I kollektivavtal rörande lön och allmänna anställningsvillkor m.m. på det kommunala området (ÖLA) ingår Allmänna Bestämmelser (AB). Enligt dessa bestämmelser utges kompensation för övertidsarbete i form av ledighet eller kontant ersättning. Har arbetsgivaren eller den enskilda arbetstagaren rätt att välja kompensationsform? - I domen berörs frågan om en valrätt för arbetsgivaren kan grundas på arbetsledningsrätten.
Parter:
Göteborgs stad.
Mellan Göteborgs stad och Vårdförbundet SHSTF har gällt varandra i allmänhet avlösande kollektivavtal rörande lön och allmänna anställningsvillkor m.m. (ÖLA). Såsom en del av avtalen har ingått Allmänna bestämmelser. Gällande kollektivavtal innehåller Allmänna bestämmelser 94 (AB 94). AB 94 avlöste Allmänna bestämmelser 89 (AB 89).
L.M. är medlem i förbundet. Hon är deltidsanställd hos staden som barnmorska inom Göteborgs sjukvård, Östra sjukhuset.
L.M. blev beordrad till tjänstgöring söndagen den 25 juli 1993 och lördagen den 7 augusti samma år. Dessa dagar var fridagar för henne enligt arbetstidsschema. Tjänstgöringen var avtalsenligt att anse som kvalificerad övertid. För aktuell tid gällde AB 89.
Maldonado uppstod rörande rätten att bestämma vilken form för övertidskompensation - ledighet eller pengar - som skall utges till L.M..
Tvisten om L.M:s rätt till kompensation för tjänstgöringen under de två aktuella fridagarna har i arbetsdomstolen fått  ändrad karaktär och kommit att  gälla - på talan av staden - om staden alltid har rätt att avgöra valet av kompensationsform när deltidsanställd tjänstgör på fridag samt - på talan genstämningsvis av förbundet - om vid övertidsarbete i allmänhet arbetstagare alltid har rätt att själv avgöra om hon eller han vill ha kompensation i form av ledighet.
AB 89 i dess lydelse fr.o.m. den 1 januari 1992 innehåller bl.a. följande bestämmelser.
1 mom. Arbetstagare äger åtnjuta avlöningsförmåner enligt vad som anges i detta avtal.
Avlöningsförmåner utgörs av lön enligt §§ 14-18, semesterlön, semesterersättning och lön under ledighet samt följande särskilda ersättningar nämligen kompensation för övertidsarbete, färdtidsersättning, tillägg för obekväm arbetstid, jour- och beredskapsersättning, kallortstillägg, tillägg vid förskjuten arbetstid och vikariatsersättning.
2 mom. För övertidsarbete enligt ovan under två timmar närmast före och efter ordinarie arbetstid - enkel övertid - utges kompensation för varje övertidstimme med 1 ½ timmes ledighet eller med belopp som framgår av Bilaga A för enkel övertid. För övertidsarbete under annan tid - kvalificerad övertid - utges kompensation för varje övertidstimme med två timmars ledighet eller med belopp som framgår av Bilaga A för kvalificerad övertid.
Om övertidsarbete utförts både före och efter ordinarie arbetstid skall den tid, som sammanlagt överstiger två timmar - inräknat eventuellt övertidsarbete på tid mellan ett i flera perioder uppdelat ordinarie arbetspass - utgöra kvalificerad övertid.
Vid beräkning av övertidsarbete enligt detta moment skall påbörjad halvtimme anses som fullgjord halvtimme.
När övertidsarbete påbörjas före kl 05.00 skall - oberoende av vad som ovan sägs - ersättning för kvalificerad övertid utges för arbete utfört under de två timmarna närmast före ordinarie arbetstids början. Som övertidsarbete betraktas inte tid, som tas i anspråk genom ändrad förläggning eller förskjutning av arbetstiden.
3 mom. Deltidsanställd arbetstagare, som utöver för deltidsanställningen fastställd tjänstgöringstid fullgör arbete, erhåller - med i andra stycket angivet undantag - fyllnadslön härför enligt bestämmelserna i Bilaga A 1.
Efter överenskommelse mellan arbetsgivare och arbetstagare kan fyllnadstjänstgöring i stället ersättas med ledighet av motsvarande längd.
Deltidsanställd arbetstagare, som utför arbete utöver den för motsvarande heltidsanställning enligt detta avtal fastställda tjänstgöringstiden (övertidsarbete), erhåller kompensation härför under samma förutsättningar och efter samma grunder som gäller för heltidsanställd.
b) arbetstid som överstiger 8 timmar per dag - eller i schema upptagen längre ordinarie arbetstid - utgöra arbete på övertid.
Med fridag enligt mom 3 a) avses lör-, sön- och helgdag som inte är ordinarie arbetstid.
De nu återgivna bestämmelserna ingår oförändrade i AB 94.
Yrkanden m.m.
Staden har väckt talan vid arbetsdomstolen med yrkande att domstolen skall fastställa att de omtvistade bestämmelserna, § 30 mom. 2 och 3 i AB 89 i lydelsen fr.o.m. den 1 januari 1992, innebär en rätt för staden att ensam avgöra vilken kompensationsform - ledighet eller pengar - som skall utgå till en deltidsanställd för tjänstgöring på fridag, varmed avses lördag, söndag eller helgdag som inte är ordinarie arbetstid.
Förbundet har bestritt stadens yrkande samt genstämningsvis yrkat att arbetsdomstolen skall fastställa att § 30 mom. 2 i AB 89 i lydelsen fr.o.m. den 1 januari 1992 innebär en rätt för arbetstagaren att i stället för kontant ersättning välja ledighet som kompensation för övertid.
Staden har bestritt förbundets genstämningsvis framställda yrkande.
Parterna har yrkat ersättning för rättegångskostnader.
Yttranden i målet enligt 5 kap. 1 § andra stycket arbetstvistlagen har avgivits av Landstingsförbundet, Civilingenjörsförbundet, Lärarförbundet, Svenska Kommunalarbetareförbundet och Sveriges Kommunaltjänstemannaförbund.
Till utveckling av sin talan har parterna anfört i huvudsak följande.
År 1965 träffades kollektivavtal på det arbetarkommunala området, vilka benämndes ABK/ABKD. D står för deltidsanställda. På tjänstemannaområdet slöts kollektivavtalen ABT/ABTD. På landstingssidan träffades motsvarande avtal, LABK/LABT.
Rätten till gottgörelse för övertid inom ABK-området reglerades i § 11 och omfattade endast en rätt till pengar. I ABKD förekom dock ingen särskild regel om rätt till ersättning för övertid.
I ABT förekom de aktuella reglerna i § 23. I mom. 3 angavs att gottgörelse för övertid kunde utgå antingen som ledighet eller i form av pengar. Mom. 4 innehöll allmänna regler för hanteringen av gottgörelse för övertid. I momentet föreskrevs att gottgörelse i första hand skulle utgå i form av ledighet. Endast om ledighet inte kunde utges inom en månad från det att övertidsarbetet fullgjorts skulle pengar utgå.
