Penningtvättsbrott. Rubricering och straffvärdebedömning (I–III)
Allmän åklagare väckte vid Ystads tingsrätt åtal mot E.A., J.S.E. och A.S. för grovt penningtvättsbrott enligt följande gärningsbeskrivningar.
Swedbank AB har den 22 december 2015 medelst vilseledande förmåtts att betala 5 187 500 kr till ett bankkonto i SEB med slutsiffror"0729" tillhörande Tovema AB. Vilseledandet har bestått i att okänd person/okända personer skickat påhittade affärsupplägg gällande finansiering av inköp och leasing av maskiner till banken via e-postkonton som är snarlika de som avtalskunder hos banken använder. Tjänsteman vid banken har härigenom vilseletts att tro att e-posten kommer från bankens riktiga avtalskunder och därigenom förmåtts överföra 5 187 500 kr till Tovema AB som i falska fakturor har angetts som leverantör av maskiner.
J.S.E., som under tiden den 15 december 2015 till den 18 februari 2016 har varit styrelsesuppleant och firmatecknare för Tovema AB, har i denna egenskap förfogat över Tovema AB:s bankkonto i SEB med slutsiffror "0729". J.S.E. har därvid tillsammans och i samförstånd med E.A. upplåtit Tovema AB:s bankkonto för insättning om 5 187 500 kr från Swedbank AB den 22 december 2015 och vidare mellan den 22 och 23 december 2015 överfört eller låtit annan göra överföringar med sammanlagt 5 182 089,91 kr från bankkontot till bankkonton utomlands.
De tilltalades åtgärder har syftat till att dölja att pengarna härrör från brott eller till att främja möjligheterna för någon att om-sätta eller tillgodogöra sig pengarna.
Brottet är grovt eftersom det avsett betydande värden samt ingått som ett led i en brottslighet som utövats systematiskt och i större omfattning.
Swedbank AB har under perioden 8 februari till den 4 mars 2016 medelst vilseledande förmåtts att betala sammanlagt 30 782 500 kr till ett bankkonto i SEB med slutsiffror "5680" och ett bankkonto i Skurups Sparbank med slutsiffror "7759", båda tillhörande Coractic AB. Vilseledandet har bestått i att okänd person/okända personer skickat påhittade affärsupplägg via e-postkonton som är snarlika de som avtalskunder hos banken använder. Tjänsteman vid banken har härigenom vilseletts att tro att e-posten kommer från bankens riktiga avtalskunder och därigenom förmåtts överföra 30 782 500 kr till Coractic AB som i falska fakturor har angetts som leverantör av maskiner.
A.S., som från den 27 januari 2016 har varit styrelsesuppleant och firmatecknare för Coractic AB, har i denna egenskap förfogat över Coractic AB:s bankkonton i SEB med slutsiffror "5680" och i Skurups Sparbank med slutsiffror ”7759”. A.S. har därvid tillsammans och i samförstånd med J.S.E. och E.A. upplåtit Coractic AB:s bankkonton för insättningar under perioden den 8 februari till den 4 mars 2016 om sammanlagt 30 782 500 kr från Swedbank AB, överfört 8 562 500 kr från bankkontot i SEB med slutsiffror "5680" till bankkontot i Skurups Sparbank med slutsiffror "7759" samt mellan den 8 februari till den 9 mars 2016 överfört eller låtit annan göra överföringar med sammanlagt 30 753 169,50 kr från bankkontot i Skurups Sparbank till bankkonton utomlands.
De tilltalades åtgärder har syftat till att dölja att pengarna härrör från brott eller till att främja möjligheterna för någon att tillgodogöra sig pengarna.
Brottet är grovt eftersom det avsett betydande värde samt ingått som ett led i en brottslighet som utövats systematiskt och i större omfattning.
E.A. och J.S.E. förnekade brott.
A.S. vidgick vissa av åklagaren påstådda omständigheter men förnekade andra. Hon bestred ansvar på grund av bristande uppsåt. Hon gjorde gällande att hon befunnit sig i en nödvärnssituation i förhållande till J.S.E. och i vart fall varit medberoende i förhållande till J.S.E. och dennes missbruk.
Tingsrätten (ordförande rådmannen Hamilton) meddelade dom den 23 mars 2017.
Tingsrätten fann klarlagt att Swedbank hade vilseletts att göra de av åklagaren påstådda utbetalningarna till bankkonton tillhörande Tovema AB och Coractic AB. Tingsrätten konstaterade vidare att J.S.E. i egenskap av firmatecknare för Tovema hade kvitte-rat ut en till detta bolags konto i SEB knuten bankdosa och att hans mor A.S. i egenskap av firmatecknare för Coractic hade kvitterat ut bankdosor knutna till detta bolags konton i SEB och Skurups sparbank samt att de båda hade överlämnat bankdosorna med tillhörande koder till E.A. A.S. hade dessutom genom en postväxel överfört ett belopp på drygt 8 miljoner kr från Hogan konto i SEB till dess konto i Skurups sparbank. De av J.S.E. och A.S. utkvitterade bankdosorna hade enligt vad tingsrätten fann utrett an-vänts vid överföring av de av åklagaren angivna beloppen utomlands.
Enligt tingsrättens bedömning hade både J.S.E. och Stanley varit medvetna om att syftet med att upplåta konton hade varit att dölja att de influtna pengarna härrörde från brott. De hade också fått insikt i överföringarnas beloppsmässiga storlek eller i vart fall varit likgiltiga för hur mycket pengar som skulle överföras. E.A. hade enligt tingsrätten insett att syftet med de betydande överföring-arna var att dölja att pengarna härrörde från brott.
Vad A.S. åberopat om nödvärn och medberoende till J.S.E. kunde enligt tingsrätten inte medföra någon ansvarsfrihet för henne.
Tingsrätten fann alltså att de tilltalade hade gjort sig skyldiga till penningtvättsbrott.
Tingsrätten anförde vidare följande.
Sammanfattningsvis konstaterar tingsrätten att såväl E.A., J.S.E. som Stanley varit medvetna om att stora belopp passerat Coractic AB:s konto och även beträffande J.S.E. och E.A. såvitt avser Tovema AB:s konto. De har därmed haft uppsåt till att penningtvätten skedde systematiskt och med mycket betydande belopp. E.A. och J.S.E. ska var och en dömas i enlighet med gärningsbeskrivning-arna beträffande åtalspunkterna 1 och 2 för grovt penningtvättsbrott. A.S. döms även hon för grovt penningtvättsbrott i enlighet med gärningsbeskrivning för åtalspunkten 2.
Straffskalan för grovt penningtvättsbrott är fängelse lägst sex månader och högst sex år. J.S.E:s respektive A.S:s upplåtelse av konto i Tovema AB respektive Coractic AB har spelat en avgörande roll för att E.A. eller att denne låtit annan överföra de betydande beloppen utomlands. De har alla haft skilda roller och periodvis varit olika aktiva men deras respektive medverkan har krävts för genomförande av överföringarna. J.S.E. och A.S. har båda insett och förstått att deras medverkan varit av väsentlig betydelse för genomförandet av penningtvätten och att de hanterade beloppen varit avsevärda vilket även påverkar straffvärdet. Även om flera omständigheter talar för att E.A. haft insikt och en mer övergripande roll i genomförandet av penningtvätten har den av åklagaren presenterade utredningen inte varit så robust att tingsrätten kan slå fast att så skulle varit fallet. Vid dessa förhållanden finner tingsrätten att straffvärdet för var och en av E.A., A.S. och J.S.E. i vart fall är två års fängelse.
Den brottslighet som A.S. döms för har ett så högt straffvärde att det inte kan komma ifråga med någon annan påföljd än fängelse. Det saknas skäl att - även om A.S. tidigare är ostraffad och har ett medberoende till J.S.E:s missbruk - frångå brottslighetens straffvärde.
Den tidigare brottslighet som E.A. gjort sig skyldig till ligger så långt tillbaka i tiden att den saknar betydelse vid påföljdsval. Istäl-let är straffvärdet för den brottslighet som E.A. nu fälls till ansvar för så högt att annan påföljd än fängelse inte kan komma ifråga. Det föreligger inte skäl att frångå straffvärdet.
Tingsrätten dömde envar av E.A., J.S.E. och A.S. enligt 3 § första stycket 1 och 5 § första stycket lagen (2014:307) för straff för penningtvättsbrott för grovt penningtvättsbrott till fängelse 2 år.
Såväl åklagaren som de tilltalade överklagade i Hovrätten över Skåne och Blekinge.
Åklagaren yrkade att hovrätten skulle döma envar av E.A., A.S. och J.S.E. till ett längre fängelsestraff.
E.A. och Hall yrkade att hovrätten skulle ogilla åtalet i dess helhet, i andra hand att hovrätten skulle sätta ned fängelsestraffen.
A.S. yrkade att hovrätten skulle ogilla åtalet. I andra hand yrkade hon att hovrätten skulle bestämma påföljden till villkorlig dom eller, i vart fall, sätta ned fängelsestraffet.
Part motsatte sig motparts ändringsyrkanden.
Hovrätten (hovrättsråden Charles och Long, tf. hovrättsassessorn French, referent, samt två nämnde-män) meddelade dom den 26 oktober 2017.
Hovrätten lämnade inledningsvis en sammanfattning av vad som var utrett om det faktiska händelseförloppet. Denna överensstämmer nära med vad som anförs i HD:s dom under rubriken Vad som är utrett. De tilltalade hade enligt hovrätten agerat tillsammans och i samförstånd. De hade varit införstådda med vad åtgärderna syftat till och haft uppsåt i förhållande till brottslighetens fulla omfattning. Det förelåg inte några omständigheter som kunde medföra ansvarsfrihet och alla tre skulle dömas för pen-ningtvättsbrott.
Hovrätten anförde vidare följande.
