Yngling, som när han nyss fyllt 20 år gjort sig skyldig till häleri vilket bedömts såsom grovt brott, har erhållit villkorlig dom förenad med bötesstraff. 1 kap 7 § och 27 kap 1 och 2 §§ BrB.
Allmän åklagare yrkade vid Stockholms TR ansvar å S.O., född 1966, för häleri, grovt brott.
Åtal väcktes även mot Morales a för grovt rån för det de medelst våld stulit Young tobaksvaror ur en lastbil.
Åtalet mot S.O. avsåg följande gärning: S.O. har d 18 okt 1986 med insikt om den brottsliga åtkomsten av tobaksvarorna dels varit Mcknight behjälplig med att transportera varorna från Stockholm till Edsbro och där lasta av varorna, dels mottagit varorna för förvaring i en av S.O. disponerad stuga i Edsbro, vilka förfaranden varit ägnade att försvåra återställandet. Brottet är med hänsyn till varornas betydande värde att anse såsom grovt.
TR:n (ordf chefsrådmannen Young) meddelade dom d 19 nov 1986. TR:n fann åtalet mot Mcknight och medtilltalade styrkt men bedömde brottet som rån.
Domskäl. Beträffande åtalet mot S.O. anförde TR:n i domskälen: S.O. har enligt sina egna uppgifter tagit sådan befattning med stöldgodset att han måst inse att detta hade ett mycket avsevärt värde, och rätten finner honom därför inte kunna undgå ansvar för grovt häleri på sätt lagts honom till last.
De tilltalade är ej tidigare lagförda för brott och de får genomgående goda personliga vitsord i utförda personundersökningar.
Beträffande S.O. kan mera ingripande påföljd än en villkorlig dom ej anses påkallad, men påföljden bör av hänsyn till allmän laglydnad förenas med kännbara böter.
Domslut (som bestämdes av fyra nämndemän). TR:n dömde S.O. jämlikt 9 kap 6 § 1 och 3 st BrB för häleri till villkorlig dom jämte 80 dagsböter å 20 kr.
Mcknight och övriga åtalade ådömdes fängelsestraff.
TR:ns ordförande, med vilken en nämndeman förenade sig, var såtillvida skiljaktig att han av allmänpreventiva skäl dömde S.O. till fängelse 3 mån.
Såväl åklagaren som S.O. fullföljde talan i Svea HovR. Åklagaren yrkade att S.O. skulle dömas till fängelse. S.O. yrkade frikännande.
Åklagaren fullföljde talan även beträffande L.R. o a.
Domskäl. HovR:n (hovrättslagmannen George, hovrättsrådet Rodriguez och hovrättsassessorn Flores, referent, samt nämndemännen Butler och Jones) meddelade dom d 15 jan 1987. I domskälen utsades att värdet av tobaksvarorna angivits till 271 000 kr i grossistledet och till ett 15 % högre belopp i konsumentledet samt anfördes i fråga om åtalet mot S.O.: Vad angår S.O:s befattning med godset är till en början upplyst att Mcknight i förväg hade tagit vissa kontakter för att sälja partiet vidare men att spekulanterna drog sig undan på grund av den uppmärksamhet rånet fick i massmedia.
Mcknight har vidare uppgivit att han, för att tillsvidare gömma undan partiet, ringde upp S.O. och bad om hans hjälp med att stoppa undan en del prylar" men han berättade inte vad det var för varor. Han visste att S.O. disponerade ett ställe på landet.
S.O. har uppgivit: När Mcknight ringde på kvällen var han upptagen och de kom överens om att träffas kl 2 på natten. Mcknight bad då att få ställa undan en del saker i S.O:s hus på landet. Det var bråttom eftersom Mcknight skulle lämna tillbaka hyrbilen, vari sakerna var lastade, påföljande morgon. De åkte därför direkt och S.O. visade vägen. Det var aldrig något tal om vad lasten innehöll men S.O. antog att Mcknight, som ständigt hade dålig ekonomi, ville undanskaffa egendom från sin lägenhet för att skydda sig mot fordringsägare. Framkomma till stugan låste S.O. upp, anvisade Mcknight ett rum att ställa in godset i och gick sedan därifrån för att utföra vissa sysslor. När han kom tillbaka, hade Mcknight burit in det mesta och S.O. hjälpte till med det som var kvar. Han bar 10-15 kartonger. När allt var inburet öppnade Mcknight en kartong och S.O. såg då att den innehöll tobak, snus och godis. Han förstod då att allt inte stod rätt till men hade tidigare inte fattat några misstankar.
S.O., som erkände gärningen vid TR:n, har som grund för sitt bestridande av ansvar angivit att den omständigheten, att han först när förvaringen påbörjats förstod att varorna åtkommits genom brott, innebär att han inte kan göras ansvarig för häleribrott.
HovR:n gör i denna del följande bedömning. Med hänsyn till vad som genom åberopade foton framgått om de väl förslutna kartongernas utseende och tobaksbolagets märkning av dem kan det hållas för visst att S.O. i vart fall när han själv bar in sådana kartonger i huset måste ha förstått att de inte innehöll L.R:s inventarier utan fastmer sådant gods som deras utseende och märkning gav tydliga besked om. Hans befattning med godset har varit ägnad att försvåra dettas återställande. S.O. kan därför inte undgå ansvar för häleri, som med hänsyn till godsets omfattning och värde skall bedömas som grovt.
