Reklamation vid för sent utförd prestation. En passagerare som har rätt till ersättning enligt artikel 7 i flygpassagerarförord-ningen vid försenad flygning måste, för att ha rätt till ersättningen, meddela lufttrafikföretaget att han eller hon vill åberopa förseningen. Det ska göras inom skälig tid efter det att resan avslutades. En reklamation som lämnas inom två månader efter det att resan avslutades ska alltid anses gjord i rätt tid.
E.C., J.C.C., P.F. och H.N.H. förde vid Göteborgs tingsrätt den talan mot Turkish Airlines Inc. som framgår av tingsrättens dom.
Tingsrätten (rådmannen Webb) anförde i dom den  13 september 2016 följande.
E.C., J.C.C., P.F. och H.N.H. (Passagerarna) har yrkat att Turkish Airlines Inc. (Turkish Airlines) till dem ska betala sammanlagt EUR 1 600, motsvarande EUR 400 till var och en av dem, och ränta - - -.
Turkish Airlines har motsatt sig Passagerarnas yrkanden - - -. Turkish Airlines har grundat sin inställning på att Passagerarna inte har reklamerat inom skälig tid och att rätten till ersättning därför fallit bort.
Passagerarna skulle den 16 augusti 2013 flyga med Turkish Airlines från Göteborg Landvetter till Antalya i Turkiet. Flyget, TK1798, blev försenat och de kom fram till den slutliga destinationsorten mer än tre timmar efter ankomsttiden enligt tidtabell.
Enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 261/2004 om fastställande av gemensamma regler om kompensation och assistans till passagerare vid nekad ombordstigning och inställda eller kraftigt försenade flygningar (Förordningen) kan flyg-passagerare ha rätt till kompensation vid inställda och kraftigt försenade flygningar. Det är inte visat att förseningen berodde på extraordinära omständigheter. Eftersom flygningen blev mer än tre timmar försenad har de därför rätt till EUR 400 vardera, eller sammanlagt EUR 1 600.
Den aktuella flygningen ägde rum den 16 augusti 2013. Passagerarna begärde ersättning först den 18 november 2015, dvs. drygt två år senare. Passagerarna har inte framfört sina krav inom skälig tid och har därför förlorat sin rätt till kompensation. Turkish Airlines är därför inte betalningsskyldigt för det ersättningskrav som riktats mot flygbolaget.
Turkish Airlines gör endast gällande att Passagerarna inte har rätt till kompensation på grund av för sen reklamation.
Det finns inget stöd i Förordningen för att passagerare måste reklamera inom viss tid för att få rätt till ersättning. För det fall tingsrätten skulle komma fram till att reklamation ska ske inom viss tid har reklamation inte skett för sent. Kravet framställdes mindre än tre år från det att flygningen avslutades.
Det saknas föreskrifter om preskriptions- och talefrister i Förordningen. En jämförelse med vad som gäller inom flygtransporträttens och den allmänna konsumenträttens område bör därför ske. Enligt artikel 35 Montrealkonventionen utsläcks en flygpassagerares rätt till skadestånd på grund av försenad transport om inte talan väcks mot flygbolaget inom två år. Detsamma gäller enligt Warszawakonventionens artikel 29. EU-domstolen har vidare uttalat att i avsaknad av unionsbestämmelser ankommer det på varje medlemsstat att fastställa de regler som gäller i fråga om en talan som syftar till att säkerställa rättigheter för enskilda i unionsrätten. Reklamationsfristerna när det gäller kompensation enligt Förordningen ska därför fastställas med utgångspunkt i svensk rätt.
Enligt 23 § konsumentköplagen ska en konsument reklamera inom skälig tid från det att konsumenten har märkt eller borde ha märkt felet. Syftet med regeln är att en skadelidande inte får förhålla sig passiv utan ska informera säljaren snarast om det finns ett fel. Det är avgörande för infriandet av skyldigheten att begränsa sin skada enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer.
I detta fall har rätten till ersättning uppkommit samtidigt som förseningen, dvs. den 16 augusti 2013. De hade vid samma tid-punkt vetskap om förseningen och kunde samma dag eller i anslutning därtill ha framfört sitt ersättningskrav. De framförde dock sitt krav först drygt två år senare. Deras krav har inte framförts inom skälig tid.
Utgångspunkten för beräkningen av skälig tid sammanfaller med tidpunkten då det åtminstone objektivt sett kan fastställas att en konsument har märkt eller borde ha märkt felet. Eftersom förekomsten av reklamationsplikten utgör en kodifiering av redan befintliga kontraktsrättsliga principer om att en medkontrahent inte får förhålla sig passiv, måste vara lojal mot medkontrahenten för att denne ska kunna vidta nödvändiga åtgärder, inte minst skadebegränsande sådana och för att motparten av trygghetsskäl inte ska behöva utstå krav som framställs långt fram i tiden m.m. finns det goda skäl att anse att Passagerarna har en reklamationsplikt att framställda krav måste ske inom skälig tid. Det gör sig med styrka gällande då det inte kan anses vara särskilt betungande för Passagerarna att i anslutning till flygförseningen reklamera inom skälig tid. Utan en sådan skyldighet skulle Turkish Airlines vara tvunget att säkra bevisning innehållande personuppgifter under hela den tioåriga preskriptionsperioden. Personuppgiftslagen tillåter dock inte flygbolaget att spara personuppgifter särskilt länge.
Med anledning av Passagerarnas passivitet har deras beteende gett en befogad och grundad anledning för Turkish Airlines att utgå från att de har avstått från att göra gällande sin rätt till kompensation enligt Förordningen.
Det ska inte tillämpas någon reklamationsfrist avseende krav enligt Förordningen. Det finns inget stöd i Förordningen eller praxis att reklamation måste ske. EU-domstolens uttalande avsåg preskription. Det finns inte heller något stöd för att en passagerare ska bli bunden av sin passivitet efter en viss tid. Förordningen har sitt ursprung i artikel 100.2 i Fördraget om Europeiska Unionens Funktionssätt som reglerar bland annat sjöfart och luftfart, konsumentfrågor regleras i en annan avdelning i det fördraget. Förordningen har således inte sitt ursprung i den konsumenträttsliga lagstiftningen. Det är därför inte rimligt att tillämpa svenska konsumenträttsliga regler om reklamation analogt. Det skulle strida mot de grundläggande principerna om EU-rättens företräde och att en fördragskonform tolkning ska tillämpas av medlemsstaterna.
EU-kommissionen lade 2013 fram ett förslag till ändring av Förordningen, vilket ledde till att Europaparlamentet i sin tur lade fram ett förslag på ändring 2014. I båda förslagen aktualiserades frågan om reklamation i förhållande till artikel 16 i Förordningen. Inget av förslagen har trätt i kraft eftersom de inte har accepterats av Europeiska Rådet. Det faktum att det finns förslag om infö-rande av en reklamationsfrist visar att det i dagsläget inte finns en sådan i förhållande till Förordningen. Det är därför inte upp till de enskilda medlemsstaterna att besluta om något sådant. Om tingsrätten applicerade innehållet i förslaget skulle tingsrätten göra ett avsteg från den grundläggande lagstiftningsordningen och underminera EU:s maktfördelning.
Det är inte heller rimligt att tillämpa en analogi från speciallagstiftning som konsumentköplagen eller konsumenttjänstlagen om reklamationsfrist. Den reklamationsfrist om två månader som förekommer i konsumentlagstiftningen är så pass begränsande att den inte kan tillämpas på krav under Förordningen utan särskilt stöd i lag eller rättspraxis. En tillämpning av en reklamationsfrist för sådana krav innebär att Förordningen skulle tolkas till Passagerarnas nackdel, vilket strider mot Förordningens syfte.
Bakgrunden till reklamation i den svenska konsumentlagstiftningen är att näringsidkaren inte kände till att det fanns ett fel i varan eller tjänsten och därmed skäl till reklamation. I sådana fall är det rimligt att näringsidkaren görs medveten om detta inom skälig tid för att denne inte ska fortsätta att sälja felaktiga varor eller tjänster. Den situationen är helt olik den som gäller krav enligt Förordningen där flygbolaget omedelbart blir medvetet om att de berörda passagerarna har rätt till kompensation. Någon reklamation är därför inte nödvändig.