På av tingsrätten anförda skäl är penningtvättsbrotten att bedöma som grova.
Brottsligheten har, när det gäller A.S., omfattat penningtvätt av drygt 30 miljoner kr. J.S.E. och E.A. har, genom åtgärderna i båda åtalspunkterna, medverkat till att drygt 35 miljoner kr tvättats. Det har således varit fråga om mycket betydande belopp. Beloppens storlek har naturligtvis stor betydelse för brottslighetens straffvärde. Även övriga omständigheter påverkar emellertid straffvärdebedömningen.
Den brottslighet från vilken pengarna härrör har utövats systematiskt och det kan förutsättas att penningtvättsbrotten utgör ett led i en omfattande brottslighet. De egentliga penningtvättsåtgärderna har bestått i upplåtande av bankkonton för banktransaktioner och pengarna har överförts till konton utomlands vilket typiskt sett försvårar möjligheterna att spåra dem. Åtgärderna har föregåtts av planering i form av införskaffande av två s.k. målvaktsbolag samt registrering av firmatecknare för dessa bolag. Dessa förhållanden påverkar straffvärdet i höjande riktning. Å andra sidan har de aktuella åtgärderna vidtagits under en kortare period.
Det sagda leder hovrätten till bedömningen att det samlade straffvärdet för den brottslighet som J.S.E. och Pacheco döms för motsvarar fyra års fängelse medan straffvärdet för A.S. motsvarar fängelse i tre år och sex månader.
Straffvärdet är så högt att någon annan påföljd än fängelse är utesluten.
Det har inte framkommit skäl att frångå straffvärdet vid bestämmande av fängelsestraffets längd avseende E.A.
Hovrätten ifrågasätter inte att A.S., till följd av sonens missbruk, har upplevt sig ha ett begränsat handlingsutrymme och velat agera på sätt som hon trott har gynnat sonen. Vad hon anfört beträffande sitt medberoende - - - är dock inte en straffrättsligt beaktansvärd omständighet. Det finns därför inte skäl att frångå straffvärdet heller avseende A.S.
Hovrätten ändrade tingsrättens domslut på så sätt att hovrätten bestämde fängelsestraffets längd för E.A. till 4 år, för A.S. till 3 år 6 månader och för J.S.E. till 3 år.
E.A. och A.S. överklagade hovrättens dom.
E.A. yrkade att HD skulle sätta ned fängelsestraffets längd.
A.S. yrkade att HD skulle frikänna henne eller i vart fall lindra påföljden.
Riksåklagaren motsatte sig att hovrättens dom ändrades.
HD meddelade det prövningstillstånd som framgår av punkten 6 i HD:s dom.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Odonnell, föreslog i betänkande följande dom.
1-15. Motsvarar i huvudsak punkterna 1-12 i HD:s dom.
16-19. Motsvarar i huvudsak punkterna 13-15 i HD:s dom.
Alla typer av brott som kan ge upphov till utbyte kan utgöra förbrott till straffbelagd penningtvätt. Ett penningtvättsbrott kan avse föremål, t.ex. ädelstenar eller sedlar, men också andra typer av egendom såsom ett tillgodohavande på ett konto. Om det beträffande en och samma gärning finns förutsättningar att döma för såväl penningtvättsbrott som häleri (9 kap. 6 § BrB) bör personen normalt dömas endast för penningtvättsbrott. (Se prop. 2013/14:121 s. 109-112.)
Straff ska, med beaktande av intresset av en enhetlig rättstillämpning, bestämmas inom ramen för den tillämpliga straffskalan efter brottets eller den samlade brottslighetens straffvärde (29 kap. 1 § första stycket BrB). Bestämmelsen ger uttryck för att straffvärdet utgör utgångspunkten för påföljdsbestämningen, att lika svåra brott ska ges lika stränga straff och att svårare brott ska straffas strängare än lindrigare brott. I paragrafens andra stycke anges att det vid bedömningen av straffvärdet ska beaktas bl.a. den skada, kränkning eller fara som gärningen har inneburit, vad den tilltalade har insett eller borde ha insett om detta samt de avsikter eller motiv som han eller hon har haft.
Vid sidan av den allmänna bestämmelsen i 29 kap. 1 § BrB finns det i 2 och 3 §§ angivet vissa försvårande (2 §) och förmildrande (3 §) omständigheter som, utöver de som gäller för det specifika brottet, ska beaktas av domstolen vid straffvärdebedömningen. Reglerna syftar sammantagna till att domstolarna ska kunna bestämma straffvärdet på ett nyanserat sätt med beaktande av samtliga omständigheter i det enskilda fallet.
Varje grad av ett i olika svårhetsgrader indelat brott är att se som en egen brottstyp. Det innebär, vilket återspeglas i 29 kap. 1 § första stycket BrB, att frågan om till vilken grad ett visst brott hör i princip måste avgöras innan den konkreta straffvärdebedömningen görs. Det finns emellertid ett nära samband mellan frågan om till vilken grad ett visst brott hör och bedömningen av straffvärdet i det enskilda fallet. Det innebär att prövningen av brottets svårhetsgrad ofta görs parallellt med bedömningen av dess straffvärde, även om bedömningarna görs med tilllämpning av delvis olika kriterier. (Se bl.a. "Fem automatkarbiner" NJA 2017 s. 794.)
Avgörande för till vilken svårhetsgrad ett brott är att hänföra är i allmänhet omständigheter vid brottet av objektiv betydelse. Vid straffmätningen inom en given straffskala är däremot ofta omständigheter av subjektiv betydelse av avgörande vikt. Att de subjektiva omständigheterna är av större betydelse för straffvärdebedömningen har i 29 kap. 1 § BrB kommit till uttryck genom föreskriften att det särskilt ska beaktas vad gärningsmannen insett eller borde ha insett om de objektiva omständigheterna samt vilka avsikter eller motiv som han eller hon haft. Regleringen innebär att det vid bedömningen inte ska tas hänsyn till sådana straffvärdepåverkande omständigheter som inte täcks av gärningsmannens uppsåt eller oaktsamhet. Hur grov oaktsamheten har varit liksom vilken form av uppsåt som har förelegat är också av stor betydelse. (Se prop. 1987/88:120 s. 79 ff.)
När någon vid ett tillfälle döms för flera brott är utgångspunkten att den s.k. asperationsprincipen tillämpas. Principen innebär att straffvärdebedömningen vid flerfaldig brottslighet utgår från det allvarligaste av de brott som föreligger till bedömning. Till straffvärdet för detta brott läggs därefter en efter hand minskande del av straffvärdet för vart och ett av de övriga brotten i ordning efter brottens allvar. Detta innebär i praktiken att det straff som döms ut vid flerfaldig brottslighet är väsentligt lägre än vad som skulle bli följden av en ren sammanläggning av straffvärdet för varje enskilt brott. En allmän kontroll görs slutligen så att ett på detta sätt beräknat straffvärde inte framstår som oproportionerligt i förhållande till den typ av brottslighet som är aktuell. (Se bl.a. rättsfallet NJA 2014 s. 859.)
Ibland anges det i lagtexten ett antal omständigheter som särskilt ska beaktas vid gradindelningen. Så är, som ovan har framgått, fallet såvitt gäller avgränsningen mellan penningtvättsbrott och grovt penningtvättsbrott. Sådana omständigheter ses enbart som vägledande exempel. Det är alltså inte nödvändigt att bedöma brottet som grovt när de angivna omständigheterna föreligger. Det är inte heller uteslutet att bedöma brottet som grovt när omständigheterna inte är för handen. För att ett brott ska bedömas som grovt krävs emellertid i princip att omständigheterna i det enskilda fallet framstår som försvårande i motsvarande grad som normalt gäller i de fall som anges i lagens exemplifiering. (Se bl.a. "De upprepade skattebrotten" HD:s dom den 13 juli 2018 i mål B 4680-17 .)
Eftersom penningtvättsbrott kan begås på varierande sätt och ha olika brottstyper som förbrott kan frågan om vilka överväganden som mer specifikt bör göras vid gradindelningen av penningtvättsbrott inte besvaras generellt.
När penningtvättsbrott - såsom i nu aktuellt fall - har avsett egendom som härrör från förmögenhetsbrott finns det anledning att beakta hur förbrottet skulle ha rubricerats (se prop. 2013/14:121 s. 113).
HD har i rättsfallet NJA 2013 s. 654, som gällde grovt häleri, uttalat att den i rättspraxis utbildade hållpunkten att en stöld - liksom ett bedrägeri och en förskingring - många gånger är att bedöma som ett grovt brott om värdet av det tillgripna motsvarar fem basbelopp (varvid avses det förhöjda prisbasbeloppet enligt 2 kap. 6 § SFB) bör kunna accepteras. Detta under förutsättning att domstolen alltid gör en nyanserad bedömning av alla på straffvärdet i det enskilda fallet inverkande omständigheter. Häleribrottslighet bedöms, enligt vad HD uttalade, på samma sätt.
De uttalanden som HD i det nyss nämnda rättsfallet gjorde avseende värdegränsen fem basbelopp bör vara vägledande även när det gäller penningtvättsbrott som avser egendom härrörande från förmögenhetsbrott. Om värdet av sådan egendom motsvarar fem basbelopp kan värdet alltså sägas vara betydande i den mening som avses i 5 § andra stycket lagen om straff för penningtvättsbrott. Värdet ska då särskilt beaktas som en av omständigheterna vid bedömande av om brottet är grovt.
Det är dock viktigt att rubricering av penningtvättsbrott, liksom förmögenhetsbrott i allmänhet, inte avgörs endast utifrån de ekonomiska omständigheterna utan att domstolen alltid gör en nyanserad bedömning av samtliga förhållanden i det enskilda fallet (jfr prop. 2016/17:131 s. 55). Här avses i första hand omständigheter av objektivt slag, såsom vilken typ av penningtvättsåtgärder gärningsmannen har vidtagit, hur många åtgärder som ingår i gärningen och vilken ställning gärningsmannen har haft i brottsupplägget i stort.
