa vad som typiskt sett ska anses utgöra grunden för en talan av nu aktuellt slag får en utgångspunkt tas i de grundtankar som de aktuella bestämmelserna i ärvdabalken vilar på. Med beaktande av dessa – och mot bakgrund av HD:s tidigare praxis där bedömningen av vad som ansetts utgöra väsentligen samma grund varit relativ generös – måste det som typiskt sett anses utgöra grunden för såväl en talan enligt 7 kap. 4 § som en enligt 3 kap. 3 § ÄB vara ett påstående om att gåvan är en ogiltig rättshandling som påverkar kärandens rätt till arv.
Sedan talan väckts om återbäring av gåva enligt 7 kap. 4 § ÄB bör alltså käranden ha rätt att under förberedelsen utvidga sin talan genom att framställa nya yrkanden om återbäring av gåva enligt 3 kap. 3 § ÄB.
Ett skäl mot att tillåta en taleändring av nu aktuellt slag skulle vara om talefristen enligt 3 kap. 3 § ÄB redan hade löpt ut när den ursprungliga talan väcktes. Det hade då varit fråga om ett uppenbart kringgående av talefristen och att tillåta en sådan taleändring hade inte varit ändamålsenligt.
Däremot kan inte enbart den omständigheten att det är fråga om två olika talefrister som gäller i detta fall anses vara tillräckligt för att utgöra sådana särskilda ändamålsskäl som talar för att en enligt rättegångsbalken tillåten taleändring inte ska få göras efter talefristens utgång. Under förutsättning att den ursprungliga talan väckts inom tiden för den talefrist som gäller för det yrkande som framställs genom taleändringen är alltså utgångspunkten att en sådan taleändring får göras även efter talefristens utgång.
Den väsentliga grunden för J.H:s och M.-L.H:s talan måste typiskt sett anses vara ett påstående om att gåvan är en ogiltig rättshandling som påverkar deras rätt till arv. Det som de har åberopat till stöd för sina nya yrkanden ryms därmed inom samma sak och utgör inte någon taleändring. De nya yrkandena som framställts stödjer sig mot denna bakgrund på väsentligen samma grund som de ursprungligen framställda.
Yrkandena är därmed tillåtna enligt 13 kap. 3 § första stycket 3 RB. Det finns inte några särskilda ändamålsskäl som talar för att taleändringen inte ska få göras efter utgången av talefristen. Mot bakgrund av detta ska överklagandena avslås.
HD avslår överklagandena.
HD (justitieråden Moore, Perez, referent, Hall, Flores och Carrillo) meddelade den 30 mars 2021 följande slutliga beslut.
Sanchez och M.-L.H. är barn och enda bröstarvingar till B.H. och Johnson avled 2006 och Middleton ärvde henne med fri förfoganderätt. Han upprättade 2008 ett testamente enligt vilket hans kvarlåtenskap, med undantag för bröstarvingarnas laglotter, skulle tillfalla hans sambo. Middleton lämnade penninggåvor till sin kusin vid två tillfällen, 300 000 kr den 28 augusti 2014 och 200 000 kr den 9 januari 2015. Under 2015 lämnade han också penninggåvor om sammanlagt 300 000 kr till sin sambos tre barnbarn. Middleton avled 2017.
Bröstarvingarna väckte i september 2018 en fastställelsetalan mot kusinen och barnbarnen och yrkade att tingsrätten skulle fastställa att gåvorna var att likställa med testamente med den följden att bröstarvingarnas laglott ska beräknas utifrån värdet av kvarlåtenskapen efter Middleton med tillägg av gåvorna, samt att kusinen respektive barnbarnen var skyldiga att återbära så stor del av gåvorna som behövdes för att laglotterna skulle täckas vid arvskiftet efter Middleton (jfr 7 kap. 4 § ÄB).