De nu återgivna bestämmelserna i ABT visar att det när avtalet slöts år 1965 stod klart att kompensationen för övertidsarbete i första hand skulle utgå i form av ledighet. Arbetsgivaren avgjorde i vilken form kompensation skulle utgå. Det förelåg inte någon princip av innebörd att arbetstagaren i varje läge hade en rätt att utfå kompensation för övertid i pengar.
I § 23 i ABTD föreskrevs att deltidsanställd som tjänstgjorde utöver sin deltidsanställning hade rätt till ersättning för överskjutande tjänstgöringstimme med visst belopp, s.k. fyllnadslön. Första stycket sista meningen i samma paragraf innehöll en regel av innebörd att kompensation för överskjutande tjänstgöring kunde utgå genom ledighet efter överenskommelse därom mellan kommunen och deltidsanställd tjänsteman.
I Landstingsförbundets kommentar till ABT 65 angavs att gottgörelse för övertidsarbete utgår i den form som arbetsgivaren beslutar. Det tillades att gottgörelsen i möjligaste mån i första hand skulle utgå i form av ledighet.
Den "stupstocksregel" som bestämmelsen om kompensation för övertid i ABT utgjorde ansågs styra arbetsgivaren alltför hårt. Detta bedömdes inte var önskvärt i alla lägen. Regeln om hur övertidsgottgörelse skulle hanteras togs därför bort år 1970. Detta ledde till att arbetsgivaren själv fick större utrymme att bestämma i vilken form kompensation för övertid skulle utgå.
Parallellt med kollektivavtalen gällde kommunaltjänstemannalagen från år 1965. Enligt 2 § i denna lag fick kollektivavtal inte träffas avseende myndighetens arbetsuppgifter, ledningen och fördelningen av arbetsuppgifterna inom myndigheten, arbetstidens förläggning eller rätt till annan ledighet än semester. Denna lag gällde fram till år 1977.
ABT, ABK, LABT och LABK - tillsammans med reglerna inom respektive område avseende de deltidsanställda - slogs år 1980 samman till avtalet Allmänna bestämmelser 80 (AB 80). Någon nämnvärd förändring av de i detta mål aktuella reglerna hade då inte skett från kollektivavtalens tillkomst år 1965. De omtvistade reglerna återfinns från och med år 1980 i § 30. År 1980 gjordes det i en anmärkning till § 30 mom. 3 en precisering av vad som avses med fridag. År 1991 fick de aktuella bestämmelserna den lydelse som är till bedömning i målet.
Stadens uppfattning är att arbetsgivaren ensam avgör i vilken form kompensation skall utges för övertidsarbete. Arbetsgivaren bestämmer med hänsyn till vad som är bäst för verksamheten - givetvis efter beaktande av arbetstagarens önskemål - i vilken form kompensation för övertid skall utgå. Ett sådant arbetsgivarbeslut kan inte angripas rättsligt.
Bohuslandstinget har i tidigare sammanhang i ett yttrande givit exempel på hur arbetstagaren kan önska viss kompensationsform och att det sedan är upp till arbetsgivaren att godkänna denna. Av protokoll från tvisteförhandlingar mellan Landstingsförbundet och Svenska kommunalarbetareförbundet framgår att arbetsgivarparterna hävdat sin rätt att - såsom en del av rätten att leda och fördela arbetet - avgöra i vilken form kompensation för övertid skall utgå.
I § 30 mom. 2 anges att kompensation för övertid skall utges i form av ledighet eller med belopp som framgår av bilaga A. Ordalydelsen är således att kompensation skall utges, vilket tyder på att det är den som skall utge kompensation, dvs. arbetsgivaren, som har valmöjlighet. Det finns inte någon skrivning i andra momentet jämförbar med den som finns i tredje momentet om att man kan träffa överenskommelse om ersättning i form av ledighet i stället för fyllnadslön.
Vid tidpunkten för ABT-avtalets tillkomst år 1965 kunde på grund av kommunaltjänstemannalagen arbetsgivarens rätt att att leda och fördela arbetet inte inskränkas genom kollektivavtal. Eventuella avtal med sådant innehåll var ogiltiga enligt 2 § i lagen. Ett kollektivavtal som inneburit en rätt för arbetstagaren att välja i vilken form kompensation för övertid skulle utgå hade alltså varit stridande mot kommunaltjänstemannalagen. Någon partsavsikt att träffa ett sådant avtal fanns inte och något avtal med sådant innehåll slöts heller aldrig. Av ABT-avtalets från 1965 ordalydelse framgick att arbetstagaren inte hade någon valmöjlighet. Under de avtalsrörelser som varit därefter har inte avtalet förändrats i det avseendet. Således kvarstår arbetsgivarens rätt att välja i vilken form kompensation för övertid skall utges.
Det kan nämnas att SACO i 1980 års avtalsrörelse yrkade att i § 30 mom. 2 få infört texten: "För övertidsarbete...utges kompensation för varje övertidstimme valfritt antingen med 1,5 tim ledighet eller...med belopp...". Detta visar att SACO dittills hade uppfattningen att arbetstagaren inte hade möjlighet att välja kompensationsform.
Den bakgrundsbeskrivning som staden har lämnat är - med undantag av de slutsatser som dragits därav - i huvudsak riktig. Följande bör dock tilläggas.
Sedan år 1965 har det funnits möjlighet att sluta kollektivavtal inom den kommunala sektorn om lön och andra ersättningar. Det är riktigt att kollektivavtal inte fick träffas om arbetsledning, dvs. ordergivning. Frågan om vem som bestämmer i vilken form kompensation för övertid skall utgå är dock inte en sak som faller under arbetsgivarens rätt att leda och fördela arbetet. Kollektivavtal med sådant innehåll stred alltså inte mot den då gällande kommunaltjänstemannalagen. Från år 1965 och framåt har man på tjänstemannasidan i kollektivavtal reglerat att man som kompensation för övertid kan byta ut ersättning i lön mot ersättning i form av ledighet. Avtalskonstruktionen är sådan att när det gäller heltidsanställd sker detta i praktiken efter arbetstagarens eget val och när det gäller deltidsanställd är fyllnadslön huvudregeln, men man kan efter överenskommelse med arbetsgivaren byta ut lön mot ledighet.
År 1980 införhandlades det sista s.k. arbetaravtalet i vad som blev AB 80. Enligt arbetaravtalet utgick lön som ersättning för övertid och det fanns inte någon avtalsenlig rätt att välja ledighet i stället. I och med AB 80 blev regeln för hela den kommunala arbetsmarknaden att man fick välja ledighet i stället för lön som kompensation för övertid.
