Målnr B 27-21 (I) och B 4907-21 (II). Förverkande av villkorligt medgiven frihet när den dömde har begått nytt brott under prövotiden. Fråga om det finns särskilda skäl att inte förverka eller att förverka endast en del av den villkorligt medgivna friheten vid dels ett snabbt återfall i brottslighet av jämförelsevis lindrig beskaffenhet, dels ett återfall i allvarlig brottslighet i slutet av en lång prövotid (I och II).
Allmän åklagare väckte vid Stockholms tingsrätt åtal mot J.Z. för narkotikabrott enligt följande gärningsbeskrivning.
J.Z. har olovligen innehaft 1,47 gram kokain, som är narkotika. Det hände den 27 juli 2020 på Tunnelbanestation Medborgarplatsen Norra, Götgatan 47 A, Stockholm, Stockholms stad.
Tingsrätten (ordförande tingsfiskalen Lopez) anförde i dom den 17 september 2020 följande.
Genom J.Z:s erkännande och övrig utredning är åtalet styrkt. Gärningen ska bedömas på det sätt som åklagaren har gjort, dvs. narkotikabrott.
Enligt tingsrätten har gärningen ett straffvärde motsvarande fängelse en månad. Narkotikabrott är ett brott av sådan art som talar för att fängelse ska väljas som påföljd. Med hänsyn till detta och då Shaw återfallit i brott under prövotiden för villkorligt medgiven frihet, bedömer tingsrätten att det är uteslutet att som påföljd välja något annat än fängelse. Fängelsestraffets längd ska bestämmas i enlighet med straffvärdet.
Eftersom det brott som Shaw nu döms för har begåtts under prövotiden för villkorligt medgiven frihet ska tingsrätten helt eller delvis förverka denna medgivna frihet, om inte särskilda skäl talar mot det (se 34 kap. 5 § första stycket BrB). Den brottslighet som Shaw nu döms för är lindrig i förhållande till den tidigare brottsligheten. Tingsrätten bedömer därför att det finns särskilda skäl för att endast förverka en månad av den villkorligt medgivna friheten (se andra stycket 2 i nyss nämnda bestämmelse).
Tingsrätten dömde Shaw för narkotikabrott till fängelse 1 månad. Villkorligt medgiven frihet förklarades till en tid av 1 månad förverkad.
J.Z. överklagade i Svea hovrätt och yrkade att hovrätten skulle bestämma påföljden till skyddstillsyn med föreskrift om lämplig behandling eller i vart fall inte skulle förklara villkorligt medgiven frihet förverkad.
Åklagaren motsatte sig ändring av tingsrättens dom.
Hovrätten (hovrättsråden Scott Haynes, referent, och Lopez samt tf. hovrättsassessorn Vaughn) anförde i dom den 2 december 2020 följande.
Hovrätten gör inte någon annan bedömning än den som tingsrätten har gjort vare sig i frågan om påföljd eller beträffande förverkad villkorligt medgiven frihet. Tingsrättens dom ska därför inte ändras.
Hovrätten fastställer tingsrättens dom.
J.Z. överklagade och yrkade att påföljden skulle bestämmas till skyddstillsyn med föreskrift om lämplig behandling och att den villkorligt medgivna friheten inte till någon del skulle förklaras förverkad.
Riksåklagaren motsatte sig att hovrättens dom ändrades.
HD meddelade prövningstillstånd beträffande frågan om förverkande av villkorligt medgiven frihet.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Kelly, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande dom.
Punkterna 1–8 motsvarar i huvudsak punkterna 1–9 i HD:s dom.
Om den nya brottsligheten är av lindrig beskaffenhet bör detta kunna leda till att förverkande underlåts eller att endast delförverkande sker. Det uttalas i förarbetena att som särskilda skäl för att underlåta förverkande eller att förverka endast en del av reststraffet bör, liksom tidigare, brottets svårhet beaktas. (Jfr prop. 1997/98:96 s. 138.)
Det som ska beaktas vid prövningen av frågor om förverkande är omständigheter som principiellt sett är av samma slag som de som kan motivera straffskärpning vid återfall enligt 29 kap. 4 § BrB (jfr NJA 1997 s. 842). I 4 § anges det dock att vad som särskilt ska beaktas är om brottsligheten i båda fallen är särskilt allvarlig. Det krävs alltså normalt allvarligare brottslighet för straffskärpning genom straffmätningen än för straffskärpning genom förverkande. För att brottsligheten ska kunna bedömas som särskilt allvarlig bör krävas att straffvärdet för såväl den gamla som den nya brottsligheten är minst omkring ett års fängelse. (Se prop. 1987/88:120 s. 89.)
Lagstiftningen om möjligheten att underlåta att förverka eller endast delförverka grundat på att den nya brottsligheten är av lindrig beskaffenhet torde i huvudsak ta sikte på de fallen då den frigivne tidigare har dömts för tämligen allvarlig brottslighet och under prövotiden begår brott som framstår som, om ej bagatellartade, så relativt lindriga (jfr Murphy och Ferrell, Att bestämma påföljd för brott, 3 uppl., 2016, s. 562).
