Fråga om byte av handläggningsform från ordinärt till förenklat tvistemål.
Äventyrsgruvan i Tuna Hästberg Ekonomisk Förening väckte vid Södertörns tingsrätt talan mot Nixon och yrkade att han skulle förpliktas att till föreningen betala 16 125 kr jämte ränta samt ersättning för rättegångskostnad. Kravet avsåg ersättning på grund av intrång i upphovsrätt med anledning av en bildpublicering. Målet handlades vid tingsrätten som ett ordinärt tvistemål.
Tingsrätten (tingsfiskalen Alvarez) ogillade käromålet i dom den 2 juni 2014 och förpliktade Äventyrsgruvan att ersätta T.G. för rättegångskostnad i tingsrätten med 12 500 kr, utgörande ombudsarvode.
Äventyrsgruvan i Tuna Hästberg Ekonomisk Förening överklagade i Svea hovrätt och yrkade i första hand att tingsrättens dom skulle undanröjas och målet återförvisas till tingsrätten för förnyad handläggning. Som grund för yrkandet anförde Äventyrsgruvan att tingsrätten felaktigt handlagt målet som ett ordinärt tvistemål trots att det skulle ha handlagts som ett förenklat tvistemål. I andra hand yrkade Äventyrsgruvan bifall till käromålet.
T.G. motsatte sig yrkandena.
Hovrätten (hovrättsråden Hawkins och Pennington samt tf. hovrättsassessorn Simmons, referent) meddelade den 24 september 2015 följande beslut.
Enligt 1 kap. 3 d § första stycket RB ska tingsrätten i dispositiva tvistemål alltid bestå av en lagfaren domare, om värdet av vad som yrkas uppenbart inte överstiger hälften av prisbasbeloppet enligt 2 kap. 6 och 7 §§ SFB. Första stycket ska tillämpas ex officio av rätten, vilket innebär att parternas uppfattning om handläggningsformen saknar betydelse. Med värde avses enligt bestämmelsens tredje stycke det värde som kan antas gälla vid tiden för talans väckande. Värdet omfattar det yrkade kapitalbeloppet samt beräknad ränta (se NJA 1984 s. 290). Att målet handläggs som ett s.k. förenklat tvistemål har betydelse bl.a. för möjligheterna att få ersättning för rättegångskostnader (se 18 kap. 8 a § RB).
En övergång från handläggning som ett ordinärt tvistemål till ett förenklat förfarande är i princip inte tillåten (se NJA 1982 s. 723). I två hovrättsavgöranden har dock ansetts att en övergång från ordinär handläggning till förenklad handläggning är möjlig på ett tidigt stadium av processen, när tingsrätten på felaktiga grunder fattat beslut om handläggning enligt ordinära regler (RH 1996:1 och RH 2009:8; se också Hovrätten över Skåne och Blekinge, beslut 2012-09-05 i mål nr Ö 500-12).
Av handlingarna i målet framgår följande. Äventyrsgruvan ansökte om stämning i juni 2013 och yrkade att Nixon skulle förpliktas att betala sammanlagt 26 075 kr jämte viss ränta. Av stämningsansökan framgick att 9 950 kr av det yrkade beloppet avsåg rättegångskostnader. Tingsrätten lade upp målet som ett ordinärt tvistemål. Sedan Äventyrsgruvan förelagts att komplettera sin talan gjordes vissa justeringar som inte nämnvärt påverkade värdet av vad som yrkades. Tingsrätten utfärdade sedan stämning. I svaromålet uppmärksammade Nixon tingsrätten på att vad som yrkades i målet understeg ett halvt prisbasbelopp och yrkade att målet skulle handläggas som ett förenklat tvistemål. Tingsrätten prövade inte T.G:s yrkande. T.G. upprepade i ett senare yttrande att målet borde handläggas som ett förenklat tvistemål, men tingsrätten tog inte heller till följd av det ställning till hans begäran. Frågan om handläggningsform väcktes därefter i samband med huvudförhandlingen och i protokollet från denna anges att parterna uppgett att det inte finns några invändningar mot att målet handlades som ett ordinarie tvistemål.
Det kapitalbelopp som yrkades uppgick alltså till 16 125 kr. Även med beaktande av beräknad ränta översteg värdet av vad som yrkades uppenbart inte hälften av det prisbasbelopp som gällde vid tidpunkten för talans väckande. Tingsrättens beslut att handlägga målet som ett ordinärt tvistemål och underlåtenheten att ta ställning till svarandens i svaromålet framförda yrkande om ändrad handläggningsform utgör enligt hovrättens mening rättegångsfel. Tingsrättens anteckning i protokollet från huvudförhandlingen att parterna inte hade några invändningar mot att målet handlades som ett ordinarie tvistemål medför inte någon annan bedömning.