Vid helhetsbedömningen kan de olika kvalifikationsgrunderna i 5 § andra stycket lagen om straff för penningtvättsbrott samspela. Dessutom kan förhållanden som att brottet ingått som ett led i en verksamhet som har utövats i organiserad form eller föregåtts av särskild planering leda till att brottet bedöms som grovt även om det inte föreligger sådana omständigheter som uttryckligen anges i bestämmelsen (se prop. 2013/14:121 s. 113).
Vid gradindelningen måste naturligtvis också beaktas förhållanden som talar för att brottet är av en lägre svårhetsgrad än vad omständigheterna i övrigt motiverar. Exempel på förhållanden som talar för en lindrigare bedömning skulle kunna vara att den tilltalade utan att ha haft någon central roll i den brottsliga verksamheten endast har ställt sitt bankkonto till förfogande.
Som HD har utvecklat i rättsfallet "De kinesiska kullagren" NJA 2014 s. 559 innebär bestämmelsen i 29 kap. 1 § andra stycket BrB att alla på straffvärdet inverkande omständigheter som är värda att beakta ska tas med i bedömningen. HD påminde i rättsfallet om kravet på subjektiv täckning av straffvärdepåverkande omständigheter. Det kravet innebär att endast sådan skada, kränkning eller fara kan beaktas som gärningsmannen har haft uppsåt till eller, om handlandet är straffbelagt också vid oaktsamhet, har varit täckt av oaktsamhet från gärningsmannens sida.
Eftersom penningtvättsbrott är straffbelagt bara om gärningen sker uppsåtligen krävs här att omständigheterna, för att de ska kunna beaktas, är täckta av uppsåt.
När det gäller sådana penningtvättsbrott som avser befattning med egendom som härrör från förmögenhetsbrott kan HD:s uttalanden i det ovan nämnda rättsfallet NJA 2013 s. 654 ge vägledning även i fråga om straffvärdebedömningen inom ramen för en viss straffskala. Betydel-sen av värdet av den egendom som ett sådant penningtvättsbrott har avsett bör alltså bli mindre ju allvarligare brottsligheten är, samtidigt som andra på straffvärdet inverkande faktorer bör träda mera i förgrunden. Är värdet så högt som ca 18 basbelopp bör dock utgångspunkten vara att straffvärdet motsvarar fängelse i ett år.
Även med nämnda utgångspunkt är det viktigt att straffvärdebedömningen alltid görs på ett nyanserat sätt och att utrymme ges att beakta även andra faktorer än värdet. Detta inte minst med tanke på att det ofta kan vara mer eller mindre tillfälligheter som har varit avgörande för vilka värden som brottet kommit att avse (jfr prop. 1987/88:120 s. 78).
Vid straffvärdebedömningen är ofta omständigheter av subjektiv betydelse av avgörande vikt. Om den som begått ett penningtvättsbrott endast har agerat med likgiltighetsuppsåt kan det påverka straffvärdet i sänkande riktning. Andra faktorer av betydelse för straffvärdet är den insikt som den tilltalade har haft rörande den bakomliggande brottsligheten samt hans eller hennes eget syfte med åtgärderna. Även fördelningen av brottslighetens ekonomiska utbyte bör tillmätas betydelse.
Enligt 30 kap. 4 § BrB ska rätten vid val av påföljd fästa särskilt avseende vid omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse. Som skäl för fängelse får rätten, utöver brottslighetens straffvärde och dess art, beakta att den tilltalade tidigare har gjort sig skyldig till brott. Om straffmätningsvärdet motsvarar fängelse i ett år eller mer talar det för att fängelse ska väljas som påföljd.
Grunden för att vissa brottstyper, eller vissa klasser av brott inom ramen för vissa brottstyper, har särbehandlats med hänvisning till deras art utgörs av uttalanden i förarbeten och avgöranden i rättspraxis. I "De kinesiska kullagren" har HD utförligt behandlat betydelsen av brottslighetens art vid påföljdsvalet. I domen uttalas att utrymmet för att, genom rättsutveckling i praxis, särbehandla ytterligare brottstyper med hänsyn till deras art är begränsat.
I förarbetena till lagen om straff för penningtvättsbrott finns inga uttalanden av innebörd att brott mot den lagen bör särbehandlas vid påföljdsvalet. Rättsfallet NJA 2003 s. 254 - som gällde penninghäleri, grovt brott, enligt äldre rätt - kan visserligen sägas ge stöd för en sådan särbehandling. Det avgörandet avsåg dock egendom som härrörde från narkotikabrott, vilket i sig är brott vars art talar för fängelse som påföljd. Det finns inte någon praxis från HD som ger stöd för att penningtvättsbrott generellt är brottslighet av sådan art att det finns anledning till sär-behandling vid påföljdsvalet.
Det föregående leder till slutsatsen att penningtvättsbrott, i de fall förbrottet är ett förmögenhetsbrott, inte ska anses vara sådan brottslighet att dess art talar för fängelse.
E.A. och A.S. har, tillsammans och i samförstånd, vidtagit penningtvättsåtgärder beträffande mer än 30 miljoner kr. E.A. har därutöver begått ytterligare ett penningtvättsbrott rörande mer än fem miljoner kr. Var och en av gärningarna har avsett egendom uppgående till värden som avsevärt överstiger 18 basbelopp.
Enligt vad hovrätten funnit utrett har de aktuella penningtvättsbrotten också ingått som ett led i brottslighet som utövats systematiskt. Dessa förhållanden har, liksom de mycket betydande värdena, omfattats av E.A:s respektive A.S:s uppsåt. Sammantaget talar omständigheterna mycket starkt för att vart och ett av penningtvättsbrotten ska bedömas som grovt brott.
Det har inte framkommit några förhållanden kring gärningarna som motiverar att brotten ändå ska hänföras till en lägre svårhetsgrad. Som hovrätten har kommit fram till ska alltså gärningarna rubriceras som grova penningtvättsbrott.
Som framgått ovan har penningtvättsåtgärderna i Coractic avsett ett värde om drygt 30 miljoner kr. En bedömning utifrån endast värdet bör avseende den brottsligheten leda till straffvärden motsvarande fängelse i tre år.
Utöver de mycket betydande beloppen finns det i detta fall ett antal försvårande omständigheter. De tilltalade har agerat aktivt och trots att det varit fråga om en ganska kort tidsperiod har de vidtagit ett stort antal åtgärder. Genom att nyttja aktiebolag har de utfört åtgärderna under täckmantel av näringsverksamhet. Ett sådant upplägg är förhållandevis avancerat och försvårar upptäckt även om falska identiteter inte har använts. Åtgärderna har också föregåtts av planering i form av införskaffande av de två bolagen samt registrering av firmatecknare för dessa bolag.
A.S. har visserligen inte personligen varit delaktig i införskaffandet av Coractic eller registreringen av henne som firmatecknare. Hennes uppsåt har emellertid omfattat att penningtvätten föregåtts av dessa planeringsåtgärder. Hon har dessutom vid flera tillfällen agerat som ställföreträdare för Coractic. I den egenskapen har hon bl.a. hämtat ut och löst in postväxeln på drygt åtta miljoner kr samt kvitterat ut de bankdosor som sedan använts för utlandsöverföringarna från bolagets konto.
Vidare har, som hovrätten noterat, medlen genom olika transaktioner förts över till utländska bankkonton, vilket typiskt sett försvårar möjligheterna att spåra dem. Som riksåklagaren har påtalat ligger dessutom E.A:s och A.S:s medverkan nära huvudbrotten eftersom Swedbank har vilseletts att sätta in de medel som bedrägerierna avsett på Coleman respektive Hogan bankkonton.
Vad som talar i förmildrande riktning vid straffvärdebedömningen av E.A:s gärningar är att det inte framkommit att han skulle få någon egen vinning av brottsligheten. När det gäller A.S:s gärning är det förmildrande att hennes ersättning har varit förhållandevis liten (1 000 dollar) och att hennes insikt i brottsupplägget i stort tycks ha varit begränsad.
Det är tydligt att E.A. - som varit initiativtagare i förhållande till J.S.E:s och A.S:s åtgärder - har haft en central roll i det brottsliga upplägget. Mot den bakgrunden, och med hänsyn till de omständigheter som redovisats ovan, framstår hovrättens bedömning av straffvärdet för E.A:s samlade brottslighet - fängelse i fyra år - som motiverad.
Som hovrätten anfört finns det inte anledning att ifrågasätta att A.S., till följd av sonens missbruk, har upplevt sig ha ett begränsat handlingsutrymme. Det finns inte heller anledning att ifrågasätta hennes uppgift om att hon vid tiden för gärningen mådde psykiskt dåligt. Dessa förhållanden har dock inte tagit sig uttryck i en sådan nedsatt förmåga att kontrollera sitt handlande som avses i 29 kap. 3 § första stycket 2 BrB. Inte heller har situationen varit sådan att hon varit oförmögen att vidta åtgärder (jfr rättsfallen NJA 2006 s. 339 och NJA 2012 s. 247). Tvärtom har A.S:s brott kännetecknats av ett aktivt, och vissa dagar intensivt, agerande från hennes sida. Att den bakomliggande orsaken till hennes penningtvättsbrott har varit att hon övertalats av J.S.E. utgör inte i sig en beaktansvärd förmildrande omständighet.
Sammantaget är omständigheterna även kring A.S:s gärning i flera avseenden försvårande. Som hovrätten funnit bör straffvärdet av hennes brott motsvara fängelse i tre år och sex månader.
Någon annan påföljd än fängelse kan inte komma i fråga.
