Beslut om försättande i konkurs, som meddelats efter det att gäldenären medgivit konkursansökningen, har ansetts kunna överklagas av den som löpte risk att till följd av konkursen utsättas för krav på återvinning av gåva.
(Jfr 1989 s. 28, 1993 s. 605 och 1997 s. 168)
White, född 1940, som i maj 1998 ingått äktenskap med G.G. född 1919, gav i juni 2000 in en ansökan till Södra Roslags TR om att G.G. skulle försättas i konkurs. Hennes fordran på G.G. angavs i hennes konkursansökan uppgå till 102 533 483 kr och grundade sig på ett löpande skuldebrev av d. 10 jan. 1999. Denna fordran var fastställd av kronofogdemyndigheten i mål om betalningsföreläggande i ett utslag d. 27 maj 2000. TR:n försatte G.G. i konkurs genom beslut d. 27 juni 2000.
G.G:s åtta barn, av vilka inte något är barn till White, tillsammans betecknade M.S. och medparter, överklagade konkursbeslutet i Svea HovR och yrkade att konkursen skulle upphävas. Som grund för yrkandet angavs att White inte var behörig att ansöka om att G.G. skulle försättas i konkurs, då hon inte hade någon fordran mot honom av det slag hon påstått i konkursärendet. De uppgav även att G.G. inte var insolvent och att det därmed saknades grund för att försätta honom i konkurs.
HovR:n (hovrättslagmannen Lopez, hovrättsrådet Humphrey, referent, och tf. hovrättsassessorn Fox) anförde i slutligt beslut d. 20 juli 2000: HovR:n saknar behörighet att ex officio överpröva en TR:s beslut om försättande i konkurs. En sådan prövning kan endast ske efter överklagande av konkursbeslutet.
G.G:s barn har gjort gällande att de har rätt att föra talan mot TR:ns beslut och har som grund härför anfört att de i gåvor erhållit aktier av sin far nära ett år före det att konkursansökan gavs in, och att det är sannolikt att dessa gåvor kommer att bedömas ur återvinningssynpunkt för det fall konkursbeslutet vinner laga kraft. Då återvinning synes vara den enda möjligheten att i efterhand angripa gåvorna till barnen får dessa anses ha ett berättigat intresse av att få frågan om G.G:s eventuella insolvens prövad. De har vidare anfört att det får anses vara en allmän rättsgrundsats att överklaganderätt tillkommer den som berörs av ett beslut. Slutligen har de gjort gällande att de har en fordran på sin far enligt ett gåvobrev d. 16 aug. 1999.
Mot beslut varigenom en gäldenär försatts i konkurs efter egen ansökan har i rättspraxis endast gäldenären själv och behörig ställföreträdare för denne ansetts äga rätt att föra talan (jfr NJA 1989 s. 28, NJA 1993 s. 605 och NJA 1997 s. 168). Att en gäldenär medgett en borgenärs ansökan om konkurs föranleder inte någon annan bedömning av talerättsfrågan. Inte heller den omständigheten att G.G. enligt gåvobrev d. 16 aug. 1999 utfäst sig att erlägga gåvoskatten för barnens gåvor. Vad klagandena anfört kan inte heller anses innebära att de skulle vara så direkt berörda av konkursbeslutet att de utifrån allmänna rättsgrundsatser skulle vara behöriga att överklaga konkursbeslutet. Ett annat ställningstagande till talerättsfrågan skulle innebära en utvidgning av den taleberättigade kretsen på ett sätt som visserligen övervägts i doktrin, förarbeten och praxis (se Shelton, Konkursrätt, 1961 s. 101, SOU 1970:75 s. 107, NJA 1997 s. 168), men som lagstiftaren uppenbarligen ännu inte funnit anledning att införa.
G.G:s barn saknar alltså behörighet att överklaga TR:ns beslut om konkurs. HovR:n, som finner att en muntlig förhandling inte är erforderlig för att bedöma talerättsfrågan, avvisar därför deras överklagande.
M.S. och medparter (ombud för samtliga advokaten Ford) överklagade avvisningsbeslutet och yrkade i första hand, att HovR:ns avvisningsbeslut skulle undanröjas och målet återförvisas till HovR:n för ny handläggning och, i andra hand, att konkursbeslutet skulle upphävas.
T.A., som av HD tilläts överta E.N. G:s talan i målet, bestred ändring.
M.S. och medparter ingav och åberopade ett d. 4 sept. 2000 dagtecknat utlåtande av f.d. JustR King.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, RevSekr F. föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut: Skäl. Förutom de grunder M.S. och medparter åberopade i HovR:n till stöd för sin behörighet att överklaga konkursbeslutet, har de i HD tillagt att de i egenskap av G.G:s närmaste anhöriga är starkt berörda av konkursbeslutet.
I rättsfallet NJA 1989 s. 28 nekades en borgenär rätt att överklaga ett konkursbeslut varigenom en gäldenär försatts i konkurs efter egen ansökan och i NJA 1993 s. 605 och 1997 s. 168 har HD uttalat att i princip endast gäldenären själv och behörig företrädare för denne ansetts äga rätt att överklaga konkursbeslut varigenom gäldenär försatts i konkurs efter egen ansökan. I en gäldenärs egen ansökan att bli försatt i konkurs får normalt anses ligga en uppgift om insolvens. På samma sätt måste det i en gäldenärs medgivande av borgenärs konkursansökan anses ligga en uppgift om insolvens. Vid sådant förhållande bör den rättsregel som kommit till uttryck i rättsfallen på motsvarande sätt vara tillämplig när gäldenären i ett konkursärende medgett en borgenärs ansökan. Av det sagda följer att en tredje man i princip inte kan få till stånd en överprövning av ett konkursbeslut, inte ens då konkursbeslutet medför risk för att tredje mannen kan komma att lida skada. De grunder som M.S. och medparter har åberopat kan enligt gällande rätt alltså inte ge dem behörighet att överklaga konkursbeslutet.