Som hovrätten konstaterat är det inte möjligt att byta handläggningsform annat än i ett tidigt stadium av processen. Inte heller om domen undanröjs och målet återförvisas kan tingsrätten, som hovrätten tolkar rättsläget, besluta om ändrad handläggningsform i målet. Eftersom hovrätten, när ett mål har överklagats i sak, är bunden av tingsrättens beslut om handläggningsform kan rättegångsfelet inte heller avhjälpas i hovrätten (se tidigare nämnda NJA 1982 s. 723).
Äventyrsgruvans yrkande om undanröjande och återförvisning ska därför avslås.
Hovrätten avslog Äventyrsgruvans yrkande om undanröjande av tingsrättens dom och återförvisning av målet till tingsrätten.
Hovrättens beslut fick överklagas endast i samband med att hovrättens dom eller slutliga beslut i målet överklagades.
Hovrätten (hovrättsråden Pennington, skiljaktig beträffande motiveringen i domen, och Gregory samt tf. hovrättsassessorn Nelson)fastställde i dom den 25 februari 2016 tingsrättens dom och förpliktade Äventyrsgruvan att ersätta T.G. för rättegångskostnad i hovrätten med 35 062 kr.
Äventyrsgruvan i Tuna Hästberg Ekonomisk Förening överklagade hovrättens dom den 25 februari 2016 och beslut den 24 september 2015 samt yrkade att HD skulle återförvisa målet till tingsrätten för ny handläggning.
T.G. bestred yrkandet.
HD meddelade prövningstillstånd beträffande överklagandet av hovrättens beslut den 24 september 2015. Frågan om prövningstillstånd i målet i övrigt förklarades vilande.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Beck, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut.
Punkterna 1-5 motsvarar i huvudsak punkterna 1-4 i HD:s beslut.
Frågan som HD ska ta ställning till är om målet ska återförvisas på grund av att tingsrätten tillämpat fel handläggningsform (T-mål i stället för FT-mål).
Rättslig reglering m.m.
Punkten 7 motsvarar punkten 6 i HD:s beslut.
Rättegångsfel föreligger när någon för förfarandet normerande processföreskrift blivit åsidosatt. Att handlägga ett mål enligt en annan ordning än vad som föreskrivs enligt rättegångsbalken och att underlåta att ta ställning till parts yrkande om byte av handläggningsform, utgör sådana åsidosättanden.
Redan av lydelsen av 1 kap. 3 d § RB följer att tingsrätten måste ta ställning till handläggningsform när målet kommer in till domstolen. Skälen till en sådan ordning är att parterna har ett berättigat krav att redan från början veta vad som gäller bl.a. för rättegångskostnaderna (se prop. 1986/87:89 s. 151), jfr. 18 kap. 8 a § RB.
Regler om förenklad handläggning av vissa dispositiva tvistemål infördes genom lagen (1974:8) om rättegången i tvistemål om mindre värden (småmålslagen). Bestämmelsen i 1 kap. 3 d § RB har i sak oförändrad förts över från småmålslagen. I förarbetena till småmålslagen uttalades att en övergång från ordinärt förfarande till förenklat inte bör tillåtas. Detta motiverades med att en motsatt ordning skulle bli tämligen invecklad med hänsyn till skillnaderna mellan de olika förfarandena, inte minst i fråga om rättegångskostnadsreglerna (prop. 1973:87 s. 175).
Uttalandet får dock anses ta sikte på de situationer som aktualiseras av att värdet på tvisteföremålet ändrats sedan talan väckts och inte den situationen att tingsrättens beslut om handläggningsform redan från början kan ifrågasättas, exempelvis p.g.a. en uppenbart felaktig värdering av tvisteföremålet eller att målet av förbiseende fått en felaktig beteckning.
Av 49 kap. 4 § RB följer att ett beslut om handläggningsform kan överklagas av part. En motsvarande möjlighet fanns också enligt 23 § småmålslagen. I förarbetena till den bestämmelsen uttalas att det med hänsyn till frågans betydelse i kostnads- och fullföljdshänseende har ansetts rimligt att lämna parterna möjlighet att underställa frågan om lagens tillämpningsområde högre rätts prövning (prop. 1973:87 s. 198 f.). En ordning där ett byte av handläggningsform från ordinärt förfarande till förenklat under inga omständigheter skulle kunna ske kan således inte ha varit lagstiftarens syfte.