Förbundet bestrider att den i målet aktuella tjänstgöringen - som ju utförts av en deltidsanställd - skall bedömas enligt regeln för heltidsanställd i § 30 mom. 2. I § 30 mom. 3 tredje stycket föreskrivs att deltidsanställd som utför arbete utöver den för heltidsanställd fastställda tjänstgöringstiden, dvs. faktisk övertid, erhåller kompensation härför under samma förutsättningar och efter samma grunder som gäller heltidsanställd. I målet är det dock fråga om tjänstgöring som i enlighet med ordalydelsen i § 30 mom. 3 fjärde stycket endast skall anses som kvalificerad övertid. Denna regel är ingenting annat än en nivåbestämning för den kompensation som skall utgå avseende sådan tjänstgöring som för den enskilda arbetstagaren ansetts särskilt ingripande. Det kan nämnas att denna typ av tjänstgöring inte är övertid i arbetstidslagens mening. Sådan övertid skall således behandlas som vanlig fyllnadstjänstgöring och kompensation därför skall utgå i form av lön. Enligt § 30 mom. 3 andra stycket kan denna sedan bytas ut mot ledighet efter överenskommelse med arbetsgivaren. Endast arbete som fullgörs av deltidsanställd innebärande att vederbörande kommer upp i en tjänstgöringstid överstigande den för en heltidsanställd skall bedömas enligt § 30 mom. 2.
För det fall arbetsdomstolen skulle anse att regeln i § 30 mom. 2 är tillämplig i målet bestrids att denna regel ger staden rätt att ensam avgöra i vilken form kompensation för övertid skall utgå. Det finns allmänna rättsgrundsatser som innebär att ersättning för utfört arbete som huvudregel utgår i form av lön. Varken ordalydelsen eller innehållet i avtalet i övrigt stöder stadens uppfattning.
Konstruktionen av de allmänna avlöningsbestämmelserna i § 13 - där exempelvis vikariatsersättning och ersättning för övertidsarbete anges - bygger på att arbetstagaren äger åtnjuta avlöningsförmåner. Detta stöder förbundets uppfattning att huvudregeln är att lön skall utgå.
Inte heller rättspraxis eller det sätt varpå den aktuella frågan fått sin praktiska tillämpning av landstingen talar för stadens uppfattning. Praxis på arbetsmarknaden är att den enskilda arbetstagaren får välja kompensationsform för övertid. Det är även de lokala landstingens och kommunernas uppfattning att den enskilda arbetstagaren har en rätt att välja mellan lön och ledighet. Detta stöds bl.a. av de tjänstgöringsrapporter som ingivits i målet, vilka ensidigt upprättats av respektive arbetsgivare.
Av kommentaren till LABT/LABK 75 framgår också att Landstingsförbundet - genom att jämfört med kommentaren till LABT 65 ta bort skrivningen om att arbetsgivaren beslutar om ersättning för övertidsarbete - frånfallit uppfattningen att arbetsgivaren beslutar om formen för gottgörelse av övertidsarbete.
Det skall uppmärksammas att det är förbundets uppfattning att den enskilda arbetstagaren inte har någon rätt att bestämma när ledigheten skall läggas ut, eftersom detta kan påverka verksamhetens behöriga gång.
Om stadens uppfattning skulle godtas, innebär detta att arbetsgivaren i praktiken får en rätt att avstänga eller permittera en anställd från dennes tjänstgöring eller i vart fall vidta åtgärder som ger samma effekt. Exempelvis skulle arbetsgivaren kunna beordra en arbetstagare att arbeta övertid under helger samt lägga ut kompensation för övertidsarbetet i form av ledighet under vardagarna.
Av SACO:s yrkande i 1980 års avtalsrörelse kan inte automatiskt dras slutsatsen att SACO hade uppfattningen att det ej var arbetstagaren som avgjorde i vilken form kompensation för övertid skall utgå. I en avtalsrörelse framförs olika yrkanden. Formuleringarna av dessa yrkanden kan bl.a. tillkomma av pedagogiska skäl, dvs. man vill att det av en bestämmelse klart skall framgå vad det är som gäller. Detta behöver inte betyda att man yrkar en förändring. Det kan också vara fråga om ett s.k. "stopp-yrkande". År 1980 pågick nämligen en diskussion om läkarnas arbetstid. Arbetsgivarna ville inte medge att läkarna kunde ta ut all sin jourkompensation etc. i form av ledighet, eftersom de då kom att vara borta från verksamheten. Slutresultatet blev en "70-30"-regel dvs. 70 procent ledighet och 30 procent ekonomisk kompensation. SACO:s yrkande torde sammanhänga med denna frågeställning.
De allmänna avlöningsbestämmelserna i § 13 är administrativa regler vari anges vissa definitioner av vad som avses med löneförmåner. Varken hur respektive löneförmån skall utges eller att en arbetstagare alltid skall ha rätt att erhålla sådan förmån i pengar regleras genom de allmänna avlöningsbestämmelserna. Löneförmånen kompensation för övertidsarbete regleras i § 30. Där anges att sådan kompensation kan utges i ledighet eller pengar.
Ersättning i form av fyllnadslön är uttömmande reglerad i § 30 mom. 3 första och andra styckena. De regler som är aktuella i målet - § 30 mom. 3 tredje stycket i kombination med fjärde stycket - hänvisar till de regler som gäller för heltidsanställd i § 30 mom. 2. Man kan inte se § 30 mom. 3 skild från mom. 2 i samma paragraf såvitt gäller att få fram definitionerna på enkel och kvalificerad övertid samt i vilken form kompensation skall utges.
Det är adekvat att i § 30 mom. 3 fjärde stycket använda sig av ordet anses. Det finns inte något stöd för förbundets påstående att det skulle vara fråga om en måttbestämmelse. I § 30 mom. 1 finns angivet vad som över huvud taget är övertidsarbete. Sådant arbete föreligger när heltidsanställd arbetstagare fullgör arbete utöver fastställd tjänstgöringstid. I regeln i § 30 mom. 3 tredje stycket anges att deltidsanställd arbetstagare som utför arbete utöver det för heltidsanställd arbetstagare fastställda tjänstgöringsmåttet erhåller kompensation för övertid. Att det i § 30 mom. 3 fjärde stycket står att viss tjänstgöring skall anses som kvalificerad övertid beror på att denna ju enligt § 30 mom. 1 egentligen inte är övertid, såvida den inte uppfyller kriterierna i § 30 mom. 3 tredje stycket. Staden bestrider att begreppet kvalificerad övertid skulle ha olika innebörd i § 30 mom. 2 och 3. Kvalificerad övertid skall bedömas lika för hel- och deltidsanställd.
De av förbundet åberopade tjänstgöringsrapporterna har kommit till stånd för att erhålla en fungerande administrativ rutin. De har inte utfärdats av arbetsgivarsidans kollektivavtalsparter centralt - dvs. Kommunförbundet eller Landstingsförbundet - utan är endast ett slags lokala ordningsföreskrifter för att underlätta arbetet för löneförrättarna. De saknar betydelse för hur kollektivavtalet skall tolkas.