Flygbolag har inte enbart vetskap om när en inställd eller försenad flygning inträffar eller när en nekad ombordstigning sker och de omständigheter som orsakade detta. Flygbolaget vet då från början om "felet" och kan agera därefter. Flygbolag har enligt Förordningen en långtgående skyldighet att informera passagerare om deras rättigheter enligt Förordningen.
För att en passagerare ska ha möjlighet att reklamera krävs dessutom både kunskap om Förordningen och om tillämpligt tillvägagångssätt, vilket man inte kan förutsätta att passagerare har. Kompensation ska även utgå oavsett om passageraren väljer att framställa ett formellt krav eller inte. Argumentet att flygbolagen måste kunna inrätta sig efter de krav som passagerare kan komma att framföra varför tiden under vilken krav kan framställas måste vara begränsad är inte bärande. Syftet med Förordningen är att passagerare ska få kompensation utan att behöva framställa krav eller genomföra ett särskilt reklamationsförfarande. Förordningen och rättspraxis är även tydlig avseende merparten av de situationer som uppstår vid försenade flygningar m.m. varför det inte borde vara alltför svårt för flygbolagen att inrätta sig efter den kompensation som kan komma att betalas ut. Även i de fall där det är mer tveksamt hur Förordningen ska tillämpas eller tolkas bör flygbolagen ändå med stor grad av säkerhet kunna avgöra för vilka flyg det kan bli aktuellt att betala kompensation. Det förhållandet att ett flygbolag inte får spara personuppgifter är inte något problem eftersom passageraren kan visa upp resebevis och flygbolaget har sparad information om den aktuella flyg-ningen och orsaken till förseningen, det inställda flyget eller den nekade ombordstigningen.
Om tingsrätten skulle komma fram till att det har krävts reklamation inom viss tid har sådan inte skett försent eftersom Turkish Airlines inte har informerat Passagerarna om deras rättigheter enligt Förordningen, vilket Turkisk Airlines är skyldigt att göra. Passagerarna kände inte till att de kunde ansöka om kompensation förrän de kontaktade AirHelp den 15 november 2015. En eventuell reklamationsfrist ska därför räknas från detta datum. Turkish Airlines tillställdes ett krav med anledningen av fordran tre dagar därefter. Passagerarna kände inte heller till att de var tvungna att meddela Turkish Airlines om sitt krav inom viss tid från den aktuella flygningen, dvs. reklamera, eftersom de inte visste att det fanns möjlighet att få kompensation enligt Förordningen.
När det gäller preskription är det inte helt klart vilken preskriptionsfrist som ska tillämpas på krav under Förordningen. I brist på klarhet bör den tioåriga preskriptionstiden gälla.
Turkish Airlines har inte kommit in med någon bevisning eller argumentation i frågan om det förelegat extraordinära omständigheter och har inte visat att det förelegat några sådana i det aktuella fallet. Om det skulle ha funnits sådana har Turkish Airlines inte visat att flygbolaget har vidtagit alla rimliga åtgärder för att undvika den inställda flygningen.
- - -.
Turkish Airlines enda invändning mot Passagerarnas krav är att kravet på grund av bristande reklamation är framställt försent. Turkish Airlines har således inte påstått att det skulle ha funnits några extraordinära omständigheter som befriar flygbolaget från skyldigheten att lämna kompensation i och för sig. Den fråga som tingsrätten därför ska pröva är om Passagerarna har varit skyldiga att reklamera och om de i så fall reklamerat för sent. Om svaret på frågan är nej ska Turkish Airlines betala ersättning.
I motsats till vad som gäller i exempelvis Montrealkonventionens fall finns det inga bestämmelser om vare sig reklamation eller preskription i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 261/2004 om fastställande av gemensamma regler om kompensation och assistans till passagerare vid nekad ombordstigning och inställda eller kraftigt försenade flygningar (Förordningen). EU-domstolen har i flera domar uttalat att i avsaknad av unionsbestämmelser på ett visst område har varje medlemsstat att i sin rättsordning fastställa de processuella regler som gäller för en talan som syftar till att säkerställa skyddet för de rättigheter för enskilda som följer av unionsrätten, förutsatt att dessa regler följer principerna om likvärdighet och effektivitet (se t.ex. C-139/11 p. 25 och C-429/09 punkterna 62 och 72 med hänvisningar). En naturlig slutsats hade då kunnat vara att i första hand söka ledning i andra transporträttsliga regelverk, närmast Montrealkonventionen.
Reglerna om preskription inom transporträtten avviker i vissa avseenden från de allmänna reglerna om preskription. Preskriptionstiderna, som grundar sig på internationella konventioner, är i regel betydligt kortare än de som finns i den svenska preskriptionslagen. För att preskriptionsfristen i transporträttsliga sammanhang ska avbrytas krävs dessutom oftast att den som begär er-sättning för skada väcker talan i domstol alternativt ansöker om skiljeförfarande. Skälen för de korta preskriptionsfristerna är främst att påskynda den slutliga uppgörelsen av skuldförhållandet och skapa klarhet i rättsförhållandet (se HD:s dom den 23 mars 2016 i mål T 1181-15 med litteraturhänvisningar; NJA 2016 s. 149, red:s anm.). EU-domstolen har dock förklarat att Montreal-konventionens regler om preskription (artikel 35 i Montrealkonventionen), inte är tillämpliga på rätten till ersättning enligt För-ordningen (se EU-domstolens dom i mål C-139/11). I stället är det så att tidsfristen för väckande av talan för att få kompensation enligt artiklarna 5 och 7 i Förordningen ska fastställas i enlighet med varje medlemsstats egna regler om preskription av talan.
Montrealkonventionen innehåller även bestämmelser om reklamation (artikel 31). Reklamationsskyldigheten gäller emellertid endast incheckat bagage eller annat gods. Med hänsyn till EU-domstolens uttalanden i preskriptionsfrågan finns det inte anledning att dra slutsatsen att reglerna om reklamation i Montrealkonventionen, som avser skada på bagage eller gods, skulle kunna vara analogt tillämpliga på krav på ersättning enligt Förordningen. Rätten till ersättning enligt Förordningen är dessutom standardiserad och inte heller att betrakta som en ersättning i form av skadestånd (se C-581/10 punkterna 46-55).
Som parterna har framfört finns det regler om skyldighet att reklamera i flera svenska lagar på det civilrättsliga området även utanför transporträtten, inte minst inom köp- och konsumenträtten. Rent allmänt kan sägas att reklamationsplikten motiveras med att den part mot vilken reklamationen riktar sig ska få möjlighet att ta ställning till om det finns ett fel eller avtalsbrott som den parten svarar för och i så fall ge parten möjlighet att avhjälpa eller begränsa eventuella fel och säkra bevisning. Den som vill göra gällande fel eller annat avtalsbrott ska som huvudregel reklamera inom skälig tid från det att parten upptäckte eller borde ha upptäckt felet (se t.ex. 32 § köplagen, 23 § konsumentköplagen, 17 § konsumenttjänstlagen och 19 § paketreselagen). I dessa fall förutsätts emellertid normalt att det fel som funnits i varan eller tjänsten inte har varit omedelbart synligt för den som tillhandahållit varan eller tjänsten, dvs. att felet upptäckts eller uppkommit i efterhand. Tingsrätten anser därför inte att det är lämpligt att analogt tillämpa bestämmelserna om reklamation i dessa lagar på en flygförsening där kompensation enligt Förordningen aktualiserats. Det ”fel” som en försening av en flygning innebär är nämligen omedelbart iakttagbart för den som utfört den aktuella flygningen, dvs. flygbolaget. Flygbolaget har således möjlighet att omgående säkra den bevisning som behövs för att kunna freda sig från eventuella framtida krav i de fall förseningen berott på extraordinära omständigheter.