Enligt 49 kap. 4 § RB ska part som vill överklaga ett beslut angående fråga som avses i 1 kap. 3 d § RB först anmäla missnöje. Sådan anmälan ska göras genast, om beslutet meddelats vid ett sammanträde, och annars inom en vecka från den dag då parten fick del av beslutet. Försummar parten detta, har han inte längre rätt att överklaga beslutet.
En tingsrätts beslut om handläggningsform i ett dispositivt tvistemål kommer i regel till uttryck genom att målet åsätts en beteckning, antingen T eller FT, när målet registreras i tingsrätten. Besked om vilken handläggningsform som gäller i det enskilda fallet får således part när denne erhåller en första skrivelse från tingsrätten i vilken beteckningen framgår. Enbart registreringen i sig kan dock inte anses utgöra ett beslut i nu aktuell mening (se NJA 1999 C 9). När tingsrätten väl börjat handlägga målet, exempelvis beslutat att utfärda stämning, måste dock tingsrätten i normalfallet anses ha fattat beslut om handläggningsform enligt den beteckning som framgår av handlingarna i målet.
Inom den tidsram som överklagandemöjligheten enligt 49 kap. 4 § RB medger kan således ett byte av handläggningsform ske, från ordinärt till förenklat förfarande.
Ett sådant byte bör dock inte komma i fråga i ett sent skede av processen. En tingsrätts beslut att handlägga ett mål enligt ordinära regler bör inte heller kunna överprövas av hovrätten annat än efter överklagande av själva beslutet om handläggningsform (NJA 1982 s. 723). Sedan tingsrätten dömt i saken kan således inte tingsrättens beslut om handläggningsform ändras från ordinärt till förenklat förfarande, alldeles oavsett om tingsrättens beslut om handläggningsform utgör en sådan felbedömning att det är fråga om ett rättegångsfel.
Tingsrätten har felaktigt handlagt det överklagade målet enligt de ordinära reglerna, trots att värdet av vad som yrkats uppenbart inte överstigit halva basbeloppet. Frågan om målets handläggningsform har emellertid underställts hovrättens prövning först efter att tingsrätten meddelat dom i själva saken. Med hänsyn härtill kan tingsrättens felaktiga beslut om handläggningsform inte rättas till. Det saknas därför skäl att undanröja tingsrättens dom och återförvisa målet. Att tingsrätten har underlåtit att ta ställning till ett yrkande från T.G. om målets handläggningsform saknar betydelse. Äventyrsgruvans överklagande ska därför avslås.
Det saknas skäl att meddela prövningstillstånd i målet i övrigt.
Se HD:s beslut.
HD (justitieråden Duran, Johnson, Spence, King, referent, och Bell) meddelade den 11 april 2017 följande beslut.
Äventyrsgruvan väckte i tingsrätten talan mot Nixon och yrkade betalning med 26 075 kr jämte ränta. Kravet gällde ersättning på grund av intrång i upphovsrätt med anledning av att Nixon hade publicerat en bild på sin blogg. Enligt stämningsansökningen avsåg 16 125 kr ersättning för intrånget och 9 950 kr rättegångskostnader. Efter att Äventyrsgruvan gjort en smärre justering av yrkandet för rättegångskostnader utfärdade tingsrätten stämning med föreläggande för T.G. att svara på käromålet. I stämningen angavs målet med beteckningen T, dvs. som ett ordinärt tvistemål.
T.G. bestred yrkandena. I svaromålet, och även i en senare skrift, uppmärksammade Nixon tingsrätten på att värdet av vad som yrkades uppenbart understeg hälften av prisbasbeloppet och begärde att målet skulle handläggas som ett förenklat tvistemål (FT-mål). T.G:s begäran föranledde dock inte tingsrätten att vidta någon åtgärd med avseende på målets handläggningsform. Såvitt framgår av tingsrättens akt ägnades sedan frågan inte någon uppmärksamhet förrän i samband med huvudförhandlingen. Enligt huvudförhandlingsprotokollet ska parterna då ha uppgett att det inte fanns några invändningar mot att målet handlades som ett ordinärt tvistemål. Tingsrätten, som bestod av en domare, lämnade käromålet utan bifall och förpliktade Äventyrsgruvan att ersätta T.G. för rättegångskostnader med 12 500 kr.
