Om ett handläggningsfel har förekommit i ett inlösenförfarande enligt 22 kap. aktiebolagslagen (2005:551), kan skiljedomen upphävas enligt 34 § första stycket 6 lagen (1999:116) om skiljeförfarande.
Den 29 september 2010 meddelades skiljedom i en tvist om inlösen enligt 22 kap.aktiebolagslagen av aktier i VLT AB (publ.) mellan majoritetsaktieägaren Liberala Tidningar i Mellansverige AB (LT) och minoritetsaktieägarna, företrädda av god man.
Den gode mannen väckte på de frånvarande minoritetsaktieägarnas vägnar talan mot skiljedomen vid Stockholms tingsrätt.
Tingsrätten (rådmannen Dougherty) antecknade i protokoll den 22 juni 2011 följande.
I skiljedom den 29 september 2010 fastställdes - såvitt nu är ifråga - att Liberala Tidningar i Mellansverige AB (LT) är berättigat att lösa in återstående aktier i VLT AB av de övriga aktieägarna i VLT AB samt att LT är skyldigt att lösa in dessa aktier för 239 kr per aktie jämte ränta.
De frånvarande minoritetsaktieägarna har väckt talan vid tingsrätten enligt 22 kap. 24 § aktiebolagslagen och därvid i första hand yrkat att tingsrätten måtte upphäva skiljedomen såvitt avser fastställande av lösenbeloppet med stöd av 34 § första stycket sjätte punkten lagen (1999:116) om skiljeförfarande (LSF) under påstående att skiljemännen inte handlagt tvisten opartiskt. Följden av ett sådant upphävande har uppgetts vara att tingsrätten inte skulle pröva lösenbeloppets storlek utan frågan om lösenbeloppets storlek skulle återföras till en - sannolikt ny - skiljenämnd.
LT, som bestritt minoritetsaktieägarnas talan, har yrkat avvisning av minoritetsaktieägarnas yrkande om upphävande av del av skiljedomen med anförande att 34 § LSF inte är tillämplig på skiljedomar i inlösentvister.
I 22 kap.aktiebolagslagen (ABL) upptas bestämmelser om inlösen av minoritetsaktier. 1 § reglerar under vilka förutsättningar en rätt till inlösen föreligger och i 2 § anges hur lösenbeloppet för en aktie ska bestämmas om detta är tvistigt. Är parterna oense i fråga om skyldigheten till inlösen eller om lösenbeloppets storlek ska enligt 5 § tvisten prövas av tre skiljemän. Enligt 15 § får skiljemännen på yrkande av part avgöra en tvistig fråga om majoritetsaktieägarnas rätt eller skyldighet till inlösen genom en särskild skiljedom. Part eller god man som är missnöjd med en sådan skiljedom har enligt 24 § rätt att väcka talan vid Stockholms tingsrätt inom viss angiven tid.
I nämnda 5 § anges även att om inte annat följer av bestämmelserna i kapitlet, gäller i fråga om skiljemännen och förfarandet inför dem i tillämpliga delar vad som föreskrivs i LSF. Sistnämnda lag reglerar skiljeförfarandet mellan parter som ingått avtal om att lösa tvister genom skiljedom. I 34 § första stycket LSF anges att en skiljedom ska på klandertalan av part helt eller delvis upphävas på grund av formella brister. I sjätte punkten samma lagrum anges att domen ska upphävas om det utan partens vållande i handläggningen har förekommit något fel som sannolikt har inverkat på utgången. En klandertalan ska enligt 43 § tas upp av hovrätt.
Av ovan framgår att det föreligger olikheter mellan särskilda skiljedomar i inlösentvister och skiljedomar som regleras av bestämmelserna i LSF vad gäller förutsättningarna för deras tillkomst liksom hur och på vilka skäl de kan angripas.
Den talan som väcks enligt 24 § ABL ska handläggas enligt bestämmelserna i rättegångsbalken. En sådan handläggning i första instans såvitt avser talan om storleken på lösenbelopp kan inte utmynna i ett upphävande av en särskild skiljedom utan en samtidig prövning av lösenbeloppets storlek. Inte heller öppnar hänvisningen i 5 § ABL till LSF i tilllämpliga delar avseende handläggningen inför skiljemännen för en sådan möjlighet.
