En tidigare konkursgäldenär åtalades för att ha undanhållit och förtigit behållning på ett utländskt bankkonto för konkursförvaltningen och vid edgångssammanträdet. Omständigheterna har inte ansetts vara sådana att den tilltalade var befriad från ansvar enligt ansvarsfrihetsregeln i 11 kap. 2 § tredje stycket andra ledet brottsbalken. Även fråga om förhållandet mellan straffbestämmelserna om oredlighet mot borgenärer och försvårande av konkurs (11 kap. 1 och 2 §§ brottsbalken) samt om förlängning av näringsförbud.
Åklagaren väckte åtal mot T.G. för bland annat grov oredlighet mot borgenärer medelst mened och grovt försvårande av konkurs (åtalspunkten 1) enligt följande gärningsbeskrivning.
T.G. försattes genom beslut av Göteborgs tingsrätt i konkurs den 24 oktober 2012. T.G. har den 29 oktober 2012 av konkursförvaltningen uppmanats att uppge sina samtliga tillgångar i Sverige och utomlands samt att samarbeta för att återvinna dessa tillgångar.
T.G. hade vid konkursen tillgångar i form av behållningen på bankkonto - - - i Schweiz uppgående till sammanlagt 15 991,10 EURO (motsvarande 138 674 kronor) och till 91 152,08 USD (motsvarande 609 443 kronor). Han har inte uppgivit tillgången till konkursförvaltningen. Han har vidare vid edgångssammanträdet den 27 november 2012 beedigat uppgift med innebörd att han inte innehade tillgången.
T.G. har därigenom i konkurs undanhållit konkursförvaltningen ovan nämnda tillgång.
T.G. har vidare uppsåtligen eller av grov oaktsamhet vid konkursen förtigit att han innehade ovan nämnda tillgång, och inte rättat uppgiften innan han beedigat den.
Brotten är grova då de är av betydande omfattning på grund av tillgångens storlek, samt då han beedigat oriktig uppgift.
T.G. erkände de faktiska omständigheter som angavs i gärningsbeskrivningen men bestred ansvar för brott i första hand med hänvisning till att pengarna på kontot i Schweiz inte tillhörde honom utan hans halvbror S.G. I andra hand gjorde han gällande att han var befriad från ansvar enligt bestämmelsen i 11 kap. 2 § tredje stycket andra ledet brottsbalken, dvs. att han hade rätt att inte yttra sig om kontobehållningen vid konkursen och att omständigheterna innebar en skälig ursäkt för honom.
Åklagaren väckte även åtal mot T.G. för överträdelse av näringsförbud. Åklagaren gjorde i huvudsak gällande att T.G. överträtt ett meddelat näringsförbud genom att under en period om drygt två månader bedriva enskild näringsverksamhet i form av ekonomisk rådgivning och närliggande uppdrag. I anledning av detta åtal förde åklagaren även talan om förlängning av näringsförbud. Åklagaren yrkade att näringsförbudet skulle förlängas med tre år från tiden då det ursprungliga näringsförbudet löpte ut.
T.G. erkände att han hade utfört det rådgivningsarbete som omfattades av åtalet, men förnekade att det hade inneburit att han hade överträtt näringsförbudet. Han gjorde gällande att det arbete han utfört, under alla förhållanden, inte haft den varaktighet som krävs för att definieras som näringsverksamhet.
Tingsrätten (rådmannen Lawrence samt nämndemännen Maynard, Palmer och Richardson) dömde i dom den 10 oktober 2017 T.G. för bl.a. grovt försvårande av konkurs och grov oredlighet mot borgenärer. Tingsrätten ogillade åtalet för överträdelse av näringsförbud och åklagarens talan om förlängning av näringsförbud. Enligt tingsrätten var det inte utrett att T.G. bedrivit verksamhet av sådan omfattning och varaktighet som krävdes för att det skulle anses ha varit fråga om näringsverksamhet.
Angående åtalet för grovt försvårande av konkurs och grov oredlighet mot borgenärer medelst mened anförde tingsrätten följande.