Att det även utanför det lagreglerade området kan finnas en reklamationsplikt eller en skyldighet att framställa ett yrkande om ersättning för skada inom rimlig tid i vart fall i kommersiella förhållanden framgår av rättspraxis (se t.ex. NJA 2008 s. 243, NJA 1993 s. 570 och NJA 2007 s. 909). Förordningen syftar emellertid till att sörja för ett långtgående skydd för flygpassagerarna samtidigt som full hänsyn bör tas till de allmänna konsumentskyddskraven (skäl 1 i Förordningen). Bestämmelserna är således i mycket en skyddslagstiftning för konsumenter. I Förordningen fastställs minimirättigheter för flygpassagerare vid nekad ombordstigning, när en flygning ställs in eller är försenad. Huvudregeln är att passagerare under vissa i Förordningen angivna förutsättningar har rätt till assistans och ekonomisk kompensation. Storleken på kompensationen i artikel 7 är tvingande och kan inte avtalas bort. I den bästa av världar är det således flygbolaget som självmant ska ge sina passagerare den kompensation som de har rätt till när ett flyg är försenat och det inte beror på eller kan tänkas bero på extraordinära omständigheter. Ett av Förordningens syften var också att stärka flygpassagerarnas rättigheter i förhållande till det grundskydd som de redan hade enligt rådets förordning (EEG) nr 295/91 om införande av gemensamma regler om kompensation till passagerare som nekas ombordstigning på luftfartyg i regelbunden lufttrafik och som upphävdes genom Förordningen. Att införa begränsningar i passagerarnas rättigheter utan uttryckligt stöd i lag eller praxis framstår mot den bakgrunden inte som lämpligt.
Kompensation enligt Förordningen går således inte att jämställa med begäran om skadestånd eller annan ersättning för ett fel som upptäckts först senare och där bestämmelser om reklamation är befogade eftersom reklamationen fyller ett visst syfte. Utbetalning av kompensationen är som framgår ovan inte frivilligt från flygbolagens sida utan tvingande i de fall där flygbolaget inte kan visa att förseningen beror på extraordinära omständigheter. Det är fråga om ett system med standardiserad och omedelbar ersättning för olägenheter som bl.a. beror på försenade flygningar. Någon särskild bedömning i sak av skadans storlek i förhållande till den individuella passageraren görs inte. Förseningen och orsaken till den är å andra sidan direkt iakttagbar för den som utfört flygningen. Det syfte som en reklamation har saknas således i förhållande till rätten till kompensation enligt Förordningen. I avsaknad av uttryckligt stöd vare sig i Förordningen eller praxis från EU-domstolen eller HD anser tingsrätten därför att det inte finns någon skyldighet att reklamera inom viss tid för att få rätt till ersättning enligt Förordningen.
Eftersom Passagerarna inte har varit skyldiga att reklamera inom viss tid för att få kompensation och Turkish Airlines inte påstått att förseningen berott på extraordinära omständigheter ska Passagerarnas talan bifallas - - -.
Turkish Airlines Inc:s invändning om försenad reklamation avslås.
Turkish Airlines Inc. ska till en var av E.C., J.C.C., P.F. och H.N.H. (Passagerarna) betala EUR 400 och ränta på beloppet - - -.
Turkish Airlines Inc. överklagade i Hovrätten för Västra Sverige och yrkade att hovrätten med ändring av tingsrättens dom skulle ogilla den av E.C., J.C.C., P.F. och H.N.H. förda talan.
E.C., J.C.C., P.F. och H.N.H. motsatte sig ändring av tingsrättens dom.
Hovrätten (hovrättsråden Vincent och Williams samt f.d. hovrättsrådet Richardson) anförde i dom den 4 maj 2017 följande.
Vad som förevarit i hovrätten föranleder inga andra bedömningar än de som tingsrätten har gjort. Den överklagade domen ska således fastställas.
Hovrätten fastställer tingsrättens dom.
Turkish Airlines Inc. överklagade och yrkade att HD skulle ogilla käromålen.
E.C., J.C.C., P.F. och H.N.H. motsatte sig att hovrättens dom ändrades.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Patrick, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande dom.
Punkterna 1-5 motsvarar punkterna 1-4 i HD:s dom.
Frågan i målet är om passagerarnas rätt till ersättning enligt flygpassagerarförordningen har fallit bort på grund av att de först efter två år och tre månader har anmält sina anspråk till flygbolaget.
Punkterna 7-11 motsvarar punkterna 6-12 i HD:s dom.
Flygpassagerarförordningen innehåller inte några bestämmelser om reklamation. En bestämmelse av sådant slag förekommer visserligen i de förslag till ändringar av förordningen som har utarbetats av kommissionen och Europaparlamentet. [Fotnot: Se den föreslagna artikel 16a punkt 2 i Kommissionens förslag av den 13 mars 2013 till ändring av flygpassagerarförordningen, COM (2013) 130 final respektive Europaparlamentets lagstiftningsresolution av den 5 februari 2014 om förslaget till ändring av flygpassagerarförordningen, P7_TA(2014)0092.] Såväl bestämmelsens innebörd och räckvidd som den tidpunkt vid vilken några ändringar av förordningen kan komma att träda i kraft är dock oklar. Några slutsatser kan därför inte dras av detta förhållande.
I övriga unionsrättsliga passagerarförordningar [fotnot: Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1371/2007 av den 23 oktober 2007 om rättigheter och skyldigheter för tågresenärer, Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1177/2010 av den 24 november 2010 om passagerares rättigheter vid resor till sjöss och på inre vattenvägar och om ändring av förordning (EG) nr 2006/2004 samt Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 181/2011 av den 16 februari 2011 om passagerares rättigheter vid busstransport och om ändring av förord-ning (EG) nr 2006/2004.] förekommer det bestämmelser av skilda slag om att klagomål ska framställas inom viss tid. Även om dessa bestämmelser tillåter en slutsats med innebörd att unionslagstiftaren inte ställer sig främmande till att ålägga passagerare, som i allmänhet är konsumenter, att utföra vissa aktiva handlingar för att tillvarata sin rätt enligt förordningarna kan de inte sägas ge uttryck för varken någon unionsrättslig princip om reklamationsskyldighet för passagerare eller något unionsrättsligt ställningstagande mot en sådan skyldighet.
Flygpassagerarförordningen innehåller inte heller några bestämmelser som anger någon tidsfrist för väckande av talan med åberopande av rättigheter som säkerställs genom förordningen. EU-domstolen har klargjort att nationella regler rörande preskription ska tillämpas vid krav enligt flygpassagerarförordningen (se Wyatt, C-139/11, EU:C:2012:741). EU-domstolen uttalade i avgörandet att det framgår av fast rättspraxis att i avsaknad av unionsbestämmelser på området ankommer det på varje medlemsstat att i sin rättsordning fastställa de processuella regler som gäller för talan som syftar till att säkerställa skyddet av de rättigheter för enskilda som följer av unionsrätten, förutsatt att dessa regler följer principerna om likvärdighet och effektivitet (se p. 25, 26 och 33).
Avgörandet bekräftar den sedan tidigare fastslagna grundläggande principen om medlemsstaternas processuella autonomi. Den innebär att en nationell domstol som huvudregel tillämpar nationell process- och förvaltningsrätt när den prövar en talan som grundas på unionsrätten. Principen har sin grund i att medlemsstaterna hittills inte har gett unionen generell lagstiftningskompetens på området. Den processuella autonomin begränsas av de unionsrättsliga principerna om likvärdighet och effektivitet. Dessa innebär att rättigheter som grundas på unionsrätt inte får vara mindre förmånliga än likvärdiga rättigheter som grundas på nationell rätt och att tillämpningen av nationella bestämmelser inte får medföra att utövandet av de rättigheter som följer av unionsrätten blir praktiskt taget omöjligt eller orimligt svårt. (Se Weeks och Diaz, Introduktion till EU-rätten, Klein den 19 januari 2015, s. 425 f.) I avgörandet Danske Slagterier, C-445/06, EU:C:2009:178, fann EU-domstolen att rimliga tidsfrister för att väcka talan i och för sig är förenliga med unionsrätten, bl.a. av rättssäkerhetsskäl. En preskript-ionstid måste dock, för att fylla sin funktion att säkerställa rättssäkerheten, fastställas i förväg. En analogisk tillämpning av en preskriptionsfrist kan, beroende på omständigheterna, innebära en sådan osäkerhet i fråga om vilken preskriptionsfrist som ska tillämpas att den kan utgöra ett åsidosättande av effektivitetsprincipen (p. 31-34).
EU-domstolen har alltså konstaterat att frågor om preskription omfattas av den nationella processuella autonomin. Mot bakgrund av att preskription i allmänhet anses vara en i första hand materiell fråga (se t.ex. Waters, Preskription, 2017, s. 694) måste även reklamation vara en sådan fråga där medlemsstaterna i avsaknad av unionsrättslig lagstiftning kan använda nationell rätt. Det leder till frågan vad innebörden av svensk rätt är i detta avseende.