Tingsrätten avvisar de frånvarande minoritetsaktieägarnas talan såvitt avser yrkandet om upphävande av skiljedomen.
De frånvarande minoritetsaktieägarna i VLT AB, företrädda av den gode mannen, överklagade i Svea hovrätt och yrkade att hovrätten skulle undanröja tingsrättens beslut och återförvisa målet till tingsrätten. I andra hand yrkade de att hovrätten skulle upphäva skiljedomen.
Liberala Tidningar i Mellansverige AB bestred yrkandena.
Hovrätten (hovrättspresidenten Williams, hovrättslagmannen Jacobs och hovrättsrådet Johnson, referent) anförde i beslut den 16 mars 2012:
I 22 kap. 5 § aktiebolagslagen (2005:551) föreskrivs att en inlösentvist ska prövas av tre skiljemän. Av bestämmelsen framgår även att vad som föreskrivs i lagen (1999:116) om skiljeförfarande gäller i tillämpliga delar i fråga om skiljemännen och förfarandet inför dem, om inte annat följer av det aktuella kapitlet i aktiebolagslagen.
Enligt 22 kap. 24 § aktiebolagslagen har part eller god man som är missnöjd med en skiljedom i en inlösentvist rätt att väcka talan vid Stockholms tingsrätt.
Den övergripande frågan i målet är om tingsrätten är behörig att pröva ett yrkande om upphävande av skiljedomen på grund av omständighet som anges i 34 § lagen om skiljeförfarande.
Bestämmelsen i 22 kap. 24 § aktiebolagslagen motsvarar en äldre bestämmelse som fick sin huvudsakliga innebörd genom en ändring som år 1984 genomfördes i 14 kap. 9 § i den då gällande aktiebolagslagen (1975:1385). Före 1984 års ändring kunde en meddelad skiljedom i en inlösentvist endast klandras på formella grunder enligt den då gällande 21 § lagen (1929:145) om skiljemän, som numera motsvaras av 34 § lagen om skiljeförfarande. Genom ändringen blev det möjligt att klandra skiljedomar på materiell grund.
Inför ändringen uttalade Lagrådet att aktiebolagslagens bestämmelser om klander skulle gälla exklusivt framför bestämmelserna i 1929 års lag om skiljemän och föreslog därför att lagen om skiljemän skulle gälla ”i tillämpliga delar i fråga om skiljemännen och förfarandet”. Begränsningen hade enligt Lagrådet betydelse för vilken domstol som vid klander skulle vara att anse som rätt forum (se prop. 1983/84:184 s. 18).
Av förarbetena till lagändringen framgår inte att det skulle funnits någon avsikt att utesluta klander på formella grunder när det infördes en möjlighet att angripa skiljedomar av detta slag materiellt. Att ändringen antogs kunna aktualisera frågan om vilken domstol som skulle vara behörig talar snarare för att det förutsattes vara möjligt att också fortsättningsvis föra en talan på grund av processuella fel och att det därutöver skulle vara möjligt för allmän domstol att pröva de sakfrågor som skiljemännen avgjort. För denna slutsats talar också det förhållandet att departementschefen i motiven uttalat att reformen innebar en ordning där ”skiljedomar skall kunna prövas av domstol inte bara när formella fel har förekommit vid skiljeförfarandet utan också när en part är missnöjd med skiljemännens bedömning” (a. prop. s. 9).
Mot bakgrund av vad som ovan anförts anser hovrätten att ordalydelsen i 22 kap. 24 § aktiebolagslagen inte kan anses utesluta möjligheten att föra en talan som tar sikte på ett upphävande av en skiljedom i en inlösentvist på grund av processuella fel och att förarbetena talar för att en sådan ordning varit lagstiftarens avsikt.