Äventyrsgruvan överklagade tingsrättens dom och yrkade i första hand att den skulle undanröjas och målet återförvisas till tingsrätten för förnyad handläggning. Som grund för det yrkandet anförde Äventyrsgruvan att tingsrätten felaktigt handlagt målet som ett ordinärt tvistemål trots att det skulle ha handlagts som ett förenklat tvistemål. I beslut den 24 september 2015 avslog hovrätten Äventyrsgruvans yrkande om undanröjande och återförvisning av målet till tingsrätten. Genom dom den 25 februari 2016 fastställde hovrätten tingsrättens dom och förpliktade Äventyrsgruvan att ersätta T.G. för rättegångskostnader i hovrätten med 35 062 kr.
HD har meddelat prövningstillstånd beträffande Äventyrsgruvans överklagande av hovrättens beslut den 24 september 2015 och förklarat frågan om prövningstillstånd i målet i övrigt vilande.
Frågan i HD är under vilka förutsättningar byte av handläggningsform kan ske från ordinärt till förenklat tvistemål (från T-mål till FT-mål).
I tvistemål där förlikning om saken är tillåten ska tingsrätten bestå av en lagfaren domare, om värdet av vad som yrkas uppenbart inte överstiger hälften av prisbasbeloppet enligt 2 kap. 6 och 7 §§ SFB. Med värde avses det värde som kan antas gälla vid tiden för talans väckande. Vid bedömningen ska inte hänsyn tas till rättegångskostnaderna. (Se 1 kap. 3 d § första och tredje styckena RB.) Bestämmelserna har utan ändring i sak överförts från 1974 års lag om rättegången i tvistemål om mindre värden (småmålslagen).
Enligt 18 kap. 8 a § RB är i förenklade tvistemål vinnande parts rätt till ersättning begränsad i olika hänseenden, framför allt i fråga om kostnad för ombud och annan rättslig rådgivning.
Av 1 kap. 3 d § RB följer att tingsrätten måste ta ställning till handläggningsform redan när målet kommer in till domstolen. Parterna har ett berättigat krav att från början veta vad som gäller bl.a. för rättegångskostnaderna (se prop. 1986/87:89 s. 151). Det kan noteras att före den 1 juli 2014 var ansökningsavgiften för ordinära och förenklade tvistemål densamma. Numera gäller olika ansökningsavgifter.
En tingsrätts beslut om handläggningsform i ett dispositivt tvistemål kommer i regel till uttryck genom att målet får beteckningen T eller FT. Enbart registreringen av målet kan inte anses utgöra ett beslut i nu aktuell mening (se NJA 1999 C 9). När tingsrätten väl börjat handlägga målet, exempelvis genom att utfärda stämning, måste tingsrätten dock anses ha fattat beslut om handläggningsform enligt den beteckning som framgår av handlingarna i målet.
Frågan är då om en tingsrätt kan ompröva sitt inledande beslut om handläggningsform. Det kan bli aktuellt efter yrkande av någon av parterna men också på tingsrättens eget initiativ. Klart är att rätten kan besluta att ett förenklat tvistemål i fortsättningen ska handläggas som ett ordinärt tvistemål (se t.ex. prop. 1973:87 s. 175 f.).
En övergång från ordinärt till förenklat förfarande har setts som mer problematisk. Vad som framför allt skapar svårigheter är de olikheter som finns i fråga om rätten till ersättning för rättegångskostnader. Om tingsrätten handlägger målet som ett ordinärt tvistemål, kan parterna utgå från att begränsningsregeln i 18 kap. 8 a § RB inte är tillämplig och anpassa sin processföring till detta. Ett förordnande om förenklad handläggning kan då - under pågående rättegång - ändra förutsättningarna för parterna.
En övergång till förenklat förfarande ska därför inte ske, när käranden inskränker käromålet så att tvisten kommer under värdegränsen. Kännetecknande för sådana fall är emellertid bl.a. att det ursprungliga beslutet om ordinär handläggning var riktigt och att förhållandena ändrats därefter (jfr 1 kap. 3 d § tredje stycket RB där det sägs att värdet vid tiden för talans väckande är avgörande). Den nu aktuella situationen är annorlunda såtillvida som det ursprungliga beslutet om handläggningsform var felaktigt; målet borde från början ha handlagts enligt den förenklade ordningen.
Den betydelse som de skilda reglerna kan få, bl.a. i fråga om rättegångskostnader, har lett till att part kan utverka ett särskilt beslut i frågan om handläggningsform och även överklaga ett sådant beslut (49 kap. 4 § RB). Det är sålunda inte uteslutet att en ändring kan ske i de fall då tingsrätten i processens inledande skede har fattat ett oriktigt beslut, exempelvis på grund av en felaktig värdering av tvisteföremålet eller av det skälet att målet av förbiseende har fått fel beteckning.