I svensk rätt förekommer reklamationsbestämmelser i flera lagar på såväl konsumenträttens som transporträttens område, se t.ex. 17 och 26 §§konsumenttjänstlagen (1985:716), 15 och 23 §§konsumentköplagen (1990:932), artikel 31 i Montrealkonventionen, 19 § paketreselagen (1992:1672) och 17 §  lagen (2015:953) om kollektivtrafikresenärers rättigheter. Ingen befintlig reklamationsbestämmelse är direkt tillämplig i målet. Frågan uppkommer därmed om någon bestämmelse bör tillämpas analogiskt.
Mot bakgrund av EU-domstolens praxis rörande förhållandet mellan flygpassagerarförordningen och Montrealkonventionen (se ovan p. 9) bör det inte komma i fråga att tillämpa den konventionens bestämmelser. Eftersom transporträtten i stor utsträckning är specialreglerad har allmänna konsumenträttsliga regler normalt inte tillämpats analogiskt på det området. Transporter har också undantagits från konsumenttjänst-lagens tillämpningsområde (se prop. 1984/85:110  s. 143). Inte heller den lagens bestämmelser bör därför tillämpas analogiskt. Detsamma bör gälla köplagen, vars reklamationsbestämmelser har utgjort förebild för motsvarande bestämmelser i konsumenttjänstlagen. De reklamationsbe-stämmelser som förekommer i andra transport­rättsliga regelverk är av skilda slag. Ett gemensamt drag är dock att de i allmänhet avser faktiska skador och inte den typ av ideell skada som det närmast är fråga om i detta mål. Reklamationsbestämmelser när det gäller personbefordran är inte heller vanligt förekommande. Det kan också nämnas att det i doktrinen har framhållits att försiktighet med analogisk tillämpning av rekla-mationsbestämmelser är påkallad (se t.ex. Waters, a.a., s. 731).
Sammantaget finns det inte någon befintlig lagbestämmelse som lämpar sig för analogisk tillämpning i det aktuella målet. Sådan tillämpning bör därför inte ske.
HD har i flera rättsfall uttalat att det av allmänna kontraktsrättsliga principer i kommersiella förhållanden följer att en avtalspart som vill göra gällande påföljder på grund av avtalsbrott inte kan förhålla sig passiv (se t.ex. NJA 2007 s. 909 och NJA 2017 s. 203). Den allmänna skyldigheten att meddela motparten grundar sig bl.a. på lojalitetsskäl (se HD:s dom den  29 december 2017 i mål T 1451-17; NJA 2017 s. 1195, red:s anm.). Principen har inte begränsats till att bara avse rent kommersiella förhållanden. Normalt krävs dock en snabbare reaktion från den som är näringsidkare än när det handlar om konsumentförhållanden (se NJA 2005 s. 142).
Det stora antalet lagbestämmelser som finns rörande reklamation, liksom vissa förarbetsuttalanden som har gjorts i anslutning till införandet av dessa bestämmelser (se t.ex. prop. 1984/85:110 s. 64) talar för att det finns en allmän kontraktsrättslig princip om reklamationsskyldighet.
Frågan om det utanför det lagreglerade området föreligger en allmän princip om reklamationsskyldighet har diskuterats i viss omfattning i doktrinen. Den dominerande uppfattningen synes vara att det finns en sådan princip. Den närmare innebörden och räckvidden av principen samt frågan vilken påföljd som ska gälla vid utebliven reklamation är dock inte självklar. Både uppfattningen att utebliven reklamation bör medföra att den drabbade parten förlorar alla rättigheter till följd av felet liksom att påföljden utan uttryckligt lagstöd bör stanna vid skade-ståndsansvar förekommer. Även andra tänkbara rättsföljder, t.ex. förskjutning av bevisbördan eller förlust av vissa påföljder såsom exempelvis hävning, har framhållits. Viss enighet synes vidare råda om att principen inte nödvändigtvis är undantagslös samt att det finns anledning att ställa olika krav på näringsidkare och konsumenter. Vidare förekommer uppfattningen att det inte föreligger någon allmän reklamationsskyldig-het vid dröjsmål, eftersom gäldenären i allmänhet då känner till sitt avtalsbrott. [Fotnot: Se t.ex. Mendoza, Något om reklamationsplikten vid köp av varor och tjänster, Festskrift till Cook, 2010, s. 119 ff., Saunders, Reklamationsskyldighet i kontraktsförhållanden, Förarbete & Efterfest, Skrifter från amanuenskollegiet vid juridiska fakulteten i Uppsala, 2015, s. 23 ff., Robbins, Konsumenttjänst-lagen, 2013, s. 273 f., Merritt, Reklamationsplikt vid fel i utförd överlåtelsebesiktning, JT 2013/14 s. 875 ff., Welch, Kontraktuell lojalitetsplikt, 2007, s. 155 ff. samt Morris, Reklamation mot advokater och revisorer, SvJT 2010 s. 142 ff. och Reklamation vid kontraktsbrott, 1996, s. 204 f.; jfr Jacobs, Avtal och rättsskydd, 1972, s. 470 ff. samt Waters, a.a., s. 137 f. och 731 samt tillägget för egen del i NJA 2008 s. 243.]
Sammantaget kan det på goda grunder göras gällande att det föreligger en allmän princip om reklamationsskyldighet för den som vill göra gällande påföljder med anledning av ett kontraktsbrott. Det gäller även i konsumentförhållanden. Om och i så fall hur denna princip närmare ska tillämpas får emellertid bedömas i varje enskilt fall. Bedömningen bör ta sin utgångspunkt i lämplighets- och ändamålsöverväganden.
Reklamation kan fylla flera olika funktioner. En sådan funktion kan vara att göra den felande parten uppmärksam på ett fel som denne kanske inte känner till. Därigenom kan denne ges möjlighet att avhjälpa felet eller i vart fall begränsa skadeverkningarna av detsamma. En annan funktion kan vara att ge den felande parten möjlighet till regresstalan mot en tredje part samt att säkra bevisning. Vidare tillgodoser reklamat-ion intresset av att ett rättsförhållande ska kunna avslutas inom rimlig tid. En utgångspunkt vid bedömningen av om den allmänna principen om reklamation ska tillämpas på en viss avtalstyp bör vara att reklamation fyller åtminstone någon av dessa funktioner samt att intresset av att denna funktion uppfylls väger tyngre än intresset av att den berättigade parten inte förlorar sin rätt att göra gällande kontraktsbrottet.
När ett kontraktsbrott består i att ett flyg har blivit försenat kan man i allmänhet utgå från att detta är något som flygbolaget känner till. Dröjsmålet är normalt omedelbart synligt för såväl flygbolaget som passagerarna. Det minskar behovet av reklamation för att fylla ett klargöran-debehov. En reklamation kan dessutom som regel ske först efter det att förseningen är ett faktum och kan då inte heller bidra till att minska förseningen och den skada som schablonersättningen enligt flygpassagerarförordningen avser att kompensera. Mot reklamation i detta fall talar också det förhållandet att det skulle vara fråga om en inskränkning av konsumenternas rättigheter utan att denna är föreskriven i lag (jfr artikel 15.1 i flygpassagerarförordningen och avgörandet Danske Slagterier).
Flygbolagen har visserligen ett berättigat intresse av att kunna avsluta sina avtalsförhållanden inom rimlig tid och inte i lång tid sväva i ovisshet om huruvida krav kommer att framställas eller inte. I målet har bl.a. gjorts gällande att det finns rättsliga hinder för flygbolagen att spara personuppgifter om passagerarna under längre tid. Dessa förhållanden, liksom att reklamation är en för konsumenten tämligen enkel och inte särskilt betungande uppgift, talar för reklamationsskyldighet.
Vid bedömningen måste också beaktas den särskilda karaktär som tillkommer den ersättning som det är fråga om. Den syftar inte, liksom är fallet vid de flesta lagstadgade reklamationsbestämmelserna, till att kompensera en faktisk skada utan har snarast preventiva och handlingsdi-rigerande drag. Rent kontraktsrättsliga lojalitetsargument gör sig därmed inte gällande med samma styrka.