Det förfarande som gäller i inlösentvister innehåller vissa särskilda inslag. Inlösentvisten prövas inte direkt av allmän domstol, utan först av skiljenämnd. Denna ordning motiveras bl.a. av att det inom ramen för ett skiljeförfarande är enklare att uppbringa den specialistkompetens som krävs (prop. 2004/05:85 s. 458). Även förfarandet inför skiljenämnden enligt 22 kap. 5 § aktiebolagslagen innehåller vissa särdrag. Till skillnad från andra typer av skiljeförfaranden rör det sig inte i dessa fall om ett frivilligt avstående från domstolsprövningen. Därtill kommer att förfarandet har ett expropriativt inslag och att det därför innehåller speciella rättegångskostnadsregler till förmån för minoritetsaktieägarna.
De processuella fel som kan förekomma i ett skiljeförfarande i en inlösentvist bör kunna angripas. Alla handläggningsfel är emellertid inte sådana att de inom ramen för endast en materiell prövning lämpligen kan avhjälpas av allmän domstol utan att parterna också samtidigt kan anses fråntagna en prövning i enlighet med vad som föreskrivs i 22 kap. 5 § aktiebolagslagen. Skiljenämndens särskilda funktion i förfarandet är sådan att det enligt hovrättens mening finns sakliga skäl som motiverar att en talan om upphävande av en skiljedom i en inlösentvist ska kunna föras. Det har därför ankommit på tingsrätten att i sak pröva de frånvarande aktieägarnas yrkande om upphävande av skiljedomen på grund av omständigheter som anges i 34 § lagen om skiljeförfarande.
Tingsrättens beslut ska därför undanröjas och målet i den delen återförvisas dit för fortsatt behandling.
Hovrätten undanröjer tingsrättens beslut och återförvisar målet till tingsrätten för fortsatt behandling.
Liberala Tidningar i Mellansverige AB överklagade hovrättens beslut och yrkade att HD skulle, med upphävande av beslutet, avvisa de frånvarande minoritetsaktieägarnas i VLT AB talan såvitt avsåg yrkandet om upphävande av del av skiljedom meddelad den 29 september 2010.
De frånvarande minoritetsaktieägarna i VLT AB, företrädda av den gode mannen, motsatte sig ändring av hovrättens beslut.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, (justitiesekreteraren Coleman) föreslog i betänkande följande beslut:
HD delar hovrättens bedömning i samtliga delar. Hovrättens beslut ska därför fastställas.
HD fastställer hovrättens beslut.
HD (justitieråden Little, Weber och Gross, referent) meddelade den 29 november 2013 följande slutliga beslut:
I 22 kap.aktiebolagslagen (2005:551) upptas bestämmelser om inlösen av minoritetsaktier. Enligt 5 § första stycket ska en tvist om huruvida det finns en rätt eller skyldighet till inlösen eller om lösenbeloppets storlek prövas av tre skiljemän.
Den 29 september 2010 meddelades en skiljedom i en tvångsinlösentvist mellan majoritetsaktieägaren i VLT AB (publ.), Liberala Tidningar i Mellansverige AB (LT), och minoritetsaktieägarna, samtliga företrädda av en god man enligt 22 kap. 10 § aktiebolagslagen.
På minoritetsaktieägarnas vägnar väckte den gode mannen talan mot skiljedomen vid Stockholms tingsrätt och yrkade bl.a. att skiljedomen till viss del skulle upphävas. I stämningsansökningen åberopades att skiljenämnden skulle ha handlagt tvisten på ett partiskt sätt genom att inte ge minoritetsaktieägarna begärd tid för att utföra sin talan och att detta utgjorde ett handläggningsfel enligt 34 § första stycket 6 lagen (1999:116) om skiljeförfarande (skiljeförfarandelagen). Tingsrätten avvisade yrkandet.
Efter överklagande undanröjde hovrätten tingsrättens avvisningsbeslut och återförvisade målet till tingsrätten för fortsatt behandling. LT har överklagat hovrättens beslut och yrkat att tingsrättens avvisningsbeslut fastställs.
I 22 kap. 5 § första stycket aktiebolagslagen föreskrivs det vidare att, om inte något annat följer av bestämmelserna i kapitlet, gäller i fråga om skiljemännen och förfarandet i tillämpliga delar vad som föreskrivs i skiljeförfarandelagen.