I oktober 2019 justerade bröstarvingarna sina yrkanden och yrkade fastställelse av att S.H:s gåvor skulle ”återbäras till dödsboet efter Middleton i den utsträckning som erfordras för att” bröstarvingarna skulle ”utfå sitt fulla arv efter sin mor B.H. och sina laglotter efter Middleton”. Enligt bröstarvingarna hade gåvorna också orsakat en sådan väsentlig minskning av S.H:s egendom att återbäring krävdes för att bröstarvingarna skulle få ut sitt fulla arv efter B.H. (jfr 3 kap. 3 § ÄB).
Tingsrätten ansåg att taleändringen var otillåten och avvisade därför den justering av talan som hade gjorts. Hovrätten har bedömt att det rör sig om en tillåten taleändring och undanröjt tingsrättens beslut.
Prejudikatfrågan i målet är om ett nytt yrkande om återbäring av gåva för att säkerställa efterarv enligt 3 kap. 3 § ÄB i ett pågående mål om återbäring till följd av en laglottskränkning enligt 7 kap. 4 § utgör en tillåten taleändring.
Enligt 13 kap. 3 § första stycket första meningen RB får en väckt talan inte ändras. Det är inte fråga om en taleändring om käranden åberopar en ny omständighet till stöd för sin talan utan att saken ändras (tredje stycket).
Från huvudregeln om att talan inte får ändras finns ett antal undantag. Ett av dessa är att en kärande får framställa ett nytt yrkande om detta stödjer sig på väsentligen samma grund som det tidigare yrkandet (första stycket 3).
Vad som kan anses utgöra väsentligen samma grund berördes kortfattat i förarbetena till rättegångsbalken. Här anfördes som ett exempel en talan om skadestånd på grund av en skadegörande handling som ursprungligen avser krav på ersättning för bl.a. sveda och värk men som sedan utvidgas till att omfatta också krav på ersättning för framtida men. Även om de olika ersättningskraven nödvändiggör delvis olika bedömningar (jfr numera 5 kap. 1 § första stycket 3 skadeståndslagen) ansågs alltså grunden vara väsentligen densamma. (Se NJA II 1943 s. 165.)
I exemplet är det i själva verket fråga om en kumulation av flera mål vilka stöder sig på väsentligen samma grund. I den juridiska litteraturen har anförts att rätten att framställa ett nytt yrkande här fyller främst en processekonomisk funktion (jfr Hansen m.fl., Rättegång II, 9 uppl. 2015, s. 161). I litteraturen anges också att yrkandena för att vara tillåtna måste stödja sig på åtminstone delvis samma rättsfakta och att det inte är tillräckligt att det med hänsyn till gemensam bevisning eller dylikt framstår som processekonomiskt gynnsamt att hantera yrkandena samtidigt (jfr Gonzalez, Praktisk process I, Processens ram i tvistemål, 4 uppl. 2019, s. 80).
Frågor rörande taleändring har prövats av HD i flera avgöranden.
I ett mål avseende klander av ett testamente med åberopande av att testator inte varit vid sunt och fullt förstånd vid upprättandet förelåg enligt HD inte något hinder mot att alternativt pröva om testamentet inte gällde därför att det hade rivits sönder och därmed återkallats (se NJA 1959 s. 658). Det centrala var här att talan i båda fallen gick ut på att det skulle slås fast att testamentet inte kunde göras gällande. I rättsfallet NJA 2005 s. 295 anlades ett motsvarande synsätt. Målet gällde klander av testamente i vilket det hade framställts ett andrahandsyrkande om jämkning för utfående av laglott. Domstolen tog här hänsyn till att den processuella regleringen i sak nära överensstämde.
I rättsfallet NJA 1964 s. 38 konstaterades att det gemensamma för flera yrkanden med krav på redovisning av olika belopp avseende köpeskillingslikvid från en fastighetsförsäljning var den åberopade grunden att det hade förelegat en skyldighet för en fullmaktshavare att redovisa för försäljningsuppdraget. På ett motsvarande sätt bedömdes flera till beloppet olika skadeståndsyrkanden i ett mål om klander av en boutredningsmans förvaltning stödja sig på den gemensamma grunden att boutredningsmannen hade att ge ut vad dödsboet var berättigat till på grund av förvaltningen (se NJA 1966 s. 193). Ett liknande synsätt anlades sedan i rättsfallet NJA 1990 s. 660 avseende klander av arrendesyn. Sedan synen klandrats ansågs käranden därför ha rätt att utvidga sin talan och framställa nya yrkanden avseende ytterligare brister i arrendestället.