Vid en sammantagen bedömning finns det inte tillräckligt starka skäl för att utan stöd i lag ålägga passagerare en generell reklamations-skyldighet för att deras rätt till ersättning enligt flygpassagerarförordningen inte ska falla bort. Vid bedömningen i ett enskilt fall bör dock kunna beaktas om flygbolaget kan visa att det har uppfyllt sin skyldighet enligt artikel 14.2 i förordningen att i varje enskilt fall av försening lämna pas-sagerarna skriftlig information om deras rättigheter enligt förordningen. I ett sådant fall kan det vara rimligt att ställa krav på någon form av re-aktion från passagerarna.
Passagerarna har som utgångspunkt inte varit skyldiga att reklamera för att behålla sin rätt till ersättning. Turkish Airlines har inte visat att bolaget har uppfyllt sin informationsskyldighet enligt artikel 14.2 i flygpassagerarförordningen. Det saknas därför skäl att bedöma detta fall på annat sätt. Då rätten till ersättning inte heller har fallit bort på annan grund och kraven har framställts inom den allmänna preskriptionstiden har passagerarna rätt till den begärda ersättningen. Hovrättens domslut ska därför fastställas - - -.
HD fastställer hovrättens domslut.
HD (justitieråden Ross, Mendoza, referent, Robbins, Erickson och Smith) meddelade den 15 mars 2018 följande dom.
E.C., J.C.C., P.F. och H.N.H. (passagerarna) reste i augusti 2013 med Turkish Airlines reguljärflyg från Göteborg till Antalya, Turkiet. Flyget blev försenat och anlände till Antalya mer än tre timmar efter utsatt tid.
I november 2015, drygt två år och tre månader efter flygningen, krävde passagerarna med hänvisning till flygpassagerarförordningen ersättning av Turkish Airlines med 400 euro var på grund av den sena ankomsten.
Turkish Airlines medgav att flyget hade varit försenat på ett sådant sätt att passagerarna i och för sig skulle ha haft rätt till den begärda ersättningen. Flygbolaget invände dock att passagerarnas rätt till ersättning hade fallit bort, eftersom de hade meddelat flygbolaget sina krav för sent. Passagerarna bestred att de alls hade någon skyldighet att reklamera inom viss tid. I vart fall hade reklamation inte gjorts för sent, eftersom kraven hade framställts inom tre år från ankomsten.
Tingsrätten fann att passagerarna inte hade någon skyldighet att reklamera och att de därmed hade rätt till den begärda ersättningen under en tioårig preskriptionstid. Hovrätten har gjort samma bedömning.
Frågan i målet är om den rätt till ersättning enligt flygpassagerarförordningen som en passagerare har vid försening faller bort om passageraren inte anmäler sitt anspråk till flygbolaget inom viss tid eller om anspråk på ersättning kan framställas under den preskriptionsfrist som gäller för fordringar av aktuellt slag.
Flygpassagerare har enligt flygpassagerarförordningen vissa rättigheter vid försening som inte får begränsas eller åsidosättas, exempelvis genom undantag eller en begränsande klausul i transportavtalet (se artikel 15.1).
Med försening avses, när det gäller flygningar som inte sker inom den Europeiska unionen på mellan 1 500 och 3 500 km, fördröjning av avgångstiden med tre timmar eller mer. Passagerare som drabbas av försening har rätt till viss assistans (service) enligt artikel 9 och i visst fall rätt till återbetalning enligt artikel 8. (Se artikel 6.)
I artikel 7 regleras passagerarens rätt till ekonomisk ersättning. Av artikeln framgår att ersättning ska utgå med vissa fasta belopp som bestäms på grundval av flygningens längd. För flygningar på mellan 1 500 och 3 500 km uppgår ersättningen till 400 euro (se artikel 7.1 b).
Artikel 6, som reglerar fall där passageraren drabbas av en försening, innehåller inte någon hänvisning till artikel 7. EU-domstolen har dock slagit fast att en passagerare vid försening kan åberopa rätten till kompensation enligt artikel 7 om passa-geraren till följd av den försenade flygningen nått sin slutliga bestämmelseort tre timmar eller mer efter den ankomsttid som ursprungligen fastställts av lufttrafikföretaget. Detta gäller under förutsättning att förseningen inte beror på extraordinära om-ständigheter som inte skulle ha kunnat undvikas även om alla rimliga åtgärder hade vidtagits av lufttrafikföretaget. (Se Sturgeon m.fl., C-402/07 och C-432/07, EU:C:2009:716, p. 69, med hänvisning till artikel 5.3.)
Ersättningen är standardiserad och utgår med samma belopp till alla passagerare som drabbas av en försening. Den syftar till att gottgöra den olägenhet som passagerarna drabbats av i form av tidsspillan som, eftersom den är oåterkallelig, endast kan gott-göras genom kompensation. Den syftar inte till att ersätta den individuella skada som kan ha drabbat enskilda passagerare. (Se t.ex. Shaw m.fl., C-581/10 och C-629/10, EU:Chavez, p. 51 ff.) Den senare typen av skada kan vara ersättningsgill enligt Montrealkonventionen  (se IATA och ELFAA, C-344/04, EU:C:2006:10, p. 43 och 46 samt Sturgeon m.fl., p. 51, 52 och 65). Kon-ventionen äger inte tillämpning på den kompensationsåtgärd som föreskrivs i artikel 7 i flygpassagerarförordningen. Det innebär bl.a. att konventionens tvååriga preskriptionstid enligt artikel 35 inte är tillämplig när passageraren kräver ersättning med stöd av artikel 7 i förordningen (se t.ex. Wyatt, C-139/11, EU:C:2012:741, p. 28 och 29 med hänvisningar).
Passageraren har inte en automatisk rätt till ersättning enligt artikel 7. Det krävs att passageraren riktar ett krav mot lufttra-fikföretaget. Däremot möjliggör den standardiserade ersättningen en omedelbar hantering, eftersom det vid ett konstaterat och ersättningsberättigande dröjsmål inte behöver göras någon som helst bedömning av den individuella situation som varje berörd passagerare befinner sig i (jfr Shaw m.fl., p. 52).
Lufttrafikföretaget har enligt artikel 14 vissa skyldigheter att informera passagerare om deras rättigheter enligt förordningen. Ett tydligt anslag med viss närmare föreskriven text ska finnas vid incheckningen. Lufttrafikföretaget ska vidare ge passagerare som har utsatts för en försening med minst två timmar skriftlig information om reglerna för kompensation och assistans i enlighet med förordningen. Sådan information ska alltså lämnas om flygningen kommer att försenas i förhållande till den tidtabellsenliga avgångstiden med minst två timmar (jfr artikel 6).  En konsekvens av EU-domstolens avgörande i nyssnämnda Sturgeon m.fl. får anses vara att skyldigheten att informera om rätten till kompensation också gäller fall där passageraren till följd av den försenade flygningen nått sin slutliga bestämmelseort tre timmar eller mer efter den ankomsttid som ursprungligen fastställts av lufttrafikföretaget.
Flygpassagerarförordningen innehåller inte några bestämmelser om att klagomål ska framställas inom viss tid vid inställd flygning eller vid försening av det slag som regleras i artiklarna 5 och 6. Eftersom tillämpningsområdet för rätten till ersättning enligt artikel 7 har utökats genom EU-domstolens avgörande Sturgeon m.fl. till att omfatta också dröjsmål med ankomst till den slutliga bestämmelseorten, innehåller själva förordningen naturligt nog inte heller någon skyldighet att framföra klagomål inom viss tid vid sådant dröjsmål.
Frågan är emellertid om passageraren ändå ska anses ha en sådan skyldighet vid risk av att annars förlora rätten till ersättning. Detta avgörs i första hand av nationell rätt. För att kunna besvara den frågan måste det alltså till en början utrönas om det finns en allmän princip i svensk rätt som medför en sådan skyldighet.
För köp av varor infördes redan i 1905 års köplag en skyldighet för köparen att, när varan avlämnats för sent, meddela säljaren att köparen önskade göra gällande påföljder på grund av det fullbordade dröjsmålet (27 §). Om ett sådant meddelande inte lämnades inom viss tid förlorade köparen rätten att göra gällande påföljder med anledning av dröjsmålet. Samtidigt infördes en motsvarande bestämmelse att reklamera inom viss tid vid fel i varan för att inte gå miste om rätten att göra gällande felpåföljder (52 §). Den bestämmelsen ansågs utgöra en kodifiering av rättspraxis (se NJA II 1906 nr 1 s. 89). Det huvudsakliga skälet till regle-ringen avseende dröjsmål var att det inte ansågs finnas något skäl till varför en skyldighet för köparen motsvarande den vid fel inte skulle tillämpas också efter ett konstaterat dröjsmål (se a.a. s. 55 f.).