Skiljeförfarandelagens bestämmelser är uppdelade under nio rubriker, bland dem ”Skiljemännen” (7-18 §§) och ”Förfarandet” (19-26 §§). Under rubriken ”Förfarandet” finns det regler om handläggningen. Såvitt här är av intresse märks 21 §, där det föreskrivs att tvisten ska handläggas opartiskt, och 24 § första stycket, där det föreskrivs att skiljemännen ska ge parterna tillfälle att i all behövlig omfattning utföra sin talan skriftligt eller muntligt.
LT har gjort gällande att lagstiftaren har exkluderat en tillämpning av bestämmelserna i 33-36 §§ skiljeförfarandelagen, eftersom dessa inte finns under rubrikerna ”Skiljemännen” eller ”Förfarandet”. Av det skälet skulle det inte vara möjligt för tingsrätten att med stöd av 34 § första stycket 6 upphäva skiljedomen oberoende av om det har förekommit ett handläggningsfel i skiljeförfarandet eller inte.
Frågan i målet är alltså om det är möjligt att på det sätt som minoritetsaktieägarna har yrkat upphäva skiljedomen enligt reglerna om klander i skiljeförfarandelagen.
Skiljeförfarandelagen ger inget utrymme för att överklaga en skiljedom. Inte heller innehåller lagen några bestämmelser om extraordinära rättsmedel. Under rubriken ”Skiljedoms ogiltighet och upphävande av skiljedom”, som omfattar 33-36 §§, finns det emellertid regler om vissa särskilda rättsmedel, bl.a. klandertalan enligt 34 §.
När handläggningsfel föreligger, kan en skiljedom efter klander upphävas enligt 34 § första stycket 6 skiljeförfarandelagen. Det förutsätter att felet är utan partens vållande och att det sannolikt har inverkat på utgången. Om ett handläggningsfel är reparerbart kan skiljenämnden enligt 35 § skiljeförfarandelagen beredas tillfälle att återuppta skiljeförfarandet.
Som ett typexempel på handläggningsfel brukar nämnas att en part inte har fått tillfälle att i erforderlig omfattning utföra sin talan (jfr t.ex. Little, Skiljeförfarande En kommentar, 2 uppl. 2012, 34-5.2.1). Ett upphävande av en skiljedom på grund av ett handläggningsfel förutsätter emellertid att det är fråga om mera kvalificerade fel (se prop. 1998/99:35 s. 148). Att en skiljedom kan upphävas efter en klandertalan avseende ett handläggningsfel är ett uttryck för det grundläggande samhälleliga intresset av att parterna i ett skiljeförfarande får en rättssäker prövning av sin tvist.
När det gäller inlösen av minoritetsaktier i skiljeförfarande - s.k. tvångsinlösenförfarande - finns det i 22 kap. 24 § aktiebolagslagen en särskild bestämmelse om rättsmedel. Där föreskrivs det att part eller god man som är missnöjd med en skiljedom i en inlösentvist har rätt att väcka talan vid Stockholms tingsrätt. Prövningen i tingsrätten omfattar både formella och materiella brister i skiljedomen (se prop. 2004/05:85 s. 474).
Ordningen med skiljeförfarande i tvångsinlösentvister introducerades genom 1944 års aktiebolagslag. Regleringen var då närmast identisk med den som nu gäller. I 1975 års aktiebolagslag begränsades rätten att föra talan mot skiljedomen till vad som gäller för skiljedomar i allmänhet, eftersom det ansågs vara olämpligt att tvister om lösenbelopp skulle kunna prövas i fyra instanser (se prop. 1975:103 s. 317 f.). Nyordningen i 1975 års aktiebolagslag föranledde emellertid kritik; bl.a. ifrågasattes om regleringen stod i överensstämmelse med artikel 6 i Europakonventionen om rätten att få civila rättigheter prövade i domstol. Lagen ändrades därför på så sätt att part åter fick möjlighet till materiell prövning i domstol (se prop. 1983/84:184 s. 8 f.). Den ordningen behölls i 2005 års aktiebolagslag (se prop. 2004/05:85 s. 474).