Staden vill få klarlagt att de omtvistade bestämmelserna i § 30 mom. 2 och 3 i AB 89 innebär en rätt för staden att ensam avgöra vilken kompensationsform - ledighet eller pengar - som skall utgå till en deltidsanställd arbetstagare vid tjänstgöring på fridag, dvs. lördag, söndag eller helgdag som inte är ordinarie arbetstid.
Förbundet å sin sida har genstämningsvis fört in i målet frågan om arbetstagaren enligt § 30 mom. 2 har en rätt att välja ledighet i stället för kontant ersättning som kompensation för övertidsarbete i allmänhet.
Arbetsdomstolen väljer att först ta upp frågan om bestämmanderätten när kompensation skall utgå för övertidsarbete i allmänhet.
Kollektivavtalsregler om kompensation till arbetstagaren för utfört övertidsarbete kan i det hänseende som tvisten aktualiserar sägas ha utvecklats i tre steg.
Det första steget utgörs av bestämmelser från år 1965. Vid den tiden fanns skilda allmänna bestämmelser för arbetare och för tjänstemän, ABK respektive ABT. Enligt reglerna i ABK (§ 11 mom. 5) kunde kompensation för övertidsarbete utgå endast i pengar. För tjänstemän däremot kunde enligt ABT kompensation utgå i form av ledighet eller pengar (§ 23 mom. 3 första stycket). Avtalet innehöll utöver denna bestämmelse även särskilda regler om hanteringen av övertidskompensationen (§ 23 mom. 4 sista stycket). Enligt dessa skulle kompensation i första hand utgå i form av ledighet. Vidare angavs att om ledighet inte kunde beredas senast under kalendermånaden näst efter den, under vilken den intjänats, tjänstemannen hade rätt att i stället uppbära kontant ersättning, om inte annat överenskommits.
I ett andra steg infördes år 1970 ändrade bestämmelser om kompensation för övertidsarbete i ABT (§ 18 mom. 1). Såvitt är av betydelse för tvisten innebär 1970 års ändring att reglerna om hanteringen av kompensationen fick utgå utan att ersättas av några nya regler. Kompensationsreglerna i ABT enligt 1970 års lydelse anger alltså endast att kompensation för övertidsarbete utgår i form av ledighet eller pengar. Reglerna har en lydelse som nära ansluter till de i målet omtvistade reglerna i § 30 mom. 2 i AB 89.
Som ett tredje steg genomfördes år 1980 gemensamma allmänna bestämmelser för arbetare och tjänstemän genom AB 80. Reglerna om kompensation för övertidsarbete i AB 80 har i huvudsak samma lydelse som motsvarande bestämmelser i ABT från år 1970 och i § 30 mom. 2 i AB 89.
Det anförda betyder att lydelsen av kompensationsreglerna, såvitt är av betydelse för tvisten, har ändrats endast vid ett tillfälle, nämligen år 1970. Genom tillkomsten av AB 80 ändrades inte ordalagen men däremot utsträcktes tillämpningsområdet i och med att reglerna blev gällande också på arbetarområdet.
Till det anförda skall fogas anmärkningen att det i 1970 års ABT-regler och i AB 80 anges att ledighet eller kontant ersättning "utgår", medan motsvarande uttryck i AB 89 är "utges".
Vidare skall understrykas att arbetsdomstolen vid redovisningen för avtalsbakgrunden har bortsett från sådana ändringar som saknar betydelse för tvisten.
Efter ordalagen innebar reglerna om kompensation för övertidsarbete i 1965 års ABT såvitt är av intresse för tvisten  följande. Förstahandsalternativet vid kompensation för övertidsarbete var ledighet. Tjänstemannen hade inte rätt att i stället välja pengar. Kontant ersättning som kompensation för övertidsarbete kunde enligt avtalslydelsen utgå endast om arbetsgivaren inte lade ut ledigheten senast under kalendermånaden näst efter den under vilken den inarbetats och ej annat överenskommits.
I målet har ingen som helst utredning förebringats som ger stöd för att bestämmelserna om kompensation för övertidsarbete i 1965 års ABT skulle ha haft en annan innebörd än som framgår av ordalagen enligt vad nu beskrivits. Enligt arbetsdomstolens mening föreligger inte grund för att göra annat antagande än att ordalagen på ett riktigt sätt speglar bestämmelsernas innebörd.
Det nu anförda utesluter självfallet inte att verkligheten kan ha tett sig annorlunda. Det naturliga är att frågan om kompensation för övertidsarbete i praktiken löses i samförstånd mellan arbetsledning och arbetstagare, varför en avtalsreglering inte får någon reell betydelse i det dagliga livet. Tjänstemännen själva kan mycket väl ha uppfattat situationen på det sättet under den tid 1965 års kompensationsregler gällde att en valrätt förelåg för den berörda arbetstagaren.
Såsom belysts i det föregående innebar 1970 års ändring av reglerna om kompensation för övertidsarbete att dessa i huvudsak fick den lydelse som de nu omtvistade bestämmelserna har i AB 89. Såvitt är av intresse för tvisten anges att kompensation för övertidsarbete utgår med ledighet eller pengar.
Det förtjänar att framhållas att bägge parter har ägnat 1970 års regeländring en mycket underordnad uppmärksamhet i målet och att de synes vilja uppfatta ändringen närmast som sakligt sett utan betydelse. Detta skall ställas mot iakttagelsen att ändringen dock innebär att de utförliga reglerna i 1965 års ABT om hanteringen av övertidskompensationen slopades. Kvar stod regler som måste betecknas som ytterst knapphändiga.
Staden har sammanfattningsvis anfört följande rörande bakgrunden till 1970 års regeländring. Tidigare bestämmelser ansågs styra arbetsgivaren alltför hårt. Detta bedömdes inte vara önskvärt i alla lägen. Regeln om hur övertidskompensation skulle hanteras togs därför bort. Detta ledde till - har staden anfört - att arbetsgivaren själv fick större utrymme att bestämma i vilken form kompensationen för övertid skulle utges.
Arbetsdomstolen konstaterar att stadens redogörelse inte innefattar uppgifter om några överväganden från parternas sida om vilka regler för övertidskompensationens hantering som skulle gälla fortsättningsvis. Det ligger nära till hands att uppfatta redogörelsen på det sättet att parterna den gången bedömde det som obehövligt att i avtalet ha uttryckliga regler om hanteringen av kompensationen.