En principiell motsvarighet till 27 § i 1905 års köplag finns numera i 29 § köplagen. Där anges att om varan har avlämnats för sent, får köparen inte häva köpet eller kräva skadestånd på grund av dröjsmålet, om han inte inom skälig tid efter det att han fick kännedom om avlämnandet meddelar säljaren att han häver eller vill kräva skadestånd. Om köparen häver köpet, behöver han dock inte lämna särskilt meddelande om att han vill kräva skadestånd. Regler med motsvarande innehåll finns också i 15 § konsumentköplagen (1990:932). Någon regel rörande reklamation vid dröjsmål fanns inte i 1973 års konsumentköplag (se prop. 1973:138 s. 148). I det utredningsbetänkande som låg till grund för 1990 års lag gjordes dock den bedömningen, att det i och för sig fick anses rimligt att köparen skulle ha en skyldighet att reklamera det fullbordade dröjsmålet för att kunna göra gällande påföljder på grund av detta (se SOU 1984:25 s. 144).
Också 26 § konsumenttjänstlagen (1985:716) innehåller en reklamationsregel avseende näringsidkarens dröjsmål som i princip motsvarar den vid köp. Där föreskrivs sålunda att om uppdraget har avslutats, så får konsumenten häva avtalet eller fordra skadestånd på grund av ett dröjsmål endast under förutsättning att han senast inom skälig tid efter uppdragets avslutande har underrättat näringsidkaren om att han vill åberopa dröjsmålet. Regleringen motiverades i propositionen med att när väl näringsidkaren har avslutat uppdraget, men för sent, gör sig samma synpunkter gällande som i fråga om konsumentens reklamat-ionsskyldighet vid fel hos tjänsten (se prop. 1984/85:110 s. 77).
Bakgrunden till regleringen var att konsumenttjänstutredningen funnit att det var svårt att närmare redogöra för vad som kunde anses vara gällande rätt på tjänsteområdet i fråga om reklamation vid dröjsmål. Utredningen uttalade dock att 26 och 27 §§ i 1905 års köplag i brist på andra hållpunkter torde tillämpas som utfyllande rätt (se SOU 1979:36 s. 326). Det ansågs ligga i båda parters intresse att ett avtalsförhållande avslutas inom rimlig tid. I det fallet att tjänsten helt eller delvis utförts ansågs näringsidkaren ha ett befogat intresse av att inom skälig tid få reda på att konsumenten vill åberopa dröjsmålet. Enligt utredningen fanns det skäl att på samma sätt som vid fel i varan kräva reklamation för att konsumenten skulle få göra gällande påföljder vid dröjsmål (se a.bet. s. 330).
Regler om reklamation vid fel i vara, fastighet, tjänst eller en säljande parts prestation i övrigt finns i ett stort antal lagar på kontraktsrättens område. I 32 § köplagen anges att köparen inte får åberopa att varan är felaktig om han inte lämnar säljaren meddelande om felet inom skälig tid efter det att han märkt eller borde ha märkt felet. Den regeln hade sin motsvarighet i 52 § i 1905 års köplag, som av HD också tillämpades vid entreprenadavtal mellan en entreprenör och en privatperson (se NJA 1943 s. 272; jfr NJA 1931 s. 208 I). Även vid köp av fast egendom gäller enligt 4 kap. 19 a § JB att köparen förlorar sin rätt att göra gällande att fastigheten är felaktig om denne inte reklamerar inom skälig tid efter det att han märkt eller borde ha märkt felet. Den reklamationsskyldigheten gäller såväl när köparen är en konsument som när denne är en näringsidkare. Motsvarande reglering finns i 1990 års konsumentköplag (23 §), som dock härutöver anger att ett meddelande som lämnas inom två månader efter det att köparen märkt felet alltid ska anses ha lämnats i rätt tid. Detsamma gäller vid fel i tjänst enligt 17 §  konsumenttjänstlagen.
Det finns flera skäl som motiverar en skyldighet att reklamera vid fel i en prestation. Ett meddelande kan bl.a. ge den kontraktsbrytande parten en möjlighet att vidta skadebegränsande åtgärder eller att säkra bevisning om den uppkomna situationen. Ett sådant meddelande är förenligt också med båda parters intresse av relativt snar avveckling av avtalsförhållandet. Detta in-tresse är alltså vid konstaterat fel detsamma som vid konstaterat och fullbordat dröjsmål.
En reklamationsskyldighet för att part ska ha rätt att kräva skadestånd och i vissa fall också rätt att häva eller annars säga upp avtalet finns dessutom i ett antal andra lagar på det obligationsrättsliga området, exempelvis i 34 § lagen (1991:351) om handels-agentur, 45 § kommissionslagen (2009:865) och 26 § fastighetsmäklarlagen (2011:666). Dessa bestämmelser har motiverats med bland annat att det är angeläget att frågor om skadestånd avgörs så snabbt som möjligt (se prop. 1990/91:63 s. 45), att den rätt att åberopa ett avtalsbrott som finns i obligationsrättslig lagstiftning brukar modifieras genom en reklamationsskyldighet, att det är rimligt att den kontraktsbrytande parten efter en tid inte behöver räkna med ett krav samt att dennes möjlighet att ekonomiskt planera sin verksamhet påverkas så länge denne måste kalkylera med risken att motparten kräver skadestånd (se prop. 2008/09:88 s. 77 f. och prop. 2010/11:15 s. 38). En reklamationsregel finns också vid fel i tjänsten enligt 7 § lagen (2003:862) om finansiell rådgivning till konsumenter (jfr 5 kap. 8 § lagen, 2005:405, om försäkringsförmedling och se därom prop. 2004/05:133 s. 109, jfr även 4 kap. 17 § i förslaget till lag om försäkringsdistribution, Ds 2017:17).
Som framgår av nu redovisad lagstiftning krävs genomgående att den icke-kontraktsbrytande (berättigade) parten vid ett konstaterat avtalsbrott i allmänhet, och vid en för sent utförd prestation i synnerhet, meddelar motparten på ett sådant sätt att denne förstår att parten förbehåller sig rätten att göra gällande påföljder på grund av avtalsbrottet. Det följer vidare av förarbets-uttalanden till ett antal av de nu angivna lagarna att det vid dröjsmål särskilt är avvecklingsintresset som motiverat meddelande-skyldigheten. Ett sådant intresse gör sig typiskt sett gällande för motsvarande situationer på hela det kontraktsrättsliga området. Detta talar i sig starkt för att det normalt får anses föreligga en allmän skyldighet på detta område att inom viss tid meddela den kontraktsbrytande parten om ett krav på ersättning efter att prestationen har utförts för sent.
HD har i ett antal avgöranden och för ett antal situationer uttalat sig i frågor om en allmän skyldighet att ge motparten meddelande inom viss tid för rätten att göra gällande påföljder och, inte minst, för rätten att kräva skadestånd eller liknande ersättning. I rättsfallet NJA 2005  s. 142 anförde domstolen att det får anses vara en allmän princip inom civilrätten att en köpare eller beställare, som vill göra gällande anspråk på grund av fel eller brist, har att reklamera utan oskäligt uppehåll efter det att han märkt eller bort märka felet eller bristen samt att en näringsidkare måste reagera snabbare än en konsument (jfr här NJA 1943  s. 272 och även NJA 1931 s. 208 I som båda rörde reklamationsskyldighet för beställaren vid entreprenad och NJA 1994 s. 532 som rörde bl.a. reklamationsskyldighet för uppdragsgivare gentemot uppdragstagare som utfört en provningstjänst).