Ett återfall i brottslighet med ett straffvärde på över ett års fängelse är ett återfall i särskilt allvarlig brottslighet. Brottets svårhet är central för bedömningen av om det finns särskilda skäl för att underlåta att förverka eller endast delförverka. Om det är fråga om ett återfall i särskilt allvarlig brottslighet kan den nya brottsligheten inte sägas vara av lindrig beskaffenhet, även om den har ett påtagligt lägre straffvärde än den tidigare brottsligheten.
För att ny brottslighet ska anses vara av sådan lindrig beskaffenhet som innebär att förverkande bör underlåtas helt eller delvis bör den nya brottsligheten i sig ha ett straffvärde som inte kan anses högt och detta bör även stå i stor kontrast till den tidigare brottslighetens straffvärde (jfr NJA 1992 s. 320).
Om lång tid har förflutit mellan brotten bör förverkande kunna underlåtas eller delförverkande beslutas. Även den tid som har gått sedan den tidigare domen eller den villkorliga frigivningen bör beaktas. Vid ny brottslighet i slutet av en lång prövotid kan det finnas skäl att underlåta att förverka, i vart fall en del av den villkorligt medgivna friheten. (Jfr prop. 1997/98:96 s. 138.)
Allmänt sett minskar skälen för förverkande ju längre tiden mellan brotten är. Hur stor betydelse tiden ska tillmätas beror dock självfallet också på vilken form av brottslighet som är aktuell. Vid allvarlig brottslighet är tidsaspekten av mindre betydelse än vid andra brott. (Se prop. 1987/88:120 s. 110.) I rättsfallet NJA 2015 s. 1129 I bedömde HD att omständigheterna att det förflutit tio år mellan brotten och att den nya brottsligheten begicks i slutet av en lång prövotid utgjorde klara skäl mot att förverka i vart fall hela den villkorligt medgivna friheten.
Ju snabbare någon återfaller, desto större anledning finns det att skärpa påföljden för återfallet. Hur snabbt återfallet skett är även en av de faktorer som bör vara avgörande för beslutet i förverkandefrågan. Man måste emellertid ha i minnet att förverkandet i princip är en reaktion på att någon brutit mot de villkor som var förenade med den villkorliga frigivningen och i princip avser ändrade verkställighetsvillkor beträffande den första domen. Det finns mot den bakgrunden mindre anledning att vara restriktiv beträffande förverkande än när det gäller en skärpt straffmätning på grund av återfall. (Jfr prop. 1987/88:120 s. 53 ff.)
Vidare gäller att rätten kan underlåta att förverka hela eller delar av den villkorligt medgivna friheten om ett förverkande skulle framstå som oskäligt. Vid denna bedömning bör enligt förarbetena sådana omständigheter som anges i 29 kap. 5 § BrB kunna beaktas. Hänsyn bör även tas till om brotten framstår som så olikartade eller väsensskilda att ett förverkande inte ter sig rimligt. Uppräkningen av omständigheter i 34 kap. 5 § andra stycket utgör endast exempel på vad som kan beaktas. Syftet är att det vid en samlad skälighetsbedömning ska vara möjligt att underlåta förverkande eller att förklara endast en del av straffet förverkat. (Se prop. 1997/98:96 s. 138 f.)
HD uttalade i rättsfallet NJA 2015 s. 1129 I–III att även om exemplen i lagmotiven inte är uttömmande, måste det iakttas en viss försiktighet med att utvidga tillämpningen av oskälighetsregeln till fall som ligger helt vid sidan av motiven, eftersom det kan leda till en olikformig och svårförutsebar rättstillämpning. Men om de skäl – som i ett enskilt fall kan anföras till stöd för en begränsning av förverkandet – är av minst samma tyngd som de i lagmotiven angivna, kan det inte med fog hävdas att lagstiftarens strävan efter tydlighet motverkas eller att grunden för reglerna urholkas genom rättspraxis om skälen tillåts påverka bedömningen.
En tilltalads tidigare brottslighet har betydelse för påföljdsbestämningen på flera olika sätt. Tidigare brottslighet ska beaktas vid påföljdsvalet och kan då leda till att en strängare påföljd än som annars hade varit nödvändigt får väljas (30 kap. 4 § BrB). Vidare kan tidigare brottslighet som har lett till ett fängelsestraff beaktas genom att det straff som återstod att avtjäna vid frigivningen förklaras förverkat helt eller delvis (34 kap. 5 §). Om den tidigare brottsligheten inte beaktas genom påföljdsvalet eller i tillräcklig utsträckning genom förverkande av villkorligt medgiven frihet kan det bli aktuellt att vid straffmätningen i skärpande riktning ta hänsyn till återfallet (29 kap. 4 §).
Återfallet är av stor betydelse vid påföljdsvalet, det kan många gånger vara den avgörande omständigheten för att påföljden bestäms till fängelse. Efter att påföljdsvalet gjorts ska frågan om förverkande av villkorligt medgiven frihet prövas. Att enbart återfallet har utgjort skäl för att bestämma påföljden till fängelse innebär inte att ett förverkande skulle framstå som oskäligt (jfr p. 18). Det är alltså inte en omständighet som utgör särskilda skäl för att underlåta att förverka hela eller delar av den villkorligt medgivna friheten.