Förbundet har för sin del inte lämnat några motsvarande upplysningar angående tillkomsten av regeländringen. Förbundet får emellertid uppfattas på det sättet att förbundet bestrider att bakgrunden till ändringen var den som staden angivit. Förbundets inställning synes vara att den reglering som kom att gälla i och med 1970 års ändring innebar att arbetstagaren hade rätt att välja om övertidsarbete skulle kompenseras med ledighet eller med pengar. Det är oklart huruvida förbundet menar att detta innebar någon ändring i förhållande till vad som gällde enligt 1965 års ABT.
Ingendera parten har åberopat någon bevisning i frågan om hur det gick till när 1970 års regeländring kom till stånd. De personer som har hörts upplysningsvis i målet rörande bl.a. avtalsbakgrunden - C.S. och J.S. - har inte redovisat någon kännedom om tillkomsten av 1970 års avtalsändring. Några dokument som är ägnade att belysa vad som förekom har inte företetts.
Enligt arbetsdomstolens mening finns i och för sig knappast anledning att betvivla att arbetsgivarsidan hade det av staden nu uppgivna syftet med avtalsändringen och även ansåg att slopandet av hanteringsreglerna innebar att arbetsgivaren erhöll ett vidgat utrymme för att bestämma den form i vilken kompensationen för övertidsarbetet skulle utgå. En fråga som inställer sig är emellertid om arbetstagarsidan blev upplyst härom inför avtalsslutet eller om den sidan ändå hade anledning att inse den nya regleringens avsedda innebörd. Den sakframställning som staden har lämnat på denna punkt klarlägger inte att det skulle förhålla sig på det sättet.
I brist på utredning som ger stöd för annat antagande utgår arbetsdomstolen från att parterna vid genomförandet av 1970 års ändring ansåg att särskilda regler om hanteringen av övertidskompensationen var obehövliga och att de inte ägnade någon särskild uppmärksamhet åt frågorna i vad mån och i förekommande fall på vilket sätt rätten att välja form för övertidskompensationen kunde anses avtalsreglerad fortsättningsvis.
Någon klargörande utredning om hur avtalsparterna efter genomförandet av 1970 års ändring uppfattat frågan om bestämmanderätten i fråga om formen för kompensation vid övertidsarbete finns inte tillgänglig.
Som belysts i det föregående överfördes 1970 års regler i ABT om kompensation för övertid i huvudsak oförändrade till AB 80. Tillkomsten av AB 80 innebar otvivelaktigt att en ny ordning kom att gälla på arbetarområdet. En tidigare inte föreliggande möjlighet att erhålla kompensation för övertid i form av ledighet kom att införas.
Den i detta mål intressanta frågeställningen är emellertid om reglerna i AB 80 fick en ändrad innebörd i jämförelse med vad som tidigare gällt på ABT-området. Det förhållandet att ordalagen, såvitt är av betydelse för tvisten, är desamma i ABT i 1970 års lydelse och i AB 80 talar givetvis med styrka för att också innebörden är densamma. Det kan dock inte uteslutas att avtalsparterna vid tillkomsten av AB 80 blev ense om en innebörd hos bestämmelserna som är en annan än den som tidigare gällde på tjänstemannaområdet.
I målet har utsagor som angår den nu berörda frågeställningen lämnats av C.S. och J.S. som företrädde Kommunförbundet respektive Kommunalarbetareförbundet vid de förhandlingar som föregick tillkomsten av AB 80 (jfr sammanfattningen av deras utsagor i domsbilagan). C.S. har bl.a. berättat att Kommunalarbetareförbundet genom J.S. tog upp reglerna om kompensation för övertidsarbete och förde ett resonemang som byggde på att en på visst sätt utformad valrätt borde föreligga för arbetstagaren. C.S. skulle då ha erinrat J.S. om den innebörd ABT- bestämmelserna hade enligt praxis och tillämpning, dvs. att arbetsgivaren hade rätt att avgöra om kompensationen för övertidsarbete skulle utgå i form av ledighet eller pengar. Kommunalarbetareförbundet skulle därefter enligt C.S. inte ha återkommit i frågan under förhandlingarna. J.S. har för sin del angivit att parterna under förhandlingarna blev ense om att bestämmelserna innebar att arbetstagaren hade rätt att välja ledighet eller pengar.
Enligt arbetsdomstolens mening är inte möjligt att på grundval av dessa utsagor dra några slutsatser av betydelse för fastställandet av avtalsinnehållet och detta gäller såväl de tidigare reglerna i ABT som de nya reglerna i AB 80.
I sammanhanget är emellertid av avgörande betydelse att parterna i målet bägge har intagit den ståndpunkten att innebörden av de aktuella kompensationsreglerna inte ändrades i samband med tillkomsten av AB 80. En annan sak är att de är oense om innebörden av reglerna.
Vad som förut har anförts ger följande utgångspunkter för tolkningen av reglerna i § 30 mom. 2 i AB 89 om kompensation för övertid:
1. Enligt 1965 års regler i ABT hade tjänstemannen inte någon avtalsenlig rätt att välja kontant ersättning som kompensation för övertidsarbete. Enligt reglerna om hanteringen av övertidskompensationen var ledighet den form som i första hand skulle användas och tjänstemannen kunde alltså inte motsätta sig att få ledighet som kompensation för det utförda övertidsarbetet.
2. Reglerna om kompensation för övertidsarbete fick sin i målet omtvistade lydelse redan genom en ändring år 1970 i ABT. Ändringen innebar, såvitt är av betydelse för tvisten, att tidigare gällande regler om hanteringen av övertidskompensationen slopades utan att ersättas av några nya regler. Enligt 1970 års lydelse angavs endast att kompensation skulle utgå i form av ledighet eller pengar.
3. Någon gemensam partsavsikt vid tillkomsten av 1970 års kompensationsregler rörande rätten att välja form för övertidskompensation har inte kunnat påvisas. Det måste antas att frågan inte ägnades någon särskild uppmärksamhet.
4. Det finns ingen grund för att anta och har heller inte påståtts i målet att kompensationsreglerna i ABT i 1970 års lydelse erhöll någon ändrad innebörd genom tillkomsten av AB 80 eller eljest under mellantiden eller i och med antagandet av AB 89.
Arbetsdomstolen konstaterar att det vid en bedömning från de sålunda angivna utgångspunkterna blir av särskild betydelse - såsom ofta är fallet i tvister om tolkning av kollektivavtal - hur den omtvistade avtalsregeln är att uppfatta ur språklig synvinkel. Vad kan läsas ut av ordalagen rörande rätten att välja form för övertidskompensation? Den exakta lydelsen - med uteslutande av de för tolkningen betydelselösa orden - är följande: "För övertidsarbete - - - utges kompensation - - - med - - - ledighet eller med belopp - - -." En med den språkliga betydelsen sammanhängande fråga är i vad mån kollektivavtalsinnehållet i övrigt är ägnat att belysa avtalsinnehållet i omtvistat hänseende.
Från stadens sida har gjorts gällande att användandet av ordet "utges" tyder på att det är den som skall utge kompensationen, dvs. arbetsgivaren, som har valmöjligheten. Förbundet har bestritt att avtalstextens ordalydelse stödjer stadens ståndpunkt i tolkningsfrågan.