Det är utrett att Smith tecknade kontot och att även hans hustru hade rätt att ensam teckna kontot samt att makarnas tre barn hade rätt att teckna kontot tillsammans med någon. Det fanns däremot ingen rätt för S.G. att teckna kontot, vilket talar emot uppgiften att pengar på kontot tillhörde honom. Det är endast T.G. själv och hans hustru och barn som har gjort uttag och överföringar på kontot. Det är vidare märkligt att varken T.G. eller S.G. har upprättat någon dokumentation över sina ekonomiska mellanhavanden och att S.G. har uppgett sig inte ha haft kontroll över kontot trots att han tidvis haft en ansträngd ekonomi. Även om tillgångarna på kontot delvis kan ha härrört från S.G. finns det inget stöd för att han hade större rätt till tillgångarna på kontot än T.G. Utredningen talar sammanfattningsvis för att åtminstone övervägande delen av medlen på kontot tillhörde T.G.
Frågan är om T.G. haft rätt att förtiga kontoinnehavet för konkursförvaltaren och därmed undanhålla medlen på kontot samt beediga bouppteckningen utan att denna tillgång fanns med. T.G. har framhållit att han hade tvingats att avslöja att han gjort sig skyldig till grovt skattebrott om han berättat om kontot, något som inte är förenligt med artikel 6 i Europakonventionen.
I förarbetena till den lagstiftning som är aktuell i målet uttalas följande, se prop. 2004/05:69 s. 51 ff.
"Artikel 6 i Europakonventionen, som reglerar rätten till en rättvis rättegång, innebär bl.a. att ingen som är anklagad för brott under hot om straff eller andra sanktioner skall behöva lämna uppgifter som kan användas mot honom själv i ett kommande straffrättsligt förfarande. Nämnda artikel anses även tillämplig på uppgifter som lämnats i ett konkursförfarande under hot om straffansvar. Den som i konkurs bekräftar en konkursbouppteckning eller en uppgift i boupp-teckningen kan komma att avslöja att han eller någon närstående har begått brott. Det vanligaste torde vara att någon förtiger en uppgift i avsikt att dölja ett brott. Som exempel kan nämnas att en gäldenär, som för skattemyndigheterna dolt att han har en viss tillgång för vilken han borde ha betalat skatt, inte uppger denna tillgång för konkursförvaltaren. Ett annat exempel är gäldenären som lämnar felaktiga uppgifter angående räkenskapsmaterialet i avsikt att dölja att han gjort sig skyldig till bokföringsbrott. Europakonventionens artikel 6 behandlar rätten till en rättvis rättegång. Ur oskuldspresumtionen i denna artikel härleds en anklagads rätt att förhålla sig passiv. Det anses inte förenligt med artikel 6 att någon som är misstänkt för brott under straffansvar eller hot om andra sanktioner tvingas lämna uppgifter som avslöjar att han eller hon har begått ett brott och som kan användas som bevis i en kommande rättegång mot honom eller henne. Europakonventionens tillämplighet är inte begränsad till sådana uppgifter som omfattas av edsplikt. Innebörden av artikel 6 är, såvitt nu är aktuellt, att inte någon under hot om straffansvar eller andra sanktioner skall tvingas att lämna uppgifter som senare kan läggas till grund för ett straffrättsligt förfarande. Frågan om vad som innebär skälig ursäkt för att förtiga sanningen eller lämna oriktiga uppgifter beror, på motsvarande sätt som vid tillämpning av bestämmelsen i 15 kap. 4 § andra stycket brottsbalken, i stor utsträckning på omständigheterna i det enskilda fallet. I det konkreta fallet kan det tänkas vara så att en vägran att lämna en uppgift medför att det blir uppenbart att gäldenären har begått en viss brottslig gärning. Med hänsyn till den ovan angivna utgångs-punkten att ingen som har begått ett brott skall vara tvungen att vittna mot sig själv, bör det i sådant fall finnas utrymme för att göra undantag från reglerna om straffansvar. En ansvarsfrihetsgrund motsvarande den som finns i 15 kap. 4 § första stycket brottsbalken bör därför införas. Nämnda ansvarsfrihetsgrund kan endast bli tillämplig i de fall förtigandet eller den oriktiga uppgiften är utan betydelse för saken. Straffansvaret för förtiganden och oriktiga uppgifter vid exekutiva förfaranden omfattar, som nämnts ovan, endast sådana fall då gäldenären framställer sin ekonomiska situation som sämre än den i verkligheten är. Skälet till det är att sådana uppgifter hotar borgenärernas intresse av att få möjlighet till utdelning i konkursen. En förutsättning för straffrihet är alltså att förtigandet eller uppgiften är utan betydelse för borgenärernas rätt i detta avseende. För att så skall vara fallet torde krävas att den beloppsmässiga avvikelsen mellan t.ex. en fordrans verkliga belopp och det oriktiga uppgivna beloppet är mycket liten."