Rättsfallet NJA 1992 s. 728 rörde ett leasingavtal som innehöll en bestämmelse om rätt till skadestånd för uthyraren om denne sade upp avtalet på någon av vissa angivna grunder. Frågan i målet var om, sedan leasingobjektet sålts av hyresmannen, uthyraren hade rätt till skadestånd enligt avtalet, trots att det aldrig hade sagts upp. HD uttalade här att det i vissa fall kan stå klart att avtalet av ena eller andra orsaken inte kommer att fullgöras. En uttrycklig hävningsförklaring kan då inte anses nödvändig. Om emellertid en part i en sådan situation inte nöjer sig med att avtalet upphör att gälla utan vill begära skadestånd med anledning av att ett hävningsgrundande kontraktsbrott föreligger, får han anses skyldig att ge detta till känna för motparten. Även i rättsfallet NJA 2007 s. 909, som rörde ett ensamåterförsäljaravtal som felaktigt sagts upp i förtid, ansågs den skadelidande vara bevarad vid sin rätt till skadestånd redan genom att inom skälig tid från mottagandet av uppsägningen ha tillställt den kontraktsbrytande parten en neutral reklamation. HD uttalade här att det av allmänna kontraktsrättsliga principer i kommersiella förhållanden får anses följa att en avtalspart som vill göra gällande påföljder på grund av avtalsbrott inte kan förhålla sig passiv. Enligt domstolen kan de lagfästa regler om reklamation som finns för olika avtalsförhållanden ses som ett uttryck för en sådan princip (jfr NJA 2008 s. 243, NJA 2017 s. 203 och HD:s dom den 29 december 2017 i mål T 1451-17; NJA 2017 s. 1195, red:s anm.).
Också rättspraxis avseende skilda delar av det obligationsrättsliga området talar alltså för en reklamationsskyldighet vid dröjsmål vid risk av förlust av rätten att kräva bl.a. skadestånd (preklusion). Frågan är emellertid om lagstiftningen på det transporträttsliga området är sådan att en reklamationsskyldighet vid tillämpning av flygpassagerarförordningen inte ska gälla vid konstaterat dröjsmål.
För resor i kollektivtrafik med tåg, spårvagn, tunnelbanetåg, buss och personbil gäller sedan den 1 april 2016 lagen (2015:953) om kollektivtrafikresenärers rättigheter (se 1 §). Enligt den lagen kan resenären begära ersättning för annan transport vid befarad försening och prisavdrag vid försening (se 14 och 15 §§). Ett villkor för rätten till ersättning är emellertid att resenä-ren inom skälig tid efter det att resan avslutades eller, om transporten inte genomförs, skulle ha avslutats lämnat transportören ett meddelande om att han eller hon vill åberopa förseningen. Ett meddelande som lämnas inom två månader efter det att resan avslutades eller skulle ha avslutats ska dock alltid anses ha lämnats i rätt tid (se 17 §). I förarbetena anförs att krav på reklamation grundar sig bl.a. på tanken att det är rimligt att den som har presterat en vara eller tjänst efter en tid inte ska behöva räkna med krav från den andra avtalsparten. För kollektivtrafikområdet ansågs det rimligt att en transportör en tid efter det att en försening har inträffat inte längre behöver räkna med att resenärer som har drabbats av förseningen kommer att begära ersättning. (Se prop. 2015/16:13 s. 50 f.)
För passagerartrafik med buss, fartyg och tåg finns det också unionsrättsliga bestämmelser om passagerarnas rättigheter. I busspassagerarförordningen  anges att en passagerare som vill lämna in ett klagomål till transportören ska göra detta inom tre månader från den dag då linjetrafiktjänsten utfördes eller när den borde ha utförts (artikel 27). En motsvarande reglering har föreslagits av kommissionen beträffande en ändrad flygpassagerarförordning.  I fartygspassagerarförordningen  (artikel 24.2) anges att klagomål ska lämnas in inom två månader. Tågpassagerarförordningen  innehåller regler om passagerarens rätt till er-sättning vid försening (artikel 17) men saknar en reglering av inom vilken tid klagomål ska framföras. Det kan i sammanhanget nämnas att det i en promemoria som upprättats inom Regeringskansliet ansågs att bestämmelserna vid buss- och fartygstrafik innebär att klagomål måste föras fram inom viss tid och att passagerarens anspråk annars prekluderas. Unionsrätten ansågs också öppna för att medlemsländerna kan reglera frågan om reklamation beträffande tågpassagerarförordningen (Ds 2013:44 s. 87 ff.).
I järnvägstrafiklagen (1985:192) saknas regler om verkan av dröjsmål beträffande befordran av resande. Där finns dock en rätt till ersättning för skada i anledning av dröjsmål med att lämna ut godset (3 kap. 30 § och 4 kap. 11 §). Den som vill begära ersättning för sådant dröjsmål ska utan oskäligt uppehåll göra anmärkning till järnvägen om dröjsmålet (3 kap. 31 § och 4 kap. 13 §). Regeln i 3 kap. 31 § är utformad efter 40 § lagen (1974:610) om inrikes vägtransport, som avviker från motsvarande bestäm-melse i artikel 30 CMR  men som med hänvisning bl.a. till reglerna om reklamation i 1905 års köplag bedömdes vara väl avvägd (se prop. 1974:33 s. 53 ff.).
Av betydelse är också regleringen i lagen (1992:1672) om paketresor. Lagen saknar en uttrycklig reglering av arrangörens ansvar för dröjsmål med utförandet av prestationen. Vid vissa fel i de avtalade tjänsterna har resenären rätt till prisavdrag och skadestånd under närmare angivna förutsättningar (se 16 §). För rätten att åberopa ett sådant fel krävs att resenären inom skälig tid efter det att han märkt felet underrättar arrangören eller återförsäljaren om felet (se 19 §). En regel om reklamationsskyldig-het finns i paketresedirektivet , artikel 5.4. I direktivet anges inte någon påföljd av att reklamation inte sker. I förarbetena till pa-ketreselagen gjordes emellertid bedömningen att det är uppenbart att en reklamationsregel utan påföljd är verkningslös. Det borde därför tas in en regel av innebörd att resenären inte får åberopa fel i vad han har att fordra enligt avtalet, om han inte inom skälig tid reklamerar på föreskrivet sätt. Det ansågs troligt att det med direktivet avsetts att en utebliven reklamation skulle med-föra att resenären förlorade sin rätt. (Se prop. 1992/93:95 s. 51 f.) Också 2015 års paketresedirektiv  innehåller en reklamat-ionsregel men saknar en reglering av följden av en utebliven reklamation. Direktivet har ännu inte genomförts i svensk rätt. Pa-ketreseutredningen föreslår dock att det vid direktivets genomförande ska införas en reglering motsvarande 19 § i nuvarande lag (se SOU 2016:56 s. 181 ff.).
Av lagstiftningen på det transporträttsliga området framgår således att lagstiftaren typiskt sett har valt att föreskriva en reklamationsskyldighet med preklusionsverkan för de fall där frågan om transportörens dröjsmål med befordran regleras. Lagstift-ningen vilar alltså på bedömningen att den unionsrättsliga regleringen där bestämmelser om klagomål eller dess följder saknas får uppfattas så, att regleringen kan fyllas ut på nationellt plan med en reklamationsplikt med preklusionsverkan. Lagstiftaren har också gjort en motsvarande bedömning beträffande reklamationsskyldigheten vid fel i prestationen. Den transporträttsliga lagstiftningen får därför också den anses tala för tillämpningen av en allmän princip om reklamation efter fullbordat dröjsmål.
Sammantaget får det som huvudregel i svensk rätt anses föreligga en allmän princip på det kontraktsrättsliga området om reklamationsskyldighet för den som vill göra gällande krav på ersättning till följd av att prestationen har utförts för sent. En konsekvens av en utebliven reklamation är i sådana fall att den berättigade parten förlorar rätten att bl.a. kräva skadestånd eller liknande ersättning. Motsvarande huvudregel bör gälla på det transporträttsliga området och då även för flygpassagerartransporter.
Parternas behov av bevissäkring talar starkt för tillämpningen av en reklamationsregel för rätt till ersättning. Det finns alltså ett behov av att parterna så snart som möjligt efter en inträffad försening säkrar relevanta uppgifter. Det handlar då om vilka som varit incheckade och också transporterats till den slutliga bestämmelseorten, om förseningen överstigit tre timmar samt om det förelegat extraordinära omständigheter och om dessa i så fall kunde ha undvikits. Numera kan passageraren av många lufttrafikföretag få ett s.k. förseningsintyg som visar att flyget kommit till bestämmelseorten en viss tid (se Wilson, Flygpassagerares rättigheter, 2014, s. 46).