Att det vid bedömningen av om kravet på väsentligen samma grund är uppfyllt finns anledning att fästa särskilt avseende vid vad som på ett övergripande plan är det gemensamma för en ursprunglig och justerad talan framgår också av rättsfallet NJA 1995 s. 644. Här hade käranden, ett konkursbo, yrkat att styrelseledamöter i bolaget skulle solidariskt förpliktas betala skadestånd. Den åberopade grunden för talan var ett oaktsamt fullgörande av uppdraget som medfört förlust avseende en viss kreditförsäkring. När sedan yrkandet ändrades, och då baserades på skador som påstods ha drabbat bolaget till följd av andra kreditförsäkringar, ansågs denna ändring tillåten. Domstolen fäste här särskilt avseende vid att den oaktsamhet som lagts till grund för såväl det ursprungliga som det justerade yrkandet hade avsett bristande organisation och kontroll av verksamheten och alltså inte enskilda beslut som fattats av styrelsemedlemmarna.
Ett liknande synsätt tillämpades i rättsfallet NJA 2003 s. 460. I målet, som avsåg klander av bodelning, uttalade HD att det är av avgörande betydelse för prövningen vad som typiskt sett ska anses utgöra grunden för ett i klanderprocessen framställt yrkande. Domstolen gjorde här bedömningen att klandertalan fick anses grunda sig på invändningen mot bodelningen som sådan och att talan inte var begränsad till de påstådda felaktigheterna i bodelningen. Det nya yrkandet ansågs därför stödja sig på väsentligen samma grund.
En ytterligare fråga vid bedömningen av om en ändring av talan ska tillåtas uppkommer om talefristen för den ändrade talan har gått ut när ändringen görs. I rättspraxis har en enligt rättegångsbalken tillåten taleändring fått göras även efter utgången av talefristen när det gällt talan om återvinning i konkurs, klander av arrendesyn och klander av bodelning (se NJA 1990 s. 366, NJA 1990 s. 660 och NJA 1997 s. 62).
Av rättsfallen framgår att frågan bör lösas utifrån en tolkning av varje enskild regel om talefrist. En utgångspunkt för tolkningen är att en i övrigt tillåten taleändring får göras även efter talefristens utgång, om inte särskilda ändamålsskäl talar i annan riktning (jfr även NJA 1996 s. 751).
Regleringen i 7 kap. ÄB avser bröstarvinges rätt till och skydd för den laglott som han eller hon är berättigad till. Här finns bl.a. regler som ska skydda bröstarvingen mot att egendomen testamenteras bort. Bestämmelserna i 7 kap. 4 § syftar huvudsakligen till att skydda bröstarvingar mot att en arvlåtare kringgår laglottsreglerna genom att skänka bort sina tillgångar i stället för att upprätta testamente. Om en arvlåtare har gett bort egendom under omständigheter som är att likställa med testamente kan jämkning av gåvan påkallas. Om nedsättning av gåvan ska ske finns det en skyldighet att återbära motsvarande del av gåvan. Det saknar för återbäringsskyldigheten betydelse om gåvotagaren var i god eller ond tro. För att kravet ska kunna göras gällande enligt paragrafen krävs att talan väcks inom ett år från det att bouppteckningen avslutades.