Det låter säga sig att, om det ankommer på någon att utge något och flera alternativa sätt för prestationens fullgörande uppställs, det ligger nära till hands att anse att det är den presterande som väljer mellan alternativen. Tillämpas detta synsätt på det aktuella fallet, skulle saken kunna uttryckas exempelvis enligt följande. Genom att arbetsgivaren beordrat arbetstagaren att utföra övertidsarbetet, har arbetsgivaren ådragit sig en skyldighet att utge kompensation härför till arbetstagaren. Två alternativ uppställs för fullgörandet av denna skyldighet, nämligen utgivande av ledighet eller pengar, och när ingen reglering av valrätten finns skulle det vara arbetsgivaren såsom den presterande som väljer.
Det nu anförda sättet att resonera innebär emellertid inte att arbetsgivarens valrätt utläses ur själva avtalstexten. Denna har inte en lydelse som ger någon ledning i frågan om hur valet skall gå till. Arbetsgivaren kan ju sägas "utge" ledigheten eller den kontanta ersättningen även för det fall att det är arbetstagaren som står för valet. Anser man sig kunna konstatera att arbetsgivaren har valrätten i egenskap av den presterande, har man i själva verket hämtat stöd för detta utanför själva avtalstexten i en grundsats om den presterandes rätt att välja sättet att fullgöra prestationen, om flera alternativ står till buds. Som kommer att påvisas i det följande, föreligger inte grund för att anse att en sådan grundsats gäller för den aktuella situationen.
Mot att som staden anfört tillmäta ordet "utges" någon särskild betydelse i tolkningshänseende talar dessutom enligt arbetsdomstolens mening med viss styrka att omständigheterna ger stöd för att det inte har förekommit några speciella överväganden från parts sida bakom ordvalet. Sålunda bör framhållas - såsom också påpekats i det föregående - att det i ABT i 1970 års lydelse och för övrigt även i AB 80 står "utgår" i stället för "utges". Ordet utgår, som inte rent språkligt utpekar den presterande, har sedermera ersatts med ordet utges. Domstolen förutsätter i brist på utredning om något annat att textändringen tillkom för att modernisera den språkliga utformningen utan avsikt att ändra innebörden.
Vad som nu har anförts innebär sammanfattningsvis att det inte kan anses framgå av ordet "utges" att arbetsgivaren är tillförsäkrad valrätten när det gäller att kompensera övertidsarbetet. Inte heller på annat sätt framgår detta av den språkliga avfattningen. Lika säkert är att det av avtalstexten inte kan utläsas att valrätten  tillkommer arbetstagaren.
I anslutning till det sist anförda skall beröras vad som från förbundets sida har anförts angående de allmänna avlöningsbestämmelserna i § 13 i AB 89. Förbundet har gjort gällande att dessa bestämmelser bygger på att arbetstagaren äger åtnjuta avlöningsförmåner för bl.a. övertidsarbete och att detta stöder förbundets uppfattning att huvudregeln är att lön skall utgå för arbetet. Häremot har staden invänt att de åberopade bestämmelserna innefattar en definition av vad som avses med avlöningsförmåner. Enligt denna definition utgör kompensation för övertidsarbete en avlöningsförmån. Av § 30 framgår att denna förmån kan utges antingen i form av ledighet eller genom kontant ersättning. Staden har framhållit att de allmänna avlöningsbestämmelserna inte reglerar i vilken form en avlöningsförmån skall utges och inte heller anger att arbetstagaren alltid har rätt att erhålla en sådan förmån i pengar.
Arbetsdomstolen finner på de av staden anförda skälen att bestämmelserna i § 13 inte kan tillmätas den betydelse som förbundet har velat göra gällande.
I målet har berörts betydelsen av arbetsgivarens arbetsledningsrätt för frågan om bestämmandet i vilken form övertidsarbete skall kompenseras. I tvisteförhandlingar och även i arbetsdomstolen har från arbetsgivarsidan anförts att arbetsgivarens rätt att leda och fördela arbetet skulle innefatta rätten att bestämma huruvida ledighet eller pengar skall utges som kompensation för övertidsarbete.
Förbundet har för sin del framfört uppfattningen att rätten att välja ledighet eller pengar som kompensation för övertidsarbete över huvud taget inte faller under arbetsgivarens arbetsledningsrätt. I anslutning till detta uttalande har förbundet understrukit att förbundet menar att arbetstagarens rätt att välja kompensationsledighet inte betyder att arbetstagaren kan avgöra när ledigheten skall infalla. Det är arbetsgivaren - har förbundet uttalat - som ensidigt råder över kompensationsledighetens förläggning.
Frågan hur man skall se på den nu berörda arbetsledningsfrågan har onekligen intresse för tolkningen av kompensationsregeln i § 30 mom. 2. Arbetsdomstolen har följande syn på denna fråga. Bestämmandet över formen för övertidskompensationen synes enligt domstolens åsikt böra uppfattas som en arbetsledningsfråga men bara till en del. Arbetsgivaren innehar otvivelaktigt som ett led i rätten att leda och fördela arbetet befogenheten att avgöra i vad mån arbete skall utföras under ordinarie arbetstid. En rätt för arbetstagaren att välja ledighet som kompensation för övertidsarbete kan emellertid sägas innebära att arbetsgivaren i motsvarande mån frånhändes förfoganderätten över arbetstiden. Detta skulle vara uppenbart om arbetstagaren kunde avgöra när ledigheten skulle tas ut. Men även den mera begränsade befogenheten för arbetstagaren att påfordra att få vara ledig under ordinarie arbetstid vid tidpunkt som arbetsgivaren finner lämplig synes principiellt vara att se som en inskränkning i arbetsledningsrätten. Arbetsgivaren har ju då inte den fulla förfoganderätten över arbetstiden. Arbetsdomstolen anser alltså att arbetsgivaren med stöd av arbetsledningsrätten kan motsätta sig en begäran från arbetstagaren om ledighet som kompensation för övertidsarbetet. Detta betyder givetvis inte att arbetsgivaren har en full handlingsfrihet. Exempelvis föreningsrättens grundsatser och diskrimineringsregler sätter gränser för arbetsgivarens handlande. Men i princip bestämmer arbetsgivaren med stöd av arbetsledningsrätten, om ledighet kan beredas.
Däremot kan arbetsgivaren inte på arbetsledningsrätten grunda en befogenhet att bereda arbetstagaren ledighet under ordinarie arbetstid mot hans eller hennes vilja. En sådan åtgärd från arbetsgivarens sida innebär nämligen i realiteten att arbetstagaren befrias från tjänstgöring under ordinarie arbetstid utan att få någon ersättning härför. Lön utgår visserligen för ledighetstiden men åtgärden innebär ett motsvarande ianspråktagande av ett intjänat övertidstillgodohavande. Ett särskilt stöd i avtalet krävs härför. Ett sådant avtalsstöd kan vara just en regel att arbetsgivaren har rätt att kompensera övertidsarbete med ledighet. Men rätten att leda och fördela arbetet räcker alltså inte som avtalsgrund.