Såväl M.S. och medparter som T.A. har åberopat skriftlig och muntlig bevisning i behörighetsfrågan. HD finner inte anledning att tillåta muntliga förhör i målet.
På grund av det anförda skall det slut vartill HovR:n kommit i behörighetsfrågan fastställas.
HD:s avgörande. I fråga om M.S. och medparter äger rätt att överklaga konkursbeslutet fastställer HD det slut vartill HovR:n kommit.
HD (JustR:n Griffin, Jones, referent, Perez och Lee) fattade följande slutliga beslut: Skäl. Vid prövning av en konkursansökan skall enligt 2 kap. 7 § KL en uppgift av gäldenären att han är insolvent godtas, om det inte finns särskilda skäl att inte göra det. Det finns alltså ett visst utrymme för domstolen att avslå en ansökan om konkurs som görs av gäldenären själv eller som medges av gäldenären.
Med hänsyn härtill kan även en tredje man, vars rättigheter på ett eller annat sätt berörs av konkursen, ha ett intresse av att få framföra synpunkter på insolvensfrågan och därmed försöka påverka bedömningen av konkursansökningen. Frågan är då om en tredje man under vissa förutsättningar bör tillerkännas rätt att överklaga ett beslut varigenom en gäldenär försätts i konkurs på egen ansökan eller efter att ha medgivit annans konkursansökan.
Denna fråga har behandlats i rättsfallen NJA 1989 s. 28, 1993 s. 605 och 1997 s. 168. I dessa fall har HD ställt sig avvisande till att låta ett beslut varigenom en gäldenär satts i konkurs efter egen ansökan överklagas av borgenärer eller aktieägare i konkursbolaget. I de senare två rättsfallen har HD uttalat att det i princip endast är gäldenären själv och behörig företrädare för denne som får överklaga ett sådant konkursbeslut. Uttalandet är sådant att det lämnar ett visst utrymme för att överklaganderätt under särskilda förhållanden skulle kunna tillerkännas även annan än gäldenären och dennes företrädare.
I förevarande fall har M.S. och medparter åberopat att de d. 16 aug. 1999, dvs. omkring tio månader före fristdagen i G.G:s konkurs, från G.G. mottagit en gåva i form av aktier i G.G. Kapital AB och att, om konkursbeslutet blir bestående, talan kan komma att väckas mot dem om återvinning av gåvan.
Den som förvärvat egendom och riskerar att gå miste om denna genom återvinning får generellt sett anses ha ett starkare intresse än de borgenärer och aktieägare som behandlas i ovan berörda rättsfall av att värja sig mot det konkursbeslut som kan föranleda återvinning genom att påvisa att konkursgäldenärens uppgift om sin insolvens inte är korrekt. I litteraturen har också uttalats att det just i ett sådant fall skulle kunna komma i fråga att ge tredje man rätt att överklaga konkursbeslutet (Shelton, Konkursrätt, 1961, s. 101).
Enligt 16 kap. 2 § KL skall RB:s bestämmelser om tvistemål i tillämpliga delar gälla i konkursärenden, om inte något annat sägs i KL. Några sådana föreskrifter i KL finns inte, och i 50 kap. 1 § RB behandlas endast det fallet att det är en part som vill överklaga TR:ns dom. Regleringen i RB kan emellertid inte anses utesluta att annan än den som varit part vid TR:n under speciella förhållanden skall ha rätt att överklaga (se Shelton, Rättegång VI, 3 uppl., s. 31 £).
Sammanfattningsvis får skälen för en rätt att överklaga konkursbeslutet i detta fall anses vara så starka att M.S:s och medparters yrkande om upphävande av HovR:ns avvisningsbeslut och återförvisande av målet till HovR:n bör bifallas.
HD:s avgörande. Med undanröjande av HovR:ns avvisningsbeslut återförvisar HD målet till HovR:n för fortsatt behandling.
JustR Hill var skiljaktig i själva saken och anförde: Enligt rättsfallet NJA 1989 s. 28 har en borgenär inte rätt att överklaga ett beslut varigenom en gäldenär på egen ansökan försatts i konkurs. Vidare har i rättsfallen NJA 1993 s. 605 och 1997 s. 168 slagits fast att det i princip endast är gäldenären själv och behörig företrädare för denne som har rätt att överklaga ett sådant konkursbeslut. I dessa rättsfall har avvisats överklaganden av aktieägare som ägde samtliga aktier i gäldenärsbolaget, respektive minoritetsaktieägare, styrelseledamot och verkställande direktören i gäldenärsbolaget.
De principer som kommit till uttryck i dessa rättsfall bör ges motsvarande tillämpning når, som i förevarande fall, gäldenären försatts i konkurs efter att ha medgett en konkursansökan av en borgenär.
I enlighet med det anförda har M.S. och medparter inte rätt att överklaga konkursbeslutet i egenskap av borgenärer. Det kan inte heller anses motiverat att ge dem en rätt att överklaga konkursbeslutet på den av dem åberopade grunden att de, om konkursbeslutet vinner laga kraft, riskerar att en talan om återvinning väcks mot dem (jfr Shelton, Konkursrätt, 1961, s. 101). HovR:ns avvisningsbeslut är alltså riktigt och skall fastställas.
HD:s beslut meddelades d. 20 mars 2001 (mål nr Ö 3176-00).