Det ligger i sakens natur att frågan om en ändring till förenklad handläggning bör tas upp på ett tidigt stadium av processen, innan parterna har inrättat sig efter den ordinära ordningen. Som utgångspunkt måste gälla att en part kan nå framgång med ett yrkande bara om det förs fram första gången parten yttrar sig efter det att handläggningsordningen framgår för henne eller honom. Ett bifall till ändrad handläggning bör dock inte generellt uteslutas i situationer där processen har nått längre. Exempelvis kan det i ett enskilt fall förhålla sig så att det inte på detta stadium har uppkommit ytterligare rättegångskostnader av någon betydelse. Förutsättningarna för tingsrätten att på eget initiativ ändra handläggningsformen bör bedömas på motsvarande sätt.
Den som enligt 49 kap. 4 § RB vill överklaga ett beslut om handläggningsform ska anmäla missnöje med beslutet inom en viss kortare tid. Om så sker bestämmer tingsrätten om beslutet ska få överklagas särskilt eller i samband med tingsrättens slutliga avgörande i målet. Om parten inte ges möjlighet att föra särskild talan, kan det alltså innebära att hovrätten först sedan tingsrätten har dömt i målet efter en ordinär process har att ta ställning till om det borde ha skett en övergång till förenklat förfarande. I princip måste det vara möjligt för hovrätten att bifalla ett sådant överklagande, om det fanns förutsättningar för detta vid den tid då parten framställde sitt yrkande vid tingsrätten.
En särskild fråga, som aktualiseras i detta mål, är hur situationen ska bedömas om tingsrätten avgör målet utan att ta ställning till en parts begäran om ändrad handläggningsform. Lagstiftningen bygger på tanken att hovrätten ska kunna ändra handläggningsform bara efter överklagande av tingsrättens beslut i frågan (se NJA 1982 s. 723). Detta kan dock inte anses ta sikte på den situationen att tingsrätten har låtit bli att fatta beslut med anledning av parts yrkande.
Frågan är då om parten i ett sådant fall kan få handläggningsformen prövad genom att i överklagandet av domen göra gällande att domvilla har förekommit vid tingsrätten. Att hovrätten i det läget skulle kunna besluta om en övergång till ett förenklat förfarande kan synas olämpligt, särskilt som det ju skulle innebära att begränsningsregeln för rättegångskostnader i 18 kap. 8 a § RB fick betydelse även för ersättningen vid tingsrätten. Emellertid är det inte en godtagbar ordning att en part felaktigt förpliktas att ersätta rättegångskostnader som en följd av att tingsrätten har underlåtit att pröva ett yrkande av parten.
Det måste därför vara möjligt för hovrätten att efter ett överklagande av domen ändra handläggningsformen i den angivna situationen, när parten trots ett yrkande inte fått frågan prövad vid tingsrätten. En förutsättning för detta får dock anses vara att det är just den överklagande parten som har framställt det obesvarade yrkandet vid tingsrätten. Vidare krävs att det fanns förutsättningar för att ändra handläggningsformen när yrkandet framställdes vid tingsrätten. Hovrätten får då i enlighet med 50 kap. 28 § RB ta ställning till om felet kan avhjälpas genom att tingsrättens beslut om rättegångskostnader ändras.
Tingsrätten har felaktigt handlagt det överklagade målet enligt de ordinära reglerna, trots att värdet av vad som yrkats uppenbart inte överstigit 22 250 kr, som var hälften av prisbasbeloppet när talan väcktes. Frågan om målets handläggningsform har emellertid underställts hovrätten för prövning först efter att tingsrätten meddelat dom i själva saken. Tingsrätten har visserligen inte tagit ställning till de yrkanden om övergång till förenklad handläggning som framställdes där. Det var emellertid inte Äventyrsgruvan som yrkade en ändrad handläggningsform, och tingsrättens felaktiga beslut om handläggningsform kan därför inte rättas till i detta fall.
Det nu aktuella beslutet, som innebar att hovrätten avslog Äventyrsgruvans yrkande om undanröjande och återförvisning till tingsrätten, ska därför stå fast. Det saknas skäl att meddela prövningstillstånd i målet i övrigt.
HD avslår överklagandet av hovrättens beslut den 24 september 2015.
HD meddelar inte prövningstillstånd rörande målet i övrigt. Hovrättens avgöranden står därmed fast.
HD:s beslut meddelat: den 11 april 2017.
Mål nr: T 1492-16.
Lagrum: 1 kap. 3 d § och 49 kap. 4 § RB.
Rättsfall: NJA 1982 s. 723 och NJA 1999 C 9.