Det anförda innebär att arbetsgivaren med stöd av arbetsledningsrätten kan motsätta sig att övertidsarbete kompenseras med ledighet och därigenom föranleda att arbetet ersätts med pengar. Däremot kan arbetsgivaren inte genom ett arbetsledningsbeslut bereda arbetstagaren ledighet, om denne påfordrar kontant ersättning.
En granskning från arbetsledningssynpunkt av frågan om rätten att bestämma form för övertidskompensationen ger som framgår av det anförda inte något stöd för att tolka in en sådan rätt för arbetsgivaren i § 30 mom. 2 i AB 80.
Det skall tilläggas att det enligt domstolens mening inte finns skäl att tillmäta någon betydelse i tolkningshänseende vad som förekom från SACO:s sida i 1980 års avtalsrörelse. Detta följer redan av det förhållandet att motiven för SACO:s agerande inte är belysta och det därför inte är möjligt att dra några slutsatser om hur SACO vid den tiden uppfattade den aktuella avtalstexten. Inte heller vad som förekommit vid några åberopade tvisteförhandlingar ger något påtagligt bidrag till tolkningsfrågan.
Slutsatsen av vad som nu har anförts i tolkningsfrågan blir att arbetsgivaren inte har någon på § 30 mom. 2 i AB 89 grundad rätt att ensam avgöra i vilken form övertidskompensation skall utgå och att någon valrätt inte heller föreligger för arbetstagaren.
I klarhetens intresse vill arbetsdomstolen dock framhålla att den genomförda analysen av rättsläget visar att vardera parten kan framtvinga kompensation i form av kontantersättning genom att parten har rätt att motsätta sig att ledighet läggs ut. Som påvisats i det föregående följer detta av avtalsinnehållet men inte av § 30 mom. 2.
I föregående avsnitt har arbetsdomstolen kommit fram till att varken arbetsgivare eller arbetstagare har någon rätt att ensam avgöra kompensationsform vid övertidsarbete. Av detta ställningstagande följer att någon ensidig bestämmanderätt inte heller föreligger i den situationen att deltidsanställd skall kompenseras för tjänstgöring på fridag.
Arbetsdomstolen finner med hänvisning till vad som anförts i det föregående att såväl stadens som förbundets fastställelsetalan skall avslås.
Vardera parten är förlorande part såvitt avser den av parten instämda fastställelsetalan. Omständigheterna är sådana att vardera parten själv skall svara för sina rättegångskostnader.
1. Arbetsdomstolen avslår Göteborgs stads talan.
2. Arbetsdomstolen avslår Vårdförbundet SHSTF:s talan.
3. Vardera parten skall själv bära sina rättegångskostnader.
Ledamöter: Hamilton, Herrera, Smith (f.d. utbildningschefen för Statens Personalutbildningsnämnd; tillfällig ersättare), Todd, Little, White och Frost. Enhälligt.
F.d. förhandlingschefen i Svenska kommunförbundet C.S. på begäran av staden:
C.S. arbetade i Kommunförbundet mellan åren 1975 och 1993. Dessförinnan innehade han i tre år i Tranås kommun den befattning som i dag kallas personalchef. I Kommunförbundet sysslade han hela tiden med förhandlingsverksamheten. Tidvis utgjorde denna verksamhet merparten av arbetsuppgifterna, ibland en mindre del. Omkring år 1976 blev han ansvarig för ett projekt syftande till att sammanlägga de skilda kollektivavtalen inom verksamhetsområdet till ett gemensamt avtal. När denna sammanläggning skett lämnade han det direkta löneförhandlingsarbetet för att år 1987 återkomma som chef för förhandlingssektionen.
Förenklat kan man säga att det på de kommunala och landstingskommunala områdena fanns fyra avtalskomplex, på tjänstemannaområdet ABT och LABT samt på arbetarområdet ABK/ABKD (D för deltidsanställd) och LABK. Ett skäl till sammanslagningen var rent administrativt. Det var mycket komplicerat att hantera alla dessa avtal. Ett annat skäl var att man ville uppnå i grunden likvärdiga anställningsvillkor för de kommunalanställda oavsett om de kallades för tjänstemän eller för övriga arbetstagare. Ett tredje skäl - vilket arbetsgivarsidan förde fram - var att det fram till år 1977 hade funnits rättslig skillnad mellan arbetare och tjänstemän, en skillnad som dock hade tunnats ut mellan åren 1965 och 1977. För tjänstemän gällde före år 1965 ett principiellt förbud att träffa kollektivavtal. Det året fick man dock rätt att träffa avtal inom de ramar som kommunaltjänstemannalagen och kommunaltjänstemannastadgan tillät. Detta förändrades år 1977 i och med tillkomsten av LOA och MBL. Det fanns därmed inte längre något rättsligt stöd för att hålla isär de olika arbetstagargrupperna.
Efter hand stod det klart att framför allt Kommunalarbetareförbundet var intresserat av en sammanslagning av avtalen. Förbundet räknade med att få del av de plusförmåner som fanns på tjänstemannasidan samtidigt som man såg det hela som en betydelsefull jämlikhetsreform.
Vid övervägandena om hur det nya avtalskomplexet skulle vara uppbyggt kom man att stanna vid ABT:s regler. Ett skäl till detta var att man trodde att det skulle bli hart när omöjligt att få tjänstemannaorganisationerna att acceptera en avtalskonstruktion och ett avtalsinnehåll som byggde på ABK. Ett annat skäl var att Kommunalarbetareförbundet hade en hel del medlemmar för vilka tjänstemannaavtalet gällde. Dessutom hade J.S., vilken företrädde Kommunalarbetareförbundet vid förhandlingarna, själv varit tjänstemannaanställd och kände väl till ABT:s regler.
Arbetsgivarsidan var angelägen om att bygga på såväl ABT:s materiella innehåll som den tolkning, tillämpning och praxis som anknöt därtill. Man var klar över att en så pass stor reform som det var fråga om skulle skapa många frågor och ville därför ha tryggheten att kunna säga att "det är ABT:s regler som gäller", såvida inte några ändrade regler avtalats. Förhandlingarna fördes utifrån denna utgångspunkt och ett avtal träffades så småningom som i allt väsentligt byggde på ABT- avtalet.