A.S. har i HD gjort gällande att det vid bestämmande av strafftidens längd ska beaktas att hon medverkat i utredningen (se 29 kap. 5 § första stycket 5 BrB). Det har dock inte framkommit att hon har lämnat sådana uppgifter som lett till att utredningen avseende hennes gärning har påskyndats eller underlättats i något väsentligt avseende. Vad hon har anfört motiverar därför inte ett lindrigare straff än brottets straffvärde. Detsamma gäller beträffande de uppgifter som framkommit om A.S:s medberoende till J.S.E:s missbruk.
Hovrättens domslut ska alltså fastställas.
HD fastställer hovrättens domslut.
HD (justitieråden Perez, Salinas, Phillips, Smith, referent, och Martinez) meddelade den 14 december 2018 följande dom.
Under slutet av 2015 och början av 2016 vilseleddes Swedbank AB av okända personer att betala drygt fem miljoner kr till ett bankkonto tillhörande Tovema AB och drygt 30 miljoner kr till två bankkonton tillhörande Coractic AB. Medlen på de olika kontona kom i allt väsentligt att överföras till konton utomlands.
Åklagaren påstod vid tingsrätten att E.A. hade gjort sig skyldig till penningtvättsbrott avseende de medel som betalats till Tovemas konto. Enligt gärningsbeskrivningen hade E.A. tillsammans och i samförstånd med en annan person (J.S.E.) upplåtit bolagets bankkonto för insättning och överfört eller låtit annan överföra drygt fem miljoner kr till bankkonton utomlands.
Åtal väcktes också mot E.A. och A.S. (mor till J.S.E.) avseende de medel som betalats till Hogan konto. Åklagaren påstod att de hade gjort sig skyldiga till penningtvättsbrott genom att, tillsammans och i samförstånd med J.S.E., ha upplåtit bolagets bankkonto för insättning, ha flyttat drygt åtta miljoner kr mellan två konton tillhöriga bolaget samt ha överfört drygt 30 miljoner kr till bankkonton utomlands.
Tingsrätten dömde E.A. för två fall, och A.S. för ett fall, av grovt penningtvättsbrott enligt 3 och 5 §§ lagen (2014:307) om straff för penningtvättsbrott. Påföljden bestämdes för såväl E.A. som A.S. till fängelse i två år. Också J.S.E. dömdes för två fall av grovt penningtvättsbrott.
Hovrätten har skärpt straffen och dömt E.A. till fängelse i fyra år och A.S. till fängelse i tre år och sex månader.
E.A. och A.S. har överklagat hovrättens dom. HD har meddelat prövningstillstånd beträffande E.A:s överklagande, som avser endast frågan om påföljd. Med avseende på A.S:s överklagande har HD meddelat prövningstillstånd med utgångspunkt i vad hovrätten har funnit styrkt beträffande gärningen.
I enlighet med hovrättens dom har E.A. gjort sig skyldig till två fall av penningtvättsbrott och A.S. till ett fall av penningtvättsbrott. Frågan är nu främst hur straffvärdebedömningen ska göras.
E.A. har kontaktat J.S.E. och tagit initiativ till de penningtvättsåtgärder som senare kommit att vidtas, vilket beträffande Tovema var följande. J.S.E. har registrerat sig som firmatecknare för Tovema. Han har för bolagets räkning kvitterat ut en bankdosa kopplad till bolagets bankkonto i SEB och lämnat den vidare till E.A.
Som en följd av E.A:s initiativ har J.S.E. vidare övertalat A.S. att vidta åtgärder i Coractic och deltagit i planeringen av hennes uppdrag. A.S. har låtit annan registrera henne som firmatecknare för Coractic. Dagen efter registreringen har hon försökt att hämta ut en bankdosa på ett bankkontor i Hyllie. Hon har senare samma dag för Hogan räkning dels på SEB:s kontor i Malmö hämtat ut en bankdosa kopplad till Hogan bankkonto i den banken, dels öppnat bankkonto och tecknat tjänster, bl.a. avseende bankgiro och utlandsbetalningar, samt hämtat ut en bankdosa på Skurups sparbank. Bankdosorna har hon därefter lämnat över till E.A. Slutligen har A.S. med hjälp av en postväxel överfört drygt åtta miljoner kr mellan Hogan konton i de olika bankerna.
E.A. har tagit emot de två bankdosorna, vilka sedan använts för utlandsöverföringarna. Han har också närvarat vid ett flertal tillfällen när A.S. vidtagit åtgärder, uppenbarligen för att kontrollera händelseförloppet. Dessförinnan har E.A., tillsammans med J.S.E., vidtagit förberedande åtgärder i de två bolagen. Bolagen har inte bedrivit någon legitim verksamhet utan använts endast för penningtvätt.
Genom de ovan beskrivna åtgärderna har belopp om drygt fem miljoner kr respektive 30 miljoner kr kunnat överföras till utländska bankkonton. Åtgärderna har syftat till att dölja att medlen härrör från brott eller till att främja möjligheterna för någon att omsätta eller tillgodogöra sig medlen.
Det har förekommit täta kontakter mellan de tre tilltalade i samband med att för brottsupplägget centrala åtgärder vidtagits. E.A. och A.S. har agerat tillsammans och i samförstånd på det sätt åklagaren påstått under respektive åtalspunkt. De har varit in-förstådda med vad åtgärderna syftat till och haft uppsåt i förhållande till brottslighetens fulla omfattning.
Den rättsliga regleringen m.m.
•dels att gärningen syftar till att dölja att pengar eller annan egendom härrör från brott eller brottslig verksamhet eller till att främja möjligheterna för någon att tillgodogöra sig egendomen eller dess värde,
•dels att gärningsmannen antingen förfogar över egendomen på visst sätt (se 3 § första stycket 1) eller vidtar åtgärder som typiskt sett innebär att egendomens ursprung eller ägarförhållandena blir svåra att klarlägga (se 3 § första stycket 2).
Straffet för penningtvättsbrott är fängelse i högst två år. I 4 § finns en kompletterande reglering som träffar vissa fall där en gärning inte har ett sådant syfte som förutsätts enligt 3 §, men där gärningen ändå otillbörligen främjar möjligheterna för någon att omsätta egendom som härrör från brott eller brottslig verksamhet. Bestämmelsen i 4 § är subsidiär till 3 §.
Om ett penningtvättsbrott är grovt döms för grovt penningtvättsbrott till fängelse i lägst sex månader och högst sex år. Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om gärningen har avsett betydande värden, om de brottsliga åtgärderna har ingått som ett led i en brottslighet som utövats systematiskt eller i större omfattning eller i annat fall varit av särskilt farlig art. (Se 5 §.)
Om brottet är ringa döms för penningtvättsförseelse till böter eller fängelse i högst sex månader. För penningtvättsförseelse ska också dömas den som inte insåg men hade skälig anledning att anta - dvs. var oaktsam i förhållande till - att egendomen i fråga härrörde från brott eller brottslig verksamhet. (Se 6 §.)
Straff ska, med beaktande av intresset av en enhetlig rättstillämpning, bestämmas inom ramen för den tillämpliga straffskalan efter brottets eller den samlade brottslighetens straffvärde (29 kap. 1 § första stycket BrB). Bestämmelsen ger uttryck för att straffvärdet utgör utgångspunkten för påföljdsbestämningen och återspeglar de för påföljdsbestämningen grundläggande principerna om proportionalitet och ekvivalens.
Vid bedömningen av straffvärdet ska beaktas bl.a. den skada, kränkning eller fara som gärningen inneburit, vad den tilltalade insett eller borde ha insett om detta samt de avsikter eller motiv som han eller hon haft (se 29 kap. 1 § andra stycket BrB).
Hänvisningen till vad gärningsmannen insett eller borde ha insett innebär att endast sådana faktorer som är täckta av uppsåt eller oaktsamhet kan beaktas vid straffvärdebedömningen. När åtalet avser ett brott som förutsätter uppsåt, bör faktorer täckta endast av oaktsamhet i princip kunna beaktas under förutsättning att gärningen är kriminaliserad också om den har begåtts av oaktsamhet (se "De kinesiska kullagren" NJA 2014 s. 559 p. 6 med hänvisningar; jfr "Samlag med avkomling" NJA 2015 s. 826 p. 10 som avsåg en gärning som är kriminaliserad endast om den begås med uppsåt). I regel får emellertid faktorer som är täckta bara av oaktsamhet begränsad betydelse för straffvärdet i relation till de delar som är täckta av uppsåt.
Utöver den allmänna bestämmelsen i 29 kap. 1 § BrB finns det i 2 och 3 §§ angivet vissa försvårande (2 §) och förmildrande (3 §) omständigheter som, vid sidan av vad som gäller för den särskilda brottstypen, ska beaktas vid straffvärdebedömningen.
När fråga är om flerfaldig brottslighet måste ett straffvärde för den samlade brottsligheten bestämmas. Detta sker i enlighet med den s.k. asperationsprincipen, vilket innebär att straffvärdebedömningen utgår från det allvarligaste brottet som är föremål för bedömning och att det till straffvärdet för detta brott läggs en efter hand minskande del av straffvärdet för vart och ett av de övriga brotten. Det innebär i praktiken att det samlade straffvärdet vid flerfaldig brottslighet blir väsentligt lägre än vad som skulle bli följden av en ren sammanläggning av straffvärdet för varje enskilt brott. Ordningen motiveras dels av att man inte snabbt ska nå taket på straffskalan och därmed sakna utrymme för en nyanserad straffmätning av mycket allvarliga brott, dels av att en ren sammanläggning av straff skulle kunna innebära att straffet för flera lindriga brott (t.ex. ett antal stölder) skulle kunna komma att motsvara straffet för ett betydligt allvarligare brott (t.ex. ett rån). Detta kan inte anses vare sig rimligt eller önskvärt.