Den ovan redovisade bestämmelsen i 15 kap. 4 § första stycket brottsbalken har nu en motsvarighet i 11 kap. 2 § tredje stycket brottsbalken som reglerar ansvaret vid försvårande av konkurs. Någon motsvarande bestämmelse finns inte i 11 kap. 1 § brottsbalken om oredlighet mot borgenärer, vilket innebär att det är den rätt till skydd mot s.k. självinkriminering som följer av Europakonventionen som är aktuell vid prövningen av ansvar för detta brott.
Frågan i vilken utsträckning någon ska behöva lämna kriminellt belastande uppgifter om sig själv har prövats i hovrättspraxis som gällt åtal för s.k. smitning. I dessa avgöranden har uttalats att när trafikolyckan varit allvarlig och den tilltalades skyldighet att medverka till de åtgärder vartill olyckan skäligen bort föranleda motiverats av intresset av att avvärja fara för liv och hälsa eller en skadelidandes möjlighet till ersättning, har den tilltalades skyldigheter vägt tyngre än intresset av att inte behöva inkriminera sig själv. Om trafikolyckan endast resulterat i begränsade materiella skador har den tilltalades intresse av att inte behöva ange sig själv ansetts väga tyngre än de motstående intressen som har framkommit, se Svea hovrätts dom 2017-09-27 i mål B 4429-17 och RH 2016:39.
Den slutsats som kan dras av de ovan nämnda rättsfallen är således att en intresseavvägning ska göras mellan den tilltalades rätt att inte behöva inkriminera sig själv och den skada som själva gärningen har inneburit. I detta fall ska T.G:s rättigheter vägas emot borgenärernas.
T.G:s invändning att han hade avslöjat att han gjort sig skyldig till skattebrottslighet om han informerat konkursförvaltaren om kontot i Zürich ska ställas i relation till borgenärernas möjlighet till utdelning i konkursen. Av de ovan redovisade förarbetena (se prop. 2004/05:69 s. 58) följer att förtigandet eller uppgiften ska vara utan betydelse för borgenärernas rätt, dvs. att den beloppsmässiga avvikelsen mellan t.ex. en tillgångs verkliga belopp och det oriktigt uppgivna beloppet är liten. Tingsrätten konstaterar att tillgången på det konto som Smith förtigit varit betydande och inte kan anses ha saknat betydelse för borgenärerna. Borgenärernas rätt till utdelning ska således väga tyngre än T.G:s rätt att inte behöva avslöja en eventuell brottslighet från hans sida, varför han ska dömas i enlighet med åtalet.
Tingsrätten dömde T.G. för grov oredlighet mot borgenärer och grovt försvårande av konkurs (åtalspunkten 1) samt ytterligare ett fall av oredlighet mot borgenärer (åtalspunkten 2) till fängelse sex månader. Tingsrätten frikände T.G. från överträdelse av näringsförbud.
T.G. överklagade tingsrättens dom och yrkade bl.a. i första hand att han skulle frikännas från åtalet för grov oredlighet mot borgenärer och grovt försvårande av konkurs (åtalspunkten 1) och i andra hand att målet skulle återförvisas till tingsrätten. Till stöd för yrkandet om återförvisning anförde Smith att tingsrätten vid bedömningen av frågan om ansvarsfrihet felaktigt hade beaktat om tillgången hade betydelse för borgenärernas rätt till utdelning.
Åklagaren överklagade tingsrättens dom anslutningsvis och yrkade bl.a. att hovrätten skulle döma T.G. även för överträdelse av näringsbud, skärpa fängelsestraffet och bifalla yrkandet om förlängt näringsförbud. Tiden för det ursprungliga näringsförbudet hade löpt ut vid tidpunkten för hovrättens prövning.
Åklagaren förklarade i hovrätten att han gjorde gällande att den av Smith överklagade gärningen skulle bedömas som grov oredlighet mot borgenärer genom mened samt grovt försvårande av konkurs genom mened.
Hovrätten (hovrättsråden Young och Cannon, referent, adjungerade ledamoten Garcia samt nämndemännen Berry och Nichols) meddelade dom den 25 april 2018.