Parterna kan allmänt sett ha ett gemensamt intresse av att deras avtalsförhållande avvecklas inom rimlig tid. Lufttrafikföretaget har ett befogat intresse av att inom viss tid få reda på om passageraren gör anspråk på ersättning. Det är alltså rimligt att lufttrafikföretaget en tid efter det att en försening har inträffat inte längre behöver räkna med att passagerare som har drabbats av förseningen kommer att begära ersättning. Härigenom undviks de problem som annars kan uppkomma med att lagra information - om inträffade förseningar, orsaken till dessa och vilka passagerare som varit med på vilka flyg som drabbats av sådana förseningar - under hela den preskriptionsfrist som passageraren annars skulle kunna vänta med att framställa ett krav.
EU-domstolen har, i ett mål som rörde preskription av anspråk enligt flygpassagerarförordningen, anfört att det framgår av fast rättspraxis att det i avsaknad av unionsbestämmelser på området ankommer på varje medlemsstat att i sin rättsordning fastställa de processuella regler som gäller för talan som syftar till att säkerställa skyddet av de rättigheter för enskilda som följer av un-ionsrätten, förutsatt att dessa regler följer principerna om likvärdighet och effektivitet (se Wyatt, p. 25, 26 och 33). Den processuella autonomin får i linje härmed anses omfatta även sådana regler om reklamation och dess rättsverkningar som aktualiseras vid en tillämpning av flygpassagerarförordningen. Den svenska anpassningen till flera unionsrättsliga rättsakter på transporträttens område har, som nämnts (p. 30), vilat på bedömningen att regleringen kan fyllas ut på ett nationellt plan med reklamationsbestämmelser.
Unionsrätten hindrar därmed inte en reklamationsplikt i de nu aktuella fallen av flygförsening. Det är fråga om att hämta ledning i allmänna principer som tillämpas för likvärdiga rättigheter enligt svensk rätt och som inte innebär så korta frister att det blir praktiskt taget omöjligt eller orimligt svårt att utöva rättigheterna. De unionsrättsliga kraven på likvärdighet och effektivitet är alltså uppfyllda.
Passageraren får därför anses ha en reklamationsskyldighet vid en försenad flygning och riskerar annars att förlora sin rätt att kräva ersättning enligt artikel 7. Den bedömningen påverkas inte av att det är fråga om en normerad ersättning och inte ett skadestånd som syftar till att ersätta passagerarens individuella förlust. De kvarvarande frågorna är därför - med hänsyn tagen också till kraven på likvärdighet och effektivt genomslag av unionsrätten - inom vilken tid passageraren enligt huvudregeln bör reklamera för att inte förlora rätten att kräva sådan ersättning och vilka krav som bör ställas på innehållet i reklamationen.
Med något undantag föreskriver alla de lagar som reglerar frågan om parts reklamationsskyldighet att meddelandet ska lämnas inom skälig tid. Vad som utgör skälig tid får bedömas utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Generellt får tiden anses vara längre i konsumentförhållanden än i avtal mellan två näringsidkare. Tiden kan också bero på sådana subjektiva förhållanden som om konsumenten har en giltig ursäkt för att inte ha lämnat meddelandet tidigare, t.ex. sjukdom, eller generellt på de praktiska möjligheter konsumenten har att framföra meddelandet. Det saknas skäl att avvika från dessa utgångspunkter vid krav på ersätt-ning enligt artikel 7 i flygpassagerarförordningen. Vid dröjsmål med ankomsten till bestämmelseorten har dock passageraren omedelbart kunskap om avtalsbrottet. Några sakliga skäl för passageraren att dröja med meddelandet föreligger därför typiskt sett inte. Detta skiljer sig markant från de omständigheter som kan råda vid eventuellt fel i prestationen (jfr t.ex. NJA 2008 s. 1158) eller när det är komplicerat att utröna i vad mån skada uppkommit och i så fall hur denna är beskaffad (jfr t.ex. NJA 1992 s. 728).
Starttidpunkten för den skäliga tiden varierar något mellan olika lagar och förhållanden. Vid fall där prestationen har utförts för sent inleds emellertid fristen generellt när varan har avlämnats eller tjänsten har avslutats och inte när den drabbade parten märkt eller bort märka att prestationen har utförts för sent. Vid transporter reglerade av lagen om kollektivtrafikresenärers rät-tigheter inleds den skäliga fristen på motsvarande sätt när resan har avslutats. Det saknas också i detta hänseende anledning att avvika från de utgångspunkter som anges i t.ex. den sistnämnda lagen, köplagen, konsumentköplagen samt konsumenttjänstlagen. Vid en tillämpning av flygpassagerarförordningen inleds alltså beräkningen av reklamationsfristen när passageraren nått sin slutliga bestämmelseort.
Lagen om kollektivtrafikresenärers rättigheter innehåller också en regel om att ett meddelande som lämnas inom två månader efter det att resan avslutades alltid ska anses ha lämnats i rätt tid (se 17 §  sista meningen). Den regeln har inte någon motsvarighet i köplagen (29 §), konsumentköplagen (15 §) eller konsumenttjänstlagen (26 §) med avseende på dröjsmålssituationen. Däremot finns en motsvarande tvåmånadersfrist för konsumentförhållanden vid fel i varan eller fel i tjänsten (se 23 § konsumentköplagen och 17 § konsumenttjänstlagen) och räknas då från den tidpunkt vid vilken konsumenten märkt felet.
Tvåmånadersregeln i konsumentköplagen föranleddes av artikel 5.2 i konsumentköpdirektivet , som anger att medlemsstaterna får föreskriva att konsumenten, för att kunna utnyttja sina rättigheter, måste upplysa säljaren om den bristande avtalsen-ligheten inom två månader från den dag då han upptäckte den (se prop. 2001/02:134  s. 56 f.). Några regler om verkan av nä-ringsidkarens dröjsmål ges inte i direktivet. Direktivet gäller inte heller för konsumenttjänsternas del. Tvåmånadersregeln infördes emellertid även i 17 § konsumenttjänstlagen i samband med genomförandet av konsumentköpdirektivet, så att bestämmelserna för köp av varor och tjänster skulle ha motsvarande innehåll i detta hänseende. Att dessa båda lagar saknar en tvåmånadersregel för dröjsmål kan i någon mån förklaras av att den uttalade ambitionen vid genomförandet av konsumentköpdirektivet var att hålla fast vid lagens rådande balans och att inte annat än i absoluta undantagsfall göra mer omfattande lagändringar än vad direktivet krävde.
Mot den bakgrunden kan vad som utgör skälig tid för reklamation vid försenad flygning i vart fall inte understiga två månader. En reklamation inom två månader efter resans avslutande måste därför alltid anses ha lämnats i rätt tid. Det utesluter inte att skälig tid för reklamation i något fall kan överstiga två månader.
Reglerna i köplagen och konsumentköplagen kräver att köparen meddelar säljaren att han häver eller vill kräva skadestånd (29 § respektive 15 §). Meddelandet ska alltså specificera vilken påföljd som krävs. Detta innebär en förändring i jämförelse med regleringen i 1905 års köplag, som bara krävde en neutral reklamation, dvs. ett meddelande om att köparen önskade "å dröjsmå-let tala". Konsumenttjänstlagen, som byggde på 1905 års köplag, kräver bara en neutral reklamation ("att han vill åberopa dröjsmålet"). Regleringen i 17 § lagen om kollektivtrafikresenärers rättigheter föreskriver på motsvarande sätt att transportören ska meddelas om att resenären "vill åberopa förseningen". Regleringen i flygpassagerarförordningen i kombination med vad EU-domstolen har kommit fram till i Sturgeon m.fl. är sådan att redan information om att passageraren har varit med på ett visst flyg och ett påstående om att detta var försenat med mer än tre timmar ger ett tillräckligt underlag för lufttrafikföretaget att kon-kludera att passageraren gör anspråk på den normerade ersättningen. Det bör därför, på samma sätt som enligt lagen om kollektivtrafikresenärers rättigheter, räcka med en neutral reklamation. Några särskilda krav på reklamationens form i övrigt får inte ställas upp.
Passagerarna har som utgångspunkt varit skyldiga att inom skälig tid från den tidpunkt vid vilken de nått sin slutliga bestämmelseort, lämna Turkish Airlines ett meddelande om att de önskade åberopa förseningen för sitt anspråk på ersättning. Eftersom passagerarna meddelade flygbolaget först drygt två år och tre månader efter denna tidpunkt, har rätten till ersättning fallit bort.
HD ändrar hovrättens dom i själva saken och avslår käromålen.