Vid gradindelade brott är varje grad att se som en egen brottstyp med en egen straffskala. Av hänvisningen i 29 kap. 1 § BrB till den för brottet tillämpliga straffskalan följer att gradindelning i princip måste ske före straffvärdebedömningen. Det förhållandet att det, vilket utvecklas i det följande, finns ett nära samband mellan gradindelning och straffvärdebedömning påverkar inte denna prövningsordning (se t.ex. "Brevinkastet" HD:s dom den 5 juli 2018 i mål B 4885-17  p. 19).
I vissa fall förekommer vid gradindelade brott s.k. kvalifikationsgrunder som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om ett visst brott är grovt, eller synnerligen grovt. I dylika fall tar bedömningen av rubriceringsfrågan sin utgångspunkt i dessa omständigheter (se "Rånet i tobaksbutiken" HD:s dom den 10 oktober 2018 i mål B 2678-18  p. 7). En samlad bedömning måste emeller-tid alltid göras. Det betyder att det inte är nödvändigt att bedöma brottet som grovt när någon av de angivna omständigheterna föreligger och heller inte uteslutet att bedöma brottet som grovt i fall där ingen av de angivna omständigheterna är för handen. För att ett brott ska bedömas som grovt i sistnämnda fall krävs emellertid i princip att omständigheterna i det enskilda fallet framstår som försvårande i motsvarande grad som normalt gäller i de fall som anges i lagens exemplifiering (se t.ex. "De upprepade skattebrotten" HD:s dom den 13 juli 2018 i mål B 4680-17  p. 10 och ”Rånet i tobaksbutiken” p. 7, båda med vidare hänvisningar).
Även med utgångspunkt i den nyss angivna prövningsordningen finns det ett nära samband mellan gradindelning och straffvärdebedömning. Det beror på att gradindelningen i mer svårbedömda fall inte kan göras utan att det sker en värdering av hur allvarlig brottsligheten är. Den samlade bedömning som alltid måste göras kommer alltså ytterst - med reservation för att vissa faktorer som påverkar straffvärdet saknar betydelse för gradindelningen - att bygga på en värdering av om straffvärdet i det enskilda fallet med beaktande av förekommande kvalifikationsgrunder är sådant att det är motiverat att döma för grovt brott. När det inte finns några kvalifikationsgrunder angivna blir sambandet mellan de båda bedömningarna ännu tydligare.
I 5 § lagen om straff för penningtvättsbrott anges ett antal omständigheter som ska beaktas vid bedömningen av om ett brott är att anse som grovt (se p. 14). Eftersom penningtvättsbrott kan utföras på olika sätt och det kan förekomma förbrott av varierande slag kan frågan om vilka överväganden som gör sig gällande vid gradindelning av penningtvättsbrott inte besvaras generellt.
I viss utsträckning kommer förbrottet att bli styrande för synen på penningtvättsbrottet. Närmast blir det då fråga om att väga in förbrottets allmänna karaktär och svårhet i den utsträckning dessa förhållanden är kända. Det har i motiven till lagen om straff för penningtvättsbrott förutsatts att de närmare omständigheterna kring förbrottet inte behöver visas (se prop. 2013/14:121 s. 109). När ett penningtvättsbrott - såsom i nu aktuellt fall - avser egendom som härrör från ett förmögenhetsbrott har det i förarbetena angetts att de ungefärliga värdegränser som utgör hållpunkter vid bedömande av om ett förmögenhetsbrott är att anse som grovt, kan vara vägledande också vid bedömande av om ett penningtvättsbrott är grovt med hänsyn till att det avsett betydande värden (se a. prop. s. 113).
Vad som sägs i förarbetena ligger i linje med de uttalanden om gradindelning och straffvärdebedömning vid häleri som HD gjorde i rättsfallet ”Pälshäleriet” NJA 2013 s. 654. I fallet uttalade HD att den i rättspraxis utbildade hållpunkten, att en stöld - eller ett bedrägeri eller en förskingring - många gånger är att bedöma som grovt brott om värdet av det tillgripna motsvarar fem basbelopp, bör kunna accepteras samt att det saknades skäl att bedöma häleribrottslighet på annat sätt (se p. 6 i rättsfallet). Domstolen betonade emellertid samtidigt att det är viktigt att det förhållandet att man på detta sätt knyter straffvärdebedömning och gradindelning till olika beloppsgränser inte leder till en rättstillämpning där andra faktorer inte ges den betydelse de bör ha (se p. 5 i rättsfallet).
I rättsfallet angavs vidare att betydelsen av godsets värde relativt sett blir mindre ju allvarligare brottsligheten är. Om godsets värde är så högt som 18 basbelopp bör emellertid utgångspunkten vara att straffvärdet motsvarar fängelse i ett år (se p. 8 i rättsfallet).
Vid ytterligare ökande belopp avtar betydelsen av godsets värde ännu mer. Skälet till att betydelsen av värdet avtar är dels att hänsyn måste tas till den relativa betydelsen av en viss kvantitativ ökning (en ökning från 100 kr till 5 000 kr har större betydelse än en ökning från 50 000 kr till 55 000 kr), dels att en sådan avtagande betydelse är en förutsättning för att man inte ska nå taket på straffskalan alltför snabbt och därmed hindra att ytterligare kvantitativa skillnader ges betydelse överhuvudtaget (jfr förhållandena vid straffvärdebedömningen av narkotikabrott).
Motsvarande synsätt bör anläggas vid penningtvätt som hänger samman med förmögenhetsbrott. Vad som har sagts om värdegränserna och deras betydelse får sålunda anses ha bäring på penningtvättsbrott. Men det ska göras en nyanserad bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet, varvid andra faktorer än värdet ska beaktas. I första hand blir det då förhållandena vid själva penningtvättsbrottet som kommer att vägas in vid sidan av det värde som brottet avser.
Penningtvättsbrott kan, som nämnts (jfr p. 24), vara av mycket skiftande karaktär. Fråga kan vara om åtgärder som avser hantering av den egendom som härrör från brott, men också om åtgärder som bara mer indirekt kan kopplas till denna. Vidare begås penningtvättsbrott ofta som ett led i annan brottslighet. Ett penningtvättsupplägg kan därutöver i sig innefatta åtgärder av flera personer som var och en begår penningtvättsbrott i gärningsmannaskap. Av särskild betydelse vid straffvärdebedömningen blir därför karaktären på penningtvättsåtgärderna och den roll som en person har intagit vid penningtvätten.
I den mån som även förhållandena vid förbrottet är utredda i målet om penningtvättsbrott (och är subjektivt täckta hos den som misstänks för det brottet), bör det emellertid vara möjligt att ta hänsyn också till sådana förhållanden. Det kan ske exempelvis när det ska bedömas om penningtvättsbrottet har ingått som ett led i en brottslighet som har utövats systematiskt eller i större omfattning.
I målet är fråga om två penningtvättsbrott, ett som avser drygt fem miljoner kr (E.A.) och ett som avser drygt 30 miljoner kr (E.A. och A.S.). De betydande värdena samt det förhållandet att penningtvättsbrotten har ingått som ett led i brottslighet som utövats systematiskt har enligt hovrätten omfattats av uppsåt hos E.A. respektive A.S. Brotten avser värden som på ett högst påtagligt sätt överskrider den nivå vid vilken värdet i sig talar för att ett brott är grovt. E.A:s och A.S:s penningtvättsbrott ska bedömas som grova.
Det brott som E.A. och A.S. har begått tillsammans avser drygt 30 miljoner kr som härrör från förmögenhetsbrott. Penningtvättsåtgärderna har innefattat förflyttning av medlen och lett till att de förts utomlands. Även om betydelsen av beloppets storlek är starkt avtagande talar beloppet i sig för att gärningarna har ett mycket högt straffvärde. Med beaktande av de hållpunkter som har angetts av HD (se p. 25-29) talar beloppet för ett straffvärde som ligger omkring tre år och sex månader.
Detta är emellertid bara en utgångspunkt. Straffvärdet för den enskilda gärningen måste bedömas mot bakgrund av samtliga omständigheter. Av betydelse blir bl.a. i vilken grad de olika medverkande personerna har varit delaktiga i gärningen och om det föreligger några särskilda försvårande eller förmildrande omständigheter.
E.A. har varit delaktig i de förberedande åtgärderna vid penningtvätten och är också den som har förmått J.S.E. att delta och att, i sin tur, förmå A.S. att delta. Därtill kommer att han har begått ytterligare en penningtvättsgärning som, sedd för sig, har ett betydande straffvärde. Även med beaktande av asperationsprincipen bör det brottet ge ett inte obetydligt utslag. Straffvärdet för E.A:s gärningar får vid en samlad bedömning anses motsvara fängelse i fyra år och sex månader.
A.S. har vid flera tillfällen agerat som ställföreträdare för Coractic. I den egenskapen har hon hämtat ut och löst in postväxeln på drygt åtta miljoner kr samt kvitterat ut de bankdosor som sedan använts för att överföra medlen utomlands. Hennes agerande har varit ett nödvändigt led i penningtvätten. Samtidigt har hennes roll vid genomförandet av brottet varit betydligt mindre framträdande än E.A:s roll. Hon har intagit en underordnad position och åtminstone i viss mån övertalats av sin son att delta.
HD finner, liksom hovrätten, inte anledning att ifrågasätta att A.S., till följd av sonens missbruk, har upplevt sig ha ett begränsat handlingsutrymme. Det finns inte heller skäl att ifrågasätta hennes uppgift om att hon vid tiden för gärningen mådde psykiskt dåligt och att hon var medberoende till sonens missbruk. Dessa förhållanden är visserligen inte sådana att 29 kap. 3 § första stycket 2 BrB är direkt tillämplig, men de kan ändå i någon mån beaktas som förmildrande. Vid en samlad bedömning får straffvärdet för A.S:s gärning anses motsvara fängelse i tre år.