Frågan om tillämpligheten av reglerna om klander av skiljedom i inlösentvister har berörts i förarbetena (se prop. 1983/84:184 s. 18 f. och 22 samt prop. 2004/05:85 s. 829). I 1984 års lagstiftningsärende tog Lagrådet upp spörsmålet om rätt forum för talan mot skiljedom och föreslog även en formulering i lagtexten i anslutning till vad som föreskrivits i 1944 års lag i fråga om skiljemännen och förfarandet inför dem. Lagrådet uttalade, med instämmande från departementschefen, att det i lagtexten borde klarläggas att bestämmelserna om klander av skiljedom uteslöts genom den valda formuleringen och att aktiebolagslagens bestämmelser om klander var exklusiva i förhållande till dåvarande skiljedomslagstiftning, 1929 års lag om skiljemän.
Före 1984 års lagändring hade 1975 års lag inneburit att sedvanliga principer om klanderbara skiljedomar skulle tillämpas, dvs. att skiljedomar kunde upphävas om det hade förekommit handläggningsfel i förfarandet. Frågan är då om denna ändring, som också avspeglas i 2005 års aktiebolagslag, innebär att det inte är möjligt att upphäva en skiljedom om tvångsinlösen på grund av allvarliga handläggningsfel, eftersom aktiebolagslagen inte innehåller någon hänvisning till skiljeförfarandelagens regler om upphävande av skiljedom efter klander. Det skulle i så fall innebära att formella fel i ett tvångsinlösenförfarande kommer att sakna praktisk betydelse sedan skiljedom har meddelats, eftersom sådana fel saknar betydelse för den materiella prövning som tingsrätten ska göra under alla förhållanden.
Ordningen med skiljenämnd som första instans i inlösentvister har motiverats med möjligheten att i en skiljenämnd uppbringa den särskilda sakkunskap i värderingsfrågor som anses nödvändig (se bl.a. prop. 2004/05:85 s. 458). Av det följer att tyngdpunkten i en inlösentvist ska ligga i förfarandet inför skiljenämnden.
Enligt 22 kap. 23 § aktiebolagslagen är huvudregeln i en inlösentvist som har påkallats av majoritetsaktieägaren att denne ska svara för ersättningen till skiljemännen och den gode mannen. Det beror främst på att en rätt till tvångsinlösen utgör ett ingrepp i äganderätten. En ordning där handläggningsfel i skiljeförfarandet inte kan föranleda upphävande av skiljedomen skulle kunna äventyra detta kostnadsskydd för minoritetsaktieägarna. Om minoritetsaktieägarna väcker talan mot skiljedomen i tingsrätt gäller nämligen allmänna principer om fördelning av rättegångskostnader i tvistemål. Huvudregeln är då att förlorande part ska ersätta vinnande parts kostnader. Det skulle innebära en väsentlig nackdel för minoritetsaktieägarna, om de tvingades bära kostnadsrisken för att i tingsrätten ta fram argumentation och bevisning, som egentligen borde ha funnits i skiljeförfarandet.
Som har framgått av det föregående gäller i inlösenförfaranden i tillämpliga delar vad som föreskrivs i skiljeförfarandelagen i fråga om skiljemännen och förfarandet, om inte något annat följer av bestämmelserna i 22 kap.aktiebolagslagen. Det är då att märka att det i kapitlet inte finns någon föreskrift om rättsmedel, som särskilt tar sikte på det fallet att vad som gäller i fråga om skiljemännen och förfarandet har åsidosatts. Frågan om relevant rättsmedel i sådana fall berörs inte heller i förarbetena till 1984 års ändringar av 1975 års aktiebolagslag eller till 2005 års aktiebolagslag. Det ligger därför nära till hands att på samma sätt som tidigare (dvs. före 1984 års ändringar av aktiebolagslagen) tilllämpa gällande skiljedomslags regler i den omfattning som erfordras för att lagens bestämmelser om skiljemännen och förfarandet ska få ett effektivt genomslag.