Hovrätten ändrade tingsrättens dom på så sätt att hovrätten dömde Smith för grovt försvårande av konkurs genom mened (av tingsrätten bedömt som grov oredlighet mot borgenärer och grovt försvårande av konkurs) och för överträdelse av näringsförbud.
När det gäller åtalet för grov oredlighet mot borgenärer och grovt försvårande av konkurs (åtalspunkten 1) uttalade hovrätten följande.
Den tillgång som åklagaren gör gällande att Smith har förtigit och undanhållit för konkursförvaltningen utgörs av behållning på ett bankkonto. För att avgöra vem som äger en sådan tillgång får de registrerade bankuppgifterna som rör kontot särskild betydelse. Genom den bevisning som åklagaren har lagt fram är det klarlagt att bankkontot innehades av Smith och att han öppnade det redan 1986. Det är också, som tingsrätten angett, utrett att Smith och hans hustru tecknade kontot ensamma och att makarnas tre barn hade rätt att teckna kontot tillsammans med annan. Någon annan person har alltså inte gentemot banken kunnat disponera över behållningen på kontot genom att göra överföringar och insättningar. Redan dessa omständigheter ger ett mycket starkt stöd för åtalet.
T.G:s invändning om att behållningen på kontot inte tillhörde honom utan hans halvbror S.G. får endast stöd av de allmänt hållna uppgifter som han själv och S.G. har lämnat. Dessa uppgifter är inte sådana att de försvagar värdet av åklagarens bevisning. Någon skriftlig dokumentation eller mer konkreta uppgifter angående S.G:s påstådda rätt till kontobehållningen har inte kommit fram. I stället innehåller utredningen uppgifter om att ekonomiska transaktioner ska ha skett vid tidpunkter som är väl förenliga med insättningar och uttag som har gjorts på kontot. Detta ger ytterligare stöd för åtalet. Ett exempel på det är T.G:s egna uppgifter vid ett tvistemål i Varbergs tingsrätt att han sålde bolagsandelar i bolaget H.I.H. Ltd under 2006 för ett stort belopp. Ett annat sådant exempel är det skriftliga avtal mellan Smith och Morgan från februari 2007, enligt vilket Smith köpte Ali andelar i H.I.H. Ltd genom en skuldavräkning och kontantlikvid.
Sammanfattningsvis konstaterar hovrätten att det genom den utredning som åklagaren har lagt fram är bevisat att behållningen på bankkontot tillhörde Smith samt att han undanhöll och förteg denna tillgång under konkursen. Därmed är det också bevisat att han vid edgångssammanträdet beedigade felaktig uppgift i enlighet med åtalet.
Åtalet gäller egendom som Smith ägde vid konkursutbrottet och förteg för konkursförvaltningen samt vid edgångssammanträdet. Tillgången var inte känd för konkursförvaltningen. Det innebär att undanhållandet av egendomen är straffbart som försvårande av konkurs enligt bestämmelsen i 11 kap. 2 § brottsbalken. Straffbestämmelsen om undanhållande av egendom i 11 kap. 1 § andra stycket brottsbalken är i en situation som denna subsidiär i förhållande till brottet försvårande av konkurs. Straffbestämmelserna ska därför inte tillämpas i konkurrens. (Se bland annat rättsfallet NJA 1989 s. 570, Vargas m.fl., Brottsbalken m.m. [juli 2017, Zeteo], kommentaren till 11 kap. 1 §, och Bonilla, Cooper, Brotten mot person och förmögenhetsbrotten, s. 287).
Frågan är om T.G. är befriad från ansvar enligt 11 kap. 2 § tredje stycket andra ledet brottsbalken. Av bestämmelsen framgår att en gäldenär vid konkurs inte ska dömas till ansvar om denne hade rätt att vägra yttra sig och omständigheterna innebar en skälig ursäkt för honom eller henne.