I de fall där det finns särskilda skäl för att endast delförverka kan utfallet ibland bli att delförverkandet motsvarar, eller understiger, det fängelsestraff som döms ut för den nya brottsligheten (jfr NJA 1991 s. 498). I andra fall kan det falla sig så att förverkandet eller delförverkandet överstiger det fängelsestraff som döms ut för den nya brottsligheten (jfr NJA 1992 s. 320). Utfallet av bedömningen beror givetvis på omständigheterna i det enskilda fallet. Det kan alltså inte sägas finnas någon underförstådd regel om att ett förverkande inte får överstiga fängelsestraffet för den nya brottsligheten.
J.Z. har gjort sig skyldig till ny brottslighet under prövotid för villkorlig frigivning. Bestämmelsen i 34 kap. 5 § BrB är därmed tillämplig och utgångspunkten är att villkorligt medgiven frihet ska förklaras förverkad (se p. 7 och 8).
I J.Z:s fall är det till att börja med av betydelse att det är fråga om ny brottslighet som är av lindrig beskaffenhet i förhållande till den tidigare. Den tidigare brottsligheten hade ett straffvärde som uppgick till något under tre års fängelse, den nya brottsligheten har ett straffvärde som uppgår till en månads fängelse. Den nya brottsligheten är därmed av så lindrig beskaffenhet i förhållande till den tidigare att det ska ges ett stort genomslag i bedömningen av de särskilda skäl som talar mot att den villkorligt medgivna friheten ska förklaras förverkad.
Vidare är frågan om brotten är likartade av betydelse. Den nya brottsligheten avser ett narkotikabrott, den tidigare brottsligheten avsåg förutom andra brott också ett narkotikabrott. Men det brottet var ringa och påverkade inte nämnvärt det tidigare fängelsestraffets längd. Vid detta förhållande kan frågan om brottens likhet inte på ett avgörande sätt påverka förverkandefrågan. (Jfr NJA 1991 s. 498 och NJA 1992 s. 320.)
Däremot talar en annan omständighet med styrka för att den villkorligt medgivna friheten ska förklaras förverkad, nämligen att Shaw begick det nya brottet kort efter villkorlig frigivning. Återfallet i brott under prövotiden har skett knappt tre månader efter den villkorliga frigivningen. Detta ska tillmätas stor betydelse vid bedömningen.
Med beaktande av det snabba återfallet kan de särskilda skäl som talar mot att den villkorligt medgivna friheten ska förklaras förverkad inte anses vara tillräckliga för att helt underlåta ett förverkande. En sammanvägning av omständigheterna leder därmed till att en del av den villkorligt medgivna friheten ska förklaras förverkad. Den bör, enligt vad hovrätten funnit, förverkas till en tid av en månad.
HD fastställer hovrättens domslut.
HD (justitieråden Jones, Ortega och May) meddelade den 10 november 2021 följande dom.
Tingsrätten dömde Shaw för narkotikabrott till fängelse i en månad och förklarade en månad av en tidigare villkorligt medgiven frihet förverkad. Brottsligheten avsåg innehav av 1,47 gram kokain den 27 juli 2020. Hovrätten har fastställt tingsrättens dom.
Den villkorligt medgivna friheten hänförde sig till en dom den 5 juli 2019. J.Z. hade genom den domen dömts till två års fängelse för grovt vapenbrott, olaga frihetsberövande, grovt olaga hot, misshandel och ringa narkotikabrott. Brotten hade i huvudsak begåtts i slutet av 2018. Enligt domen uppgick straffvärdet till något under tre års fängelse, men med beaktande av J.Z:s ungdom bestämdes straffet till två års fängelse. Han frigavs villkorligt från det straffet den 29 april 2020 med en återstående strafftid om 219 dagar. Prövotiden löpte ut den 29 april 2021.
HD har meddelat prövningstillstånd beträffande frågan om förverkande av villkorligt medgiven frihet. Det innebär att straffet på en månads fängelse har fått laga kraft.
Efter det att HD meddelat prövningstillstånd har Shaw på nytt dömts för narkotikabrott. Brottet, som begicks den 4 februari 2021, bedömdes av tingsrätten ha ett straffvärde motsvarande en månads fängelse. Tingsrätten fann att det skett en påtaglig förändring i J.Z:s liv och att han sedan en tid tillbaka lever under ordnade förhållanden. Tingsrätten ansåg därför att skyddstillsyn var en tillräckligt ingripande påföljd. Tingsrätten meddelade sin dom den 25 augusti 2021 och den fick laga kraft den 15 september.
Målet i HD gäller frågan om det finns särskilda skäl att inte förverka villkorligt medgiven frihet.
Den som har dömts till ett tidsbestämt fängelsestraff ska som huvudregel friges villkorligt när två tredjedelar, dock minst 30 dagar, av fängelsestraffet har avtjänats. Efter den villkorliga frigivningen gäller en prövotid som motsvarar den strafftid som återstår vid frigivningen, dock minst 365 dagar. Straffet är helt verkställt