S.O. hade vid tiden för brottet ej fyllt 21 år. Häleribrottet är emellertid av så allvarligt slag att det på grund av allmänpreventiva hänsyn föreligger särskilda skäl för frihetsberövande påföljd. HovR:n finner dock skäl att vid straffmätningen beakta S.O:s ungdom genom att utmäta kortare fängelsestraff än vad som stadgas för brottet.
Domslut. HovR:n ändrade på det sättet TR:ns dom beträffande  S.O. att påföljden, med tillämpning av 33 kap 4 § 1 st BrB, bestämdes till fängelse 3 mån.
S.O. (offentlig försvarare advokaten K.K.) sökte revision och yrkade att han måtte dömas till villkorlig dom jämte böter.
Riksåklagaren biträdde S.O:s talan.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, RevSekr Trägård, hemställde i betänkande, att HD måtte meddela följande dom: Domskäl. Som domstolarna funnit har S.O. gjort sig skyldig till häleri. Brottet är grovt.
Enligt 26 kap 4 § 2 st BrB får fängelse ådömas den som fyllt 18 men ej 21 år endast när det med hänsyn till allmän laglydnad föreligger särskilda skäl för frihetsberövande. S.O. var vid tidpunkten för brottet och fortfarande vid tidpunkten för HovR:ns dom 20 år gammal. Han har emellertid numera fyllt 21 år. HD har därför inte som HovR:n att pröva, huruvida det föreligger särskilda förutsättningar för att döma S.O. till fängelse.
Det torde numera vara en allmän uppfattning att frihetsstraff ofta verkar nedtryckande på den dömde och över huvud taget har övervägande negativa effekter för den som straffas. Denna inställning ligger bakom flera senare ändringar i BrB:s påföljdssystem. Som en grundläggande princip vid påföljdsval får anses gälla att frihetsstraff så långt möjligt bör undvikas framför allt när det gäller unga lagöverträdare. Denna princip har kommit till uttryck bl a genom lagändringar som syftar till att öka användningen av ej frihetsberövande påföljd vid förstagångsbrottslighet i allmänhet (se prop 1982/83:85 s 69) och beträffande brott av unga lagöverträdare i synnerhet (se prop 1978/79:212 s 65).
Som HD tidigare har pekat på (NJA 1982 s 17) är det av vikt att domstolarna noga beaktar vad som under förarbetena har uttalats om tillämpning av frihetsberövande påföljder. Inte minst viktigt är det att unga personer med ingen eller ringa kriminell belastning inte utan trängande skäl döms till fängelse. För enstaka förmögenhetsbrott av sådana personer bör fängelsestraff komma i fråga endast om starka allmänpreventiva skäl talar för det.
Det brott som S.O. gjort sig skyldig till är av allvarlig beskaffenhet. S.O:s förfaringssätt tyder dock inte på någon särskild förslagenhet och gärningen framstår som en engångshändelse. Den kan inte anses så svårartad att fängelse är nödvändigt av allmänpreventiva skäl. S.O. är inte tidigare lagförd för brott. På grund av det anförda och då S.O:s personliga förhållanden inte talar däremot skall han dömas till en icke frihetsberövande påföljd. S.O. lever under ordnade sociala förhållanden. Han skall därför erhålla villkorlig dom. Av hänsyn till allmän laglydnad bör han dessutom dömas till ett kännbart bötesstraff
Domslut. Med ändring av HovR:ns dom fastställer HD TR:ns domslut.
HD (JustR:n Rivas, Hoffman, Christensen, Jenkins och Solerud, referent) beslöt följande dom: Domskäl. Som domstolarna funnit har S.O. gjort sig skyldig till häleri. Brottet är att bedöma som grovt.
Av utredningen i målet framgår att S.O. lever under ordnade sociala förhållanden och aldrig uppvisat några missbruksproblem eller andra sociala problem. Han har inte tidigare lagförts för brott.
Med hänsyn till vad sålunda framkommit om S.O:s personliga förhållanden finns det inte grundad anledning befara att han kommer att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet. Den från individualpreventiv synpunkt lämpligaste påföljden är således villkorlig dom. Valet står därför mellan denna påföljd och fängelse.
För att S.O., som numera fyllt 21 år, skall kunna erhålla villkorlig dom krävs det till följd av stadgandet i 27 kap 1 § 2 st BrB att hinder på grund av brottets svårhet eller annars inte möter av hänsyn till allmän laglydnad.
Det brott S.O. gjort sig skyldig till är av allvarlig beskaffenhet. Gärningen framstår emellertid som en engångshändelse, vilken väsentligen kan förklaras av att S.O., som då nyss fyllt 20 år, oförberedd kommit i en situation som han inte bemästrade. I betraktande av den återhållsamhet som bör iakttas när det gäller ådömandet av frihetsberövande påföljd för enstaka förmögenhetsbrott begångna av unga lagöverträdare med ingen eller ringa kriminell belastning, kan gärningen inte anses så svårartad att hinder av allmänpreventiva skäl föreligger att meddela villkorlig dom. Såsom TR:n funnit bör dock av hänsyn till allmän laglydnad en sådan påföljd förenas med kännbara böter.
Domslut. Med ändring av HovR:ns dom fastställer HD TR:ns domslut.