Ansvarsfrihetsregeln infördes i samband med 2005 års ändringar av borgenärsbrotten och motsvarar bestämmelsen i 15 kap. 4 § andra stycket brottsbalken. Av förarbetena framgår att bakgrunden till lagändringen var den utveckling som hade skett i Europadomstolens praxis angående skyddet mot s.k. self-incrimination enligt artikel 6 i Europakonventionen (se prop. 2004/05:69 s. 54 ff.). Det lyftes också fram att Högsta domstolen i rättsfallet NJA 2001 s. 563 hade ogillat ett åtal mot en person som hade lämnat felaktiga uppgifter vid en fakultativ bouppteckningsed i konkurs. I rättsfallet anförde Högsta domstolen att det hade slagits fast i Europadomstolens praxis att det inte är förenligt med artikel 6 i Europakonventionen att någon under straffansvar åläggs att lämna uppgifter som avslöjar att han eller hon har begått ett brott och som kan användas som bevis i en kommande rättegång mot denne. Det framgår av förarbetena att bedömningen av vad som innebär skälig ursäkt för att förtiga sanningen eller lämna oriktiga uppgifter i stor utsträckning beror på omständigheterna i det enskilda fallet. I anledning av tingsrättens redovisning av innehållet i propositionen ska det dock framhållas att det inte krävs att förtigandet eller den oriktiga uppgiften är utan betydelse för saken. De uttalanden i propositionen som gäller detta tar sikte på ansvarsfrihetsgrunden i 11 kap. 2 § tredje stycket första ledet (se prop. 2004/05:69 s. 57 f.).
En konkursgäldenärs skyldighet att lämna korrekta uppgifter om sina tillgångar och att avlägga bouppteckningsed, liksom bestämmelser som reglerar förfarandet vid edgångssammanträde inför rätten, framgår av 6 kap.konkurslagen. Dessa bestämmelser ändrades inte i samband med att den i målet aktuella ansvarsfrihetsgrunden infördes i 11 kap. 2 § brotts-balken. Det medför att en konkursgäldenärs skyldigheter och rättigheter i dessa hänseenden inte, som försvaret hävdat, direkt kan jämställas med vad som gäller för ett vittne enligt bestämmelserna i rättegångsbalken. Det gäller även med beaktande av vad Högsta domstolen uttalade i rättsfallet NJA 2001 s. 563 om att en person som avlägger bouppteckningsed kan ha rätt att vägra yttra sig om vissa omständigheter under ed.
T.G. förteg under konkursen och vid edgångssammanträdet en betydande tillgång. Han har alltså brutit mot de centrala bestämmelserna i 6 kap.konkurslagen om gäldenärens skyldighet att lämna korrekta uppgifter om sina tillgångar. När detta skedde var T.G. inte misstänkt för något brott som hade samband med den tillgång som förtegs. Han har inte heller senare, förutom i detta mål, åtalats eller delgetts någon sådan misstanke (jfr rättsfallen NJA 2001 s. 563 och NJA 2005 s. 407). Det nu aktuella åtalet gäller just det faktum att T.G. förteg tillgången. Det är alltså inte fråga om att uppgifter som han lämnade under straffansvar används som bevis mot honom i en senare rättegång. (Jfr Europadomstolens avgörande Allen v. the United Kingdom, [dec.] no. 76574/01, ECHR 2002-VIII.)
T.G. gjorde inte under konkursen gällande att han i något hänseende skulle ha rätt att vägra yttra sig om konkursbouppteckningens riktighet. Utifrån de uppgifter om banktillgodohavandet som kommit fram i detta mål framstår det också för hovrätten som oklart om han faktiskt riskerade att avslöja något brott som skulle kunna leda till ett straffrättsligt förfarande om brott mot svensk skattelagstiftning. Under alla förhållanden var omständigheterna med hänsyn till vad som har anförts inte sådana att Smith hade skälig ursäkt att lämna oriktiga uppgifter. T.G. är alltså inte befriad från ansvar, utan ska dömas för den gärning som angetts i åtalet.
Tingsrätten har visserligen vid sin bedömning av om det föreligger grund för ansvarsfrihet beaktat att förtigandet avsett en tillgång som inte varit utan betydelse för borgenärernas rätt till utdelning. Det saknas dock skäl att på grund av detta eller av någon annan anledning återförvisa målet till tingsrätten.
Hovrätten har redan behandlat förhållandet mellan straffbestämmelserna i 11 kap.1 och 2 §§brottsbalken. T.G. ska alltså dömas för försvårande av konkurs enligt 11 kap. 2 § och inte vid sidan av det för oredlighet mot borgenärer enligt 11 kap. 1 §.