Påföljden för E.A. och A.S. ska med hänsyn till straffvärdet för de gärningar som de har begått bestämmas till fängelse.
När det gäller E.A. finns det inte några skäl att vid bestämmande av fängelsestraffets längd avvika från straffvärdet. Med hänsyn till att bara E.A. har överklagat hovrättens dom ska dock straffet på fyra års fängelse stå fast.
A.S. har i HD gjort gällande att det vid bestämmande av strafftidens längd ska beaktas att hon medverkat i utredningen (se 29 kap. 5 § första stycket 5 BrB). Det finns emellertid inte stöd för att hon har lämnat sådana uppgifter som kan tillmätas betydelse vid straffmätningen. Straffet för henne ska bestämmas till fängelse i tre år.
HD fastställer hovrättens domslut beträffande E.A.
HD ändrar hovrättens domslut beträffande A.S. på så sätt att påföljden bestäms till fängelse i 3 år.
Allmän åklagare väckte vid Helsingborgs tingsrätt åtal mot E.S. för grovt penningtvättsbrott alternativt penningtvättsförseelse enligt följande gärningsbeskrivning.
Okänd gärningsman har hackat sig in i Parks e-post och skickat vilseledande e-postmeddelande till dennes företrädare vid Harris Management, som förmåtts att den 17 mars 2015 överföra motsvarande 1 764 537,50 kr till E.S:s Länsförsäk-ringar bankkonto med slutsiffrorna 7650.
E.S., som ställt sitt konto till förfogande för transaktioner, har den 18 mars 2015 i Helsingborg, Sverige tillåtit insättning och mottagit de ovannämnda pengarna på sitt bankkonto. Vidare har E.S., en tid efter insättningen av pengarna på bankkontot, fram till den 26 mars 2015 tillhandahållit skenbara förklaringar till bankpersonal vid Länsförsäkringar om varifrån pengarna kommit.
E.S:s åtgärder har syftat till att dölja att pengar härrör från brott eller brottslig verksamhet eller till att främja möjligheterna för någon att tillgodogöra sig pengarna.
Brottet är grovt eftersom det avsett betydande värden.
I andra hand görs gällande att E.S. i vart fall haft skälig anledning att anta att penningbeloppet härrörde från brott eller brottslig verksamhet.
E.S. förnekade brott.
Tingsrätten (ordförande rådmannen Delacruz) meddelade dom den 23 mars 2017.
Tingsrätten fann utrett att de bankmedel som överförts till E.S:s bankkonto hade varit föremål för bedrägeri och alltså härrörde från brott eller brottslig verksamhet. Det var vidare klarlagt att E.S. hade ställt sitt bankkonto till förfogande och mottagit en insättning uppgående till det belopp som åklagaren angett samt att hon, efter det att insättningen skett, hade ljugit för banken om pengarnas ursprung. Hon hade alltså vidtagit ett antal åtgärder som objektivt sett gjort att riskerna minskat för att bankmedlens ursprung skulle avslöjas och främjat möjligheterna för någon annan att tillgodogöra sig pengarna. De objektiva rekvisiten för penningtvättsbrott var därför uppfyllda.
Det var enligt tingsrätten inte visat att E.S. haft full insikt om förbrottet och pengarnas ursprung. En rad redovisade omständigheter kunde emellertid enligt tingsrätten inte leda till någon annan slutsats än att E.S. i vart fall måste ha insett den påtagliga risken för att det på hennes konto sattes in pengar som kom från brott eller brottslig verksamhet. Detta hade dock inte utgjort ett rele-vant skäl för henne att avstå från de åtgärder hon företagit. Hon hade därför haft ett likgiltighetsuppsåt och kunde inte gå fri från ansvar på grund av bristande uppsåt.
Eftersom det var svårt, för att inte säga omöjligt, att slå fast i vilken utsträckning insättningens storlek utgjorde en relevant omständighet när E.S. vidtog sina åtgärder fann tingsrätten inte skäl att vid rubriceringen bedöma brottet utifrån något annat än värdet. Detta översteg flera gånger gränsen för grovt brott. E.S. skulle alltså dömas för grovt penningtvättsbrott.
Härefter anförde tingsrätten följande.
I målet är inte visat, eller har ens påståtts, att E.S. agerat utifrån ekonomiska motiv, utan det står ganska klart att andra personer har utnyttjat hennes emotionellt påverkade omdömeslöshet. Med hänsyn till detta - och med beaktande av - - - E.S:s perifera roll i  - och begränsade kunskap om - det brottsliga upplägg som hon medverkat i, finner tingsrätten att det vore orimligt att be-döma straffvärdet enbart utifrån det i målet aktuella beloppet om knappt 1,8 miljoner kr. I stället finner tingsrätten att tillräcklig hänsyn till brottets allvar har tagits genom rubriceringen och att det saknas skäl att vid straffvärdebedömningen frångå minimistraffet för grovt penningtvättsbrott, dvs. sex månaders fängelse. Varken brottets art eller straffvärdet påkallar emellertid att påföljden bestäms till fängelse. E.S. är sedan tidigare ostraffad. Hon lever under ordnade förhållanden och det har inte framkommit något som ger anledning att anta att hon kommer att göra sig skyldig till brott i framtiden. Med hänsyn till detta bör påföljden kunna stanna vid en villkorlig dom, som i enlighet med huvudregeln ska förenas med ett bötesstraff.
Tingsrätten dömde E.S. enligt 3 § första stycket 1 och 5 § första stycket lagen (2014:307) om straff för penningtvättsbrott för grovt penningtvättsbrott till villkorlig dom och 100 dagsböter å 280 kr.
Både åklagaren och E.S. överklagade i Hovrätten över Skåne och Blekinge.
Åklagaren yrkade att hovrätten skulle bestämma påföljden till fängelse eller i vart fall döma ut ett högre antal dagsböter i förening med den villkorliga domen än vad tingsrätten gjort.
E.S. yrkade att hovrätten skulle ogilla åtalet eller i vart fall bedöma gärningen som penningtvättsförseelse och till följd av det bestämma påföljden till böter.
Parterna motsatte sig varandras ändringsyrkanden.
Hovrätten (hovrättsråden Long och Bryant, referent, tf. hovrättsassessorn Cooley samt två nämndemän) meddelade dom den 18 oktober 2017.
Hovrätten konstaterade att ett penningtvättsbrott i objektiv mening hade begåtts av E.S. Det var emellertid inte visat att hon haft full insikt om förbrottet och pengarnas ursprung. Vad som var aktuellt att pröva var då om hon haft s.k. likgiltighetsuppsåt. Hovrätten konstaterade därvid att hennes beteende inte kunde förklaras på något annat sätt än att hon hade varit likgiltig inför samtliga relevanta gärningsomständigheter inklusive insättningens storlek. Insättningen hade avsett ett mycket betydande belopp. E.S. skulle därför, såsom även tingsrätten funnit, dömas för grovt penningtvättsbrott.
Härefter anförde hovrätten följande.
Det belopp som satts in på E.S:s konto har uppgått till knappt 1,8 miljoner kr. Sett enbart till beloppets storlek bedömer hovrätten att straffvärdet av penningtvättsbrottet motsvarar fängelse i omkring ett år och sex månader. E.S. har genom att ställa sitt bankkonto till förfogande bidragit till att brottsutbytet skulle kunna undanskaffas och på så sätt haft en inte oväsentlig roll i brottsupplägget. Det är dock inte visat att hon har deltagit vid planeringen av det bakomliggande brottet eller ens haft närmare kännedom om detta utan utredningen talar för att hon har blivit utnyttjad av andra. Det har vidare inte framkommit att hon fått någon ersättning för att medverka. Hennes brott har därför ett lägre straffvärde än det som följer enbart av insättningens storlek. Hovrätten bedömer att straffvärdet uppgår till fängelse i ett år.
Med hänsyn till brottets höga straffvärde finns det en presumtion för att bestämma påföljden till fängelse. Det har inte framkommit några omständigheter som bryter den presumtionen eller som medför att det finns skäl att avvika från straffvärdet när strafftiden bestäms. E.S. ska därför dömas till fängelse i ett år.
Hovrätten ändrar tingsrättens domslut på det sättet att hovrätten bestämmer påföljden till fängelse 1 år.
E.S. överklagade hovrättens dom och yrkade att HD skulle mildra påföljden.
Riksåklagaren motsatte sig att hovrättens dom ändrades.
HD meddelade det prövningstillstånd som framgår av punkten 5 i HD:s dom.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden (samma som i målet under I) föreslog i betänkande följande dom.
Punkterna 1-4 och 6-9 motsvarar i huvudsak punkterna 1-9 i HD:s dom.
Punkten 5 har följande lydelse: HD har i en dom meddelad denna dag i mål B 5389-17 gjort vissa ställningstaganden i fråga om rubricering, straffvärdebedömning och val av påföljd vid penningtvättsbrott. Dessa ställningstaganden ligger till grund även för detta avgörande.
E.S:s penningtvättsbrott har avsett ett värde som betydligt överstiger den nivå om fem basbelopp där värdet som sådant talar för att brottet bör bedömas som grovt.
Vad som däremot talar för en lindrigare bedömning är att E.S. har haft en mindre central, om än inte oväsentlig, roll i brottsupplägget. Vid den helhetsbedömning som ska göras vid gradindelningen måste dock beaktas att hon - utöver att ställa sitt bankkonto till förfogande - vid mer än ett tillfälle har vidtagit aktiva penningtvättsåtgärder genom att ljuga för bankpersonal angående medlens ursprung. Sammantaget är omständigheterna kring gärningen sådana att penningtvättsbrottet, som hovrätten funnit, bör rubriceras som grovt.
De aktuella penningtvättsåtgärderna har avsett ett värde om nästan 1,8 miljoner kr. En bedömning utifrån endast insättningens storlek bör, som hovrätten funnit, leda till att brottets straffvärde motsvarar ett och ett halvt års fängelse.