Såvitt C.S. vet har § 30 inte undergått någon förändring sedan han började på Kommunförbundet. § 30 mom. 3 handlar om deltidsanställda. I den första delen regleras fyllnadslön och i den andra delen sker en hänvisning till § 30 mom. 2. Det går således att läsa ut vad som gäller för deltidsanställd genom att följa hänvisningen till regeln för heltidsanställd i § 30 mom. 2. Regeln om fyllnadslön i § 30 mom. 3 första stycket har ingen betydelse för tolkningen av hur övertid enligt tredje momentet fjärde stycket skall kompenseras. Deltidsanställd som gör fyllnadstjänst får ersättning i form av pengar och efter överenskommelse kan den tas ut i ledighet. Det fördes år 1980 resonemang syftande till att deltidsanställd skulle hanteras på samma sätt som heltidsanställd.
I avtalstexten i § 30 mom. 2 anges att kompensation "utges". Detta har C.S. uppfattat som ett uttryck för att det är arbetsgivaren som bestämmer.
Innebörden i eller tolkningen av avtalsbestämmelsen ändrades inte i och med att AB 80 tillkom. J.S. tog vid något tillfälle upp frågan om övertidsgottgörelse. Antagligen skedde detta därför att regeln i ABK var att sådan bara kunde utgå i form av pengar. J.S. förde ett resonemang som innebar att han ansåg att arbetstagaren alltid har rätten till pengar och att arbetsgivaren alltid har rätten att ge ut pengar. Arbetstagaren har aldrig rätten till ledighet och arbetsgivaren har aldrig rätten att ge ut ledighet. C.S. påminde honom då om den praxis och tillämpning som rådde på tjänstemannaområdet, vilken J.S. kände till. C.S. trodde att J.S. skulle ställa krav på i vart fall en tydlig reglering av de aktuella frågorna eller på avvikande specialbestämmelser. J.S. återkom dock aldrig till frågan om kompensation för övertid.
Under slutet av 1970-talet uppfattades det som en brist både av arbetsgivaren och av de anställda att det på arbetarområdet inte fanns någon möjlighet att ta ut kompensation för övertid i form av ledighet. I själva verket lade man ut sådan ledighet ändå. Det faktum att Kommunalarbetareförbundet inte yrkade någon ändring utan accepterade det som gällde på ABT-området kan möjligen bero på att man hade uppfattningen att det inte var arbetsgivaren som bestämde i vilken form kompensation för övertid skulle utgå eller att frågan inte ansågs tillräckligt viktig. Vid den tiden var det nämligen, bl.a. med hänsyn till skattereglerna, mest väsentligt att kunna få kompensation i form av ledighet.
§ 13 i AB 80 definierar de avlöningsförmåner som finns. Där talas om lön, lön under ledighet och olika särskilda ersättningar. Där finns också regler om avlöningens utbetalande. Dessa bestämmelser ger inte uttryck för någon allmän uppfattning att man alltid skall ha all ersättning man får från arbetsgivaren i pengar.
År 1980 infördes en anmärkning till § 30 mom. 3 fjärde stycket avseende vad som avses med fridag. Syftet var att jämställa fridagsbegreppet för deltidsanställd med vad som gäller för heltidsanställd. Anledningen till detta var att det dessförinnan förekommit att anställda med god arbetsmarknad tog en deltidsanställning och kalkylerade med att det skulle finnas såpass mycket tillkommande arbetsuppgifter att man skulle få fyllnadstjänstgöring. Denna tjänstgöring skulle fullgöras på fridagar när man var ledig och därigenom skulle man få gottgörelse för övertid.
Avtalsombudsmannen i Svenska Kommunalarbetareförbundet J.S. på begäran av Vårdförbundet SHSTF:
J.S. är som avtalsombudsman ansvarig för Kommunalarbetareförbundets avtals- och förhandlingsverksamhet. Han har arbetat 20 år på förbundets förhandlingsavdelning och var under lång tid som förhandlare bl.a. ansvarig för AB 80 och dess efterföljare.
Innan AB 80 tillkom fanns fem olika allmänna bestämmelser, LABT och LABK på landstingsområdet och ABT, ABK samt ABKD på det kommunala området. Dessa fem sammanfördes till AB 80.
Beträffande kompensation för övertid gällde olika regler på arbetar- och på tjänstemannasidan. På arbetarsidan - omfattande cirka 4/5 av Kommunalarbetareförbundets medlemmar - stipulerade kollektivavtalet att kompensation för övertid skulle betalas ut i pengar. På ABT- och LABT- områdena fanns det möjlighet att få antingen pengar eller kompensationsledighet som ersättning för övertid. Kommunalarbetareförbundet betraktade denna valmöjlighet som en förmån. Krav från förbundet drevs i syfte att erhålla möjlighet att som gottgörelse för övertid erhålla antingen pengar eller kompensationsledighet. I den rådande situationen betraktade förbundet denna lösning som den bästa. Det kom också att bli på det sättet.
Kompensation för övertidstjänstgöring utgör en intjänad förmån och arbetstagaren har därmed en fordran mot arbetsgivaren. Denna fordran förfogar givetvis arbetstagaren över och det är denne som väljer om ersättningen skall ske genom kompensationsledighet eller pengar. Förläggningen av kompensationsledigheten måste arbetstagaren dock naturligtvis komma överens med arbetsgivaren om. Arbetsgivaren har rätt att bestämma begränsningsperioden för uttaget men kan inte tvångsförlägga ledigheten till viss tid. Om arbetsgivaren och arbetstagaren inte kan komma överens om en förläggning av ledigheten blir arbetsgivaren i slutändan tvungen att betala ut pengar.
När de fem avtalen slogs ihop till AB 80 var det egentligen ABT:s regler som kom att gälla beträffande övertidskompensation. Reglerna i § 30 har inte fått någon ändrad betydelse sedan AB 80 kom till. Vid förhandlingarna inför AB 80 framförde Kommunalarbetareförbundet uppfattningen att det är den enskilde arbetstagaren som bestämmer i vilken form kompensation för övertid skall utgå. Denna uppfattning accepterades av arbetsgivarsidan och har varit rådande sedan dess. De tvister som på senare tid uppstått i ämnet har också tolkats i enlighet med denna uppfattning.
Innebörden i ABT 65 i de för målet aktuella hänseendena känner han inte till eftersom han inte var med på den tiden. Generellt sett hade dock ABT stort inflytande från den gamla tjänstemannastadgan, då arbetsgivaren bestämde allting. Det gamla stadgeinslaget fick sedan successivt ge vika för ett mera avtalsmässigt innehåll. Förändringen beträffande vem som avgör i vilken form kompensation för övertid skall utgå skedde - i vart fall för Kommunalarbetareförbundets vidkommande - i samband med förhandlingarna inför AB 80. Det var aldrig tal om att avhända sig möjligheten att få ut övertidskompensationen i pengar. Detta var parterna också eniga om.
Regeln i § 30 mom. 3 finns därför att man velat ha en särskild reglering för deltidsanställda. Begreppet kvalificerad övertid i § 30 mom. 3 och § 30 mom. 2 har enligt Barrett mening samma innebörd.