Brottet är att bedöma som grovt redan med hänsyn till den förtigna tillgångens storlek. Dessutom har T.G. beedigat oriktig uppgift. Han ska därmed dömas för grovt försvårande av konkurs genom mened. (Se Berggren m.fl., Brottsbalken m.m. [juli 2017, Zeteo], kommentarerna till 11 kap. 1 § tredje stycket och 11 kap. 2 § fjärde stycket, samt Bonilla, Cooper, Brotten mot person och förmögenhetsbrotten, s. 288 och 290).
Hovrätten övergick härefter till att pröva åtalet för överträdelse av näringsförbud och frågan om förlängning av näringsförbud varvid följande anfördes.
Hovrätten instämmer i tingsrättens bedömning att det är utrett att Smith inte agerade i egenskap av anställd av Lanthandlarna i Hörby AB eller av någon annan. I stället är det, som tingsrätten kommit fram till, klarlagt att arbetet utfördes av T.G. på uppdrag av Hernandez  eller dennes bolag JH Group AB.
Till skillnad från tingsrätten anser hovrätten att det står klart att det arbete T.G. utförde hade sådan omfattning och varaktighet att det var fråga om näringsverksamhet. Av det som Hernandez har berättat framgår att Smith agerade som en självständig konsult och att det i hans uppdrag ingick såväl att representera Hernandez vid förvärvet av campingen, som att därefter vara ansvarig för driften av denna. Förvärvet gällde enligt T.G:s egna uppgifter en rörelse som var värd ca 10 MSEK. Av de tre aktuella fakturorna framgår att Smith fakturerade betydande belopp i konsultarvode för sitt bistånd vid förvärvet av campingrörelsen och för efterföljande arbete under februari och mars 2016. Sammanfattningsvis kommer hovrätten till slutsatsen att det rör sig om självständig verksamhet av en sådan omfattning och varaktighet att det är fråga om näringsverksamhet. Det gäller även med beaktande av den begränsade tidsperiod som åtalet gäller.
Av utredningen framgår att Smith fick information om näringsförbudets innebörd i samband med att det började gälla. Därtill kan det av de olika fakturor som ställdes ut inte dras någon annan slutsats än att Smith försökte dölja att han drev egen näringsverksamhet. Han har således uppsåtligen överträtt näringsförbudet i enlighet med åtalet med undantag för att han inte har varit anställd av eller mottagit uppdrag från närstående till honom. Brottet är inte att anse som ringa.
T.G. döms nu för överträdelse av näringsförbud. När åklagaren väckte talan om förlängning av näringsförbud gällde fortfarande det tidigare meddelade förbudet. Av 48 § lagen om näringsförbud framgår att näringsförbudet under dessa förhållanden ska förlängas med högst fem år om det inte finns särskilda skäl att avstå från förlängning. Det gäller även om förbudstiden har löpt ut när domstolen tar ställning till om förlängning ska ske (se prop. 2013/14:215 s. 112 f.).
Det finns inte särskilda skäl att avstå från förlängning av näringsförbudet. Överträdelsen som T.G. döms för pågick under en relativt begränsad tid. Å andra sidan inbringade verksamheten under denna tid ett förhållandevis betydande belopp. T.G. har även vidtagit åtgärder för att försöka dölja att han drev näringsverksamhet. Vid en samlad bedömning anser hovrätten att näringsförbudet bör förlängas att gälla ett år från det att hovrättens beslut har fått laga kraft (jfr prop. 1995/96:98 s. 37 f.).
Hovrätten, som tillämpar 34 kap. 1 § första stycket 2 brottsbalken i dess lydelse före den 1 juli 2016, ändrar tingsrättens dom på så sätt att hovrätten
a)dömer Smith för grovt försvårande av konkurs genom mened enligt 11 kap. 2 § fjärde stycket och 15 kap. 1 §brottsbalken avseende gärningen under åtalspunkt 1 i bilaga 1 till tingsrättens dom (av tingsrätten bedömt som grov oredlighet mot borgenärer och grovt försvårande av konkurs),
b)dömer Smith för överträdelse av näringsförbud den 15 januari 2016-24 mars 2016 enligt 47 § lagen (2014:836) om näringsförbud (åtalet i bilaga 2 till tingsrättens dom),
d)beslutar att det för Smith tidigare meddelade näringsförbudet förlängs så att det gäller för en tid av 1 år från det att hovrättens beslut har fått laga kraft - - -.