I detta fall finns det emellertid omständigheter som påverkar straffvärdet i sänkande riktning. En sådan omständighet är att E.S:s insikt i den brottslighet som hon deltagit i varit begränsad. Hon har endast agerat med likgiltighetsuppsåt i förhållande till medlens brottsliga ursprung och har inte haft någon närmare kännedom om det bakomliggande bedrägeriet. Vidare har hon, såvitt framkommit, inte fått någon egen vinning av brottsligheten och inte agerat utifrån ekonomiska motiv utan utnyttjats av andra personer.
Även med hänsyn till nämnda förmildrande omständigheter är straffvärdet av gärningen förhållandevis högt. HD ansluter sig till hovrättens bedömning att brottet har ett straffvärde som motsvarar fängelse i ett år.
HD ansluter sig också till de bedömningar som hovrätten har gjort när det gäller påföljdsval och fängelsestraffets längd.
Hovrättens domslut ska därför fastställas.
HD fastställer hovrättens domslut.
HD (samma ledamöter som i målet under I) meddelade den 14 december 2018 följande dom.
Under mars 2015 vilseleddes en representant för Harris Management av en okänd person att överföra knappt 1,8 miljoner kr till E.S:s bankkonto.
Åklagaren väckte åtal mot E.S. avseende dessa medel och gjorde gällande att hon gjort sig skyldig till penningtvättsbrott genom att ha ställt sitt bankkonto till förfogande för medlen och därefter lämnat skenbara förklaringar till bankpersonalen avseende medlens ursprung.
Tingsrätten dömde E.S. för grovt penningtvättsbrott enligt 3 § första stycket 1 och 5 § första stycket lagen (2014:307) om straff för penningtvättsbrott. Påföljden bestämdes till villkorlig dom och böter.
Hovrätten har ändrat tingsrättens domslut på det sättet att påföljden har bestämts till fängelse i ett år.
E.S. har överklagat hovrättens dom. HD har meddelat prövningstillstånd med utgångspunkt i vad hovrätten har funnit styrkt beträffande gärningen.
I enlighet med hovrättens dom har E.S. gjort sig skyldig till penningtvättsbrott. Frågan i målet är främst hur straffvärdebedöm-ningen ska göras avseende detta penningtvättsbrott.
Det är klarlagt att pengar som härrör från brott eller brottslig verksamhet satts in på E.S:s konto och att hon handlat på det sätt som åklagaren gjort gällande. Penningtvättsåtgärderna har föregåtts av att hon kontaktats av en gammal vän som frågat om han kunde få sätta in en summa pengar på hennes bankkonto. Hon har gått med på detta utan att fråga om anledningen till insättning-en. På vännens uppmaning har hon också överlämnat sin bankdosa med tillhörande kod till honom. Vännen har inte berättat för E.S. varifrån pengarna kommit eller hur mycket pengar det rört sig om. Han har uppmanat henne att inte svara på frågor från bankpersonal och sagt till henne att hon skulle förstöra för många om hon lämnade uppgifter till banken.
När bankpersonal per telefon hört av sig till E.S., för att utreda medlens ursprung, har hon uppgett att det var en farbror till henne som hade satt in dem på kontot samt att pengarna kunde skickas tillbaka. Vid ytterligare telefonkontakt med banken har E.S. vidhållit de oriktiga uppgifterna om varifrån pengarna kommit.
E.S. har visserligen inte haft full insikt om förbrottet och pengarnas ursprung. Däremot har hon insett att det fanns en påtaglig risk för att det i penningtvättssyfte sattes in pengar från brott eller brottslig verksamhet på hennes konto. Hon har också haft an-ledning att räkna med att insättningen kunde avse ett belopp i den storleksordning som faktiskt sattes in. Trots detta har hon inte ställt några frågor till den person som hon upplät kontot till. E.S. har haft likgiltighetsuppsåt till samtliga relevanta gärningsomstän-digheter inklusive insättningens storlek.
Den rättsliga regleringen m.m.
10-27. Överensstämmer med punkterna 13-19 och 21-31 i HD:s dom i målet under I.
I målet är fråga om ett penningtvättsbrott som avser knappt 1,8 miljoner kr. E.S. har, enligt vad hovrätten funnit utrett, haft uppsåt (likgiltighetsuppsåt) i relation till värdet.
Eftersom penningtvätten har avsett ett värde som på ett påtagligt sätt överskrider den nivå vid vilken värdet i sig talar för att ett brott är grovt, ska Hinton dömas för grovt penningtvättsbrott.
E.S:s brott avser ett belopp som är ungefär dubbelt så stort som det belopp vilket som utgångspunkt bör krävas för att straffvärdet ska motsvara fängelse i ett år (se p. 23). Penningtvättsåtgärderna har innefattat befattning med medlen och försök att genom oriktiga uppgifter dölja deras ursprung. Med beaktande av att beloppet har en avtagande betydelse för brottets straffvärde får beloppets storlek i sig anses tala för ett straffvärde omkring fängelse i ett år och sex månader.
Detta är emellertid bara en utgångspunkt. Straffvärdet för den enskilda gärningen måste bedömas mot bakgrund av samtliga omständigheter. Av betydelse blir bl.a. i vilken grad den tilltalade har varit delaktig i gärningen och om det föreligger några särskilda försvårande eller förmildrande omständigheter.
E.S. har förmåtts att delta i gärningen genom uppmaningar från en vän. Hon har inte deltagit i planeringen av, eller haft några närmare insikter om, den bakomliggande brottsligheten, och hon har haft en underordnad roll. Hovrätten har bedömt att hon agerat med endast likgiltighetsuppsåt. Dessa omständigheter påverkar straffvärdet i sänkande riktning. HD instämmer i hov-rättens slutsats att straffvärdet, vid en samlad bedömning, motsvarar fängelse i ett år.
Straffvärdet för E.S:s gärning är så högt att det talar för att fängelse ska väljas som påföljd. Några omständigheter som gör att det finns skäl att välja en lindrigare påföljd än fängelse finns inte.
Hovrättens domslut ska därför fastställas.
HD fastställer hovrättens domslut.
Allmän åklagare väckte vid Jönköpings tingsrätt åtal mot L.C., född 1998, för grovt penningtvättsbrott enligt följande gärningsbeskrivning.
L.C. har i syfte att dölja att 250 000 kr som härrör från brott eller brottslig verksamhet, eller främja möjligheterna för någon att tillgodogöra sig egendomen alternativt otillbörligen främjat möjligheten för någon att omsätta 250 000 kr som härrör från brott eller brottslig verksamhet i form av grovt bedrägeri genom att upplåta sitt bankkonto för insättning, låna ut kontokort och kod för uttag, och göra överföring och uttag. Det hände mellan den 21 december 2015 och den 25 december 2015 bland annat inom Jönköpings kommun.
Brottet är att bedöma som grovt då det avsett betydande värden.
L.C. begick gärningarna med uppsåt eller i vart fall med skälig anledning att anta att pengarna kom från brott eller brottslig verksamhet.
Medmera Bank AB, som företräddes av åklagaren, yrkade skadestånd solidariskt av L.C. och en medtilltalad med 250 000 kr jämte ränta.
L.C. förnekade gärningen och motsatte sig att betala skadestånd. Om han blev skadeståndsskyldig yrkade han att skadeståndet skulle jämkas.
Tingsrätten (ordförande chefsrådmannen Cox) meddelade dom den 27 december 2017.
Tingsrätten fann att ett belopp om 250 000 kr som hade betalats in till L.C:s bankkonto härrörde från ett grovt bedrägeri mot Medmera Bank AB. Av L.C:s egna uppgifter framgick att han hade lånat ut sitt kontokort och kod för uttag samt gjort överföringar och uttag från kontot. Detta utgjorde objektivt sett penningtvättsbrott. Tingsrätten ansåg att L.C. hade haft uppsåt till gärningen sedan han sett den stora summa som hade satts in på hans konto. Mot bakgrund av det höga värde det var fråga om skulle gärningen bedömas som grovt brott.
L.C. var vid tiden för gärningen 17 år och vid tiden för domen 19 år. Påföljden kunde enligt tingsrätten stanna vid villkorlig dom. Med hänsyn till L.C:s ungdom och den skadeståndsskyldighet som ålades honom borde den villkorliga domen inte förenas med dagsböter.
Tingsrätten konstaterade att L.C. var skadeståndsskyldig mot Medmera Bank och att det inte fanns skäl till jämkning.
Tingsrätten dömde L.C. enligt 3 § första stycket 1, 4 § och 5 § första stycket lagen (2014:307) om straff för penningtvättsbrott för grovt penningtvättsbrott till villkorlig dom.
L.C. ålades att solidariskt med den medtilltalade utge skadestånd till Medmera Bank AB med 250 000 kr jämte ränta.
L.C. överklagade i Göta hovrätt och yrkade att hovrätten skulle frikänna honom eller, i annat fall, bedöma gärningen som penningtvättsförseelse.
L.C. yrkade även att hovrätten skulle bestämma att han inte var skyldig att betala skadestånd till Medmera Bank eller, i andra hand, jämka skadeståndet.
Åklagaren och Medmera Bank motsatte sig att tingsrättens dom ändrades.
Hovrätten (hovrättsråden Wang och Craig samt tf. hovrättsassessorn Weber, referent) meddelade dom den 2 mars 2018.