Genom 3 kap. 3 § ÄB skyddas efterarvingar mot att deras rätt till efterarv går förlorad genom den efterlevande makens förfogande. Vederlag ska utgå för gåva om handlingen har vidtagits utan tillbörlig hänsyn till den först avlidnes arvingar och den har medfört en väsentlig minskning av den efterlevande makens egendom. Om vederlag inte kan utgå ur boet ska återbäring ske under förutsättning att gåvomottagaren var i ond tro om att gåvan medförde förfång för efterarvingarna. För att ett sådant återbäringskrav ska kunna göras gällande krävs att talan väcks inom fem år från mottagandet av gåvan.
Enligt båda paragraferna finns det alltså en möjlighet för en arvinge att föra en talan mot gåvotagaren om att gåvan ska återbäras. Det handlar i båda fallen om ett skydd för arvingar mot att deras rätt till arv går förlorad genom gåvor eller liknande (jfr NJA II 1928 s. 306 f., 446 och 453).
En första fråga är om bröstarvingarnas justerade yrkande innebar att saken ändå var oförändrad (jfr 13 kap. 3 § tredje stycket RB).
Det ursprungliga yrkandet, som alltså baserades enbart på 7 kap. 4 § ÄB, avsåg att det skulle fastställas att det fanns en skyldighet för gåvotagarna att återbära så stor del av gåvorna som behövdes för att laglotterna skulle täckas vid arvskiftet efter givaren. Det kompletterande yrkandet, som stöds på 3 kap. 3 §, gäller fastställelse av att bröstarvingarna ska utfå sitt fulla arv efter den först avlidne. En lagakraftvunnen dom i ett mål enbart med det förra yrkandet skulle inte ha utgjort ett hinder i rättskraftshänseende mot att väcka en fastställelsetalan enligt det alternativa yrkandet. Det är alltså ett nytt anspråk som har gjorts gällande genom justeringen. Saken ändrades därför genom det alternativa yrkandet.
Eftersom det senare yrkandet innebar en ändring av talan enligt 13 kap. 3 § tredje stycket RB uppkommer frågan om det stöder sig på väsentligen samma grund.
Det kan här konstateras att det finns ett antal rättsliga skillnader mellan respektive talan. En talan grundad på 7 kap. 4 § ÄB avser arvet efter den efterlevande maken medan talan grundad på 3 kap. 3 § avser arvet efter den först avlidne maken. För framgång med en talan baserad på 7 kap. 4 § krävs särskilt att gåvohandlingen är att likställa med testamente, att det inte föreligger särskilda skäl mot återbäring och att talan väckts inom ett år från bouppteckningen. Detta skiljer sig från en talan enligt 3 kap. 3 § som i huvudsak kräver att gåvan medfört en väsentlig minskning av egendomen, att den skett utan tillbörlig hänsyn till den först avlidnes arvingar, att gåvotagaren inte var i god tro och att talan väckts inom fem år från gåvomottagandet. Ytterligare en skillnad av rättsligt slag är att gåvans värde vid tillämpning av 7 kap. 4 § ska bestämmas vid skiftet medan värdet enligt 3 kap. 3 § ska bestämmas vid gåvotillfället.
Det som emellertid förenar de båda yrkandena om återbäring är att de baseras på samma saksammanhang. Det handlar om gåvor från samma person med påståendena att gåvorna påverkat den rätt till arv – direkt eller i form av efterarv – som bröstarvingarna har. Respektive talan grundar sig huvudsakligen på invändningar mot gåvorna som sådana och den minskning av boets behållning som dessa medfört. Yrkandena får därför anses stödja sig på väsentligen samma grund.
Den ursprungliga talan väcktes inom fem år från respektive gåvo-tillfälle. Talan ändrades, såvitt avser gåvan om 300 000 kr till S.H:s kusin den 28 augusti 2014, efter den femårsfrist som gäller enligt 3 kap. 3 § ÄB. Det finns emellertid inte några särskilda ändamålsskäl som bör medföra att en ändring av talan inte ska få göras efter utgången av talefristen (se p. 15 och 16).
De justerade yrkandena är därmed tillåtna enligt 13 kap. 3 § första stycket 3 RB. Överklagandena ska därför avslås.
HD avslår överklagandena.