Detta skulle också innebära att allvarliga handläggningsfel i ett tvångsinlösenförfarande behandlas enligt samma principer som gäller för sådana fel i tvistemål vid allmän domstol. Enligt rättegångsbalken får en högre rätt då undanröja en lägre rätts dom, om felet inte utan väsentlig olägenhet kan avhjälpas i den högre rätten (se 50 kap. 28 § och 55 kap. 15 § andra stycket RB). De ändamålsskäl som talar för att en underrättsdom i vissa situationer ska undanröjas gör sig gällande med än större styrka beträffande handläggningsfel i ett inlösenförfarande.
Det föreligger sålunda starka skäl för att minoritetsaktieägarna ska ha rätt till en ny prövning i skiljeförfarande. För detta talar också att annars skulle uttalandet i förarbetena om att prövningen i tingsrätten omfattar också formella brister i skiljedomen (se p. 12) i praktiken vara innehållslöst.
Mot en ny prövning i skiljeförfarande har LT invänt att det kan innebära processuella komplikationer beträffande bl.a. frågan om relevant värderingsdag, där påkallelsedagen är bestämmande. Men det kan inte antas att det rör sig om några mer beaktansvärda svårigheter. När det gäller betydelsen av påkallelsedagen märks att vägledning torde kunna hämtas i regleringen i 45 § andra stycket skiljeförfarandelagen. Enligt den bestämmelsen ges en part under vissa förutsättningar möjlighet att åberopa rättsverkningarna av en tidigare begäran om skiljeförfarande.
Slutsatsen blir att ifall de bestämmelser i skiljeförfarandelagen om skiljemännen och förfarandet som enligt 22 kap. 5 § första stycket aktiebolagslagen gäller i en inlösentvist har åsidosatts, så ska den förfördelade parten ha rätt till de rättsmedel som föreskrivs i skiljeförfarandelagen. Det ankommer då på tingsrätten att göra den prövning som enligt lagen ska göras av hovrätt vid klander av skiljedom.
Mot bakgrund av det anförda har det ålegat tingsrätten att pröva minoritetsaktieägarnas yrkande om upphävande av skiljedomen enligt 34 § första stycket skiljeförfarandelagen. LT:s överklagande ska därför avslås och målet följaktligen återförvisas till tingsrätten i enlighet med hovrättens beslut.
Liberala Tidningar i Mellansverige AB:s överklagande avslås.
Justitieråden Wong och Ferguson var skiljaktiga och anförde:
Vi anser, särskilt med hänsyn till rättegångskostnadsregleringen (se majoriteten p. 17), att det skulle vara en ändamålsenlig ordning om en skiljedom kunde upphävas enligt 34 § 6 lagen om skiljeförfarande när det förekommit något fel i handläggningen som inverkat på utgången. Enligt vår mening är emellertid lagtexten i 22 kap. 5 § aktiebolagslagen, inte minst hänvisningen i tredje stycket till 24 § om talan mot skiljedom, klar och entydig. Bestämmelsen och de tydliga förarbetsuttalandena (se majoriteten p. 14) lämnar inget utrymme för att en skiljedom som meddelats i en inlösentvist skulle kunna upphävas med tillämpning av 34 § lagen om skiljeförfarande. Tvärtom framgår att bestämmelserna i 22 kap.aktiebolagslagen exklusivt reglerar frågan om domstols prövning av skiljedomen och att lagen om skiljeförfarande (i tillämpliga delar) gäller endast i fråga om skiljemännen och förfarandet inför dem.
I likhet med tingsrätten avvisar vi därför de frånvarande minoritetsaktieägarnas talan såvitt avser yrkandet om att skiljedomen ska upphävas.
HD:s beslut meddelat: den 29 november 2013.
Mål nr: Ö 1741-12.
Lagrum: 22 kap.5, 10, 23 och 24 §§aktiebolagslagen (2005:551), 21, 24, 34, 35 och 45 §§ lagen (1999:116) om skiljeförfarande samt 50 kap. 28 § och 55 kap. 15 § RB.