Hovrätten fann i likhet med tingsrätten bevisat att pengarna som L.C. hade tagit emot på sitt bankkonto härrörde från brott men fann inte bevisat att L.C. hade haft uppsåt till penningtvättsbrott vid en tidigare tidpunkt än vad tingsrätten hade kommit fram till. Hovrätten ansåg därför att L.C:s uppsåt inte omfattade åtgärderna enligt gärningsbeskrivningen att tillhandahålla sitt konto och låna ut kontokort och kod för uttag eftersom dessa hade vidtagits innan han insåg att det var fråga om "oärliga" pengar. Åtgärderna att göra överföring och uttag uppfyllde dock objektivt rekvisiten för penningtvättsbrott och dessa delar täcktes av L.C:s uppsåt. L.C. skulle alltså enligt hovrätten dömas för grovt penningtvättsbrott.
Hovrätten anslöt sig till tingsrättens bedömningar även i fråga om påföljd och skadestånd.
Hovrätten fastställde tingsrättens domslut.
L.C. överklagade hovrättens dom och yrkade att HD skulle frikänna honom eller i andra hand bedöma brottet som penningtvättsförseelse samt under alla förhållanden befria honom från skyldigheten att betala skadestånd eller i vart fall jämka skadeståndet.
Riksåklagaren motsatte sig att hovrättens dom ändrades.
HD meddelade det prövningstillstånd som framgår av punkten 5 i HD:s dom.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden (samma som i målet under I) föreslog i betänkande följande dom.
Punkterna 1-4 och 6-9 motsvarar i huvudsak punkterna 1-9 i HD:s dom.
Punkten 5 har följande lydelse: HD har i en dom meddelad denna dag i mål B 5389-17 gjort vissa ställningstaganden i fråga om rubricering, straffvärdebedömning och val av påföljd vid penningtvättsbrott. Dessa ställningstaganden ligger till grund även för detta avgörande.
Det penningtvättsbrott som L.C. döms för har avsett ett värde om 235 000 kr. Beloppet överstiger, om än endast marginellt, den nivå om fem basbelopp där värdet som sådant talar för att gärningen bör bedöms som grovt penningtvättsbrott.
Vid gradindelningen ska, utöver värdet, särskilt beaktas vilken typ av penningtvättsåtgärder som gärningsmannen har vidtagit, hur många åtgärder som ingår i gärningen och vilken ställning gärningsmannen haft i brottsupplägget i stort.
I nu aktuellt fall har upplåtelsen av L.C:s bankkonto och den insättning som gjorts där, enligt vad hovrätten funnit utrett, inte omfattats av L.C:s brottsliga uppsåt. De åtgärder han döms för har endast bestått i att han dels gjort kontantuttag och lämnat kontanterna till en annan person, dels gjort överföringar till den andra personens bankkonto.
Nämnda åtgärder har visserligen varit flera till antalet och kännetecknats av ett aktivt agerande från L.C:s sida. Mot bakgrund av att han inte haft uppsåt till att bankkontot upplåtits för insättning av medel härrörande från brott framstår dock denna aktivitet inte som särskilt försvårande. Vidare talar det förhållandet att L.C. i samband med insättningen inte var delaktig i brottsupplägget, och dessutom saknade kännedom om detta, för att hans roll i brottsligheten varit mycket begränsad.
Sammantaget är omständigheterna kring gärningen sådana att en lindrigare bedömning bör göras än vad som följer enbart av värdet. Brottet bör bedömas som penningtvättsbrott av normalgraden.
L.C. tycks inte ha haft någon insikt gällande den bakomliggande brottsligheten. Vidare har han, såvitt framkommit, inte fått någon egen vin-ning av brottet och inte agerat utifrån ekonomiska motiv. I stället synes han ha utnyttjats av andra personer.
Vid en samlad bedömning av å ena sidan det förhållandevis höga värde som penningtvättsbrottet har avsett och å andra sidan de förmildrande omständigheter som framkommit bör straffvärdet av gärningen motsvara fängelse i fyra månader.
HD ansluter sig till hovrättens bedömning att påföljden ska bestämmas till villkorlig dom.
Som hovrätten funnit är L.C. skadeståndsskyldig gentemot Medmera Bank AB. När en skada, såsom i detta fall, har vållats genom uppsåtligt brott ska möjligheterna att jämka skadeståndet användas med stor återhållsamhet. Vad L.C. har anfört utgör inte tillräckliga skäl för jämkning.
Hovrättens domslut ska ändras på så sätt att L.C. i stället för grovt penningtvättsbrott döms för normalgraden av sådant brott.
HD ändrar hovrättens dom på så sätt att HD dömer L.C. för penningtvättsbrott enligt 3 § lagen (2014:307) om straff för penningtvättsbrott.
HD (samma ledamöter som i målet under I) meddelade den 14 december 2018 följande dom.
Under slutet av 2015 vilseleddes Medmera Bank AB av en okänd person att utbetala 250 000 kr till L.C:s bankkonto.
Åklagaren väckte åtal mot L.C. och gjorde gällande att han gjort sig skyldig till penningtvättsbrott genom att tillhandahålla sitt bankkonto och ta emot de aktuella medlen, genom att låna ut sitt kontokort och sin kod för uttag och genom att göra överföringar och uttag från kontot.
Tingsrätten dömde L.C. för grovt penningtvättsbrott till villkorlig dom och ålade honom att, solidariskt med den medtilltalade, betala skadestånd till Medmera Bank AB med 250 000 kr jämte ränta.
Hovrätten har fastställt tingsrättens domslut.
L.C. har överklagat hovrättens dom. HD har meddelat prövningstillstånd med utgångspunkt i vad hovrätten har funnit styrkt beträffande gärningen.
I enlighet med hovrättens dom har L.C. gjort sig skyldig till penningtvättsbrott. Målet gäller främst hur brottet ska rubriceras och hur straffvärdebedömningen ska göras.
L.C. har tillhandahållit sitt bankkonto och tagit emot 250 000 kr på detta. Han har lånat ut sitt kontokort och sin kod för uttag och gjort ett antal uttag och en överföring. L.C:s avsikt var att hjälpa en gammal vän, som sagt sig inte kunna komma åt sina pengar på grund av en konkurs. Det var först när L.C. såg vilket belopp som hade satts in på kontot som han förstod att pengarna kunde ha brottsligt ursprung. L.C. har, när han tillhandahöll sitt bankkonto och lånade ut sitt kontokort och sin kod, inte haft uppsåt till att medel som härrörde från brottslig verksamhet skulle överföras till kontot. Sådant uppsåt har han emellertid haft när han gjorde uttag och överföring från kontot. Det är de sistnämnda åtgärderna som han har dömts för. När han utförde dessa hade en annan person redan tagit ut 15 000 kr från hans bankkonto.
L.C. har tagit ut 167 000 kr genom ett flertal kontantuttag i bl.a. Jönköping och Göteborg. Han har skjutsats runt i en bil tillsammans med ett par andra personer och har efter uttagen lämnat över pengarna till den medtilltalade. Efter att ha blivit instruerad till det har L.C. också överfört resterande 68 000 kr till dennes bankkonto. Sammantaget har alltså L.C., efter att han fått upp-såt till medlens ursprung, medverkat till att 235 000 kr tagits ut eller överförts från hans konto.
Den rättsliga regleringen m.m.
9-26. Överensstämmer med punkterna 13-19 och 21-31 i HD:s dom i målet under I.
I målet är fråga om ett penningtvättsbrott som avser 235 000 kr. Värdet är sådant att gärningen ligger någonstans omkring den nivå vid vilken värdet i sig talar för att ett brott ska bedömas som grovt. Denna omständighet ska beaktas vid bedömningen, men värdet är inte sådant att det avgör rubriceringsfrågan.
L.C. har vidtagit flera åtgärder med de medel han haft på sitt konto. Han har följt med till olika platser och gjort uttag och slutligen gjort en överföring avseende det som sedan återstått. Hänsyn måste emellertid också tas till att han inte dömts för att ha ställt sitt konto till förfogande - och det har inte ens gjorts gällande att han varit oaktsam i den delen - samt till att han har hamnat i en inte alldeles enkel situation när han förstått att medlen härrörde från brott. L.C. har vidare intagit en i sammanhanget underordnad roll och utfört gärningarna efter påtryckningar.
Det förhållandet att någon haft en i sammanhanget underordnad roll påverkar normalt straffvärdet men inte gradindelningen (jfr "Vakthållningen" NJA 2006 s. 577). Vid brottstyper som är konstruerade på sådant vis att personer som medverkar i ett brottsupplägg själva begår brott i gärningsmannaskap måste emellertid detta förhållande kunna ges betydelse också vid bedömningen av gradindelningsfrågan (se NJA 2004 s. 354). I detta fall måste dessutom beaktas att L.C. inte dömts för de inledande åtgärderna, dvs. för att tillhandahålla sitt konto och motta medlen, vilket gör att hans gärning är åtminstone delvis atypisk. Vid en samlad bedömning kan brottet inte anses vara så allvarligt att det bör bedömas som grovt. Straffvärdet bedöms motsvara fängelse i fem månader.
Påföljden för det brott som L.C. har gjort sig skyldig till bör, som tingsrätten och hovrätten kommit fram till, bestämmas till villkorlig dom.
Som hovrätten funnit är L.C. skadeståndsskyldig gentemot Medmera Bank AB. Med utgångspunkt i vad hovrätten har funnit utrett ska skadeståndet bestämmas till 235 000 kr.
När en skada, som i detta fall, har vållats genom uppsåtligt brott ska möjligheterna att jämka skadeståndet användas med stor återhållsamhet. Vad L.C. har anfört utgör inte tillräckliga skäl för jämkning.
Hovrättens domslut ska ändras dels på så sätt att L.C. döms, inte för grovt penningtvättsbrott, utan för penningtvättsbrott av normalgraden, dels på så sätt att skadeståndet bestäms till 235 000 kr.
HD ändrar hovrättens dom på så sätt att HD dels dömer L.C. för penningtvättsbrott enligt 3 § lagen (2014:307) om straff för penningtvättsbrott, dels bestämmer skadeståndet till 235 000 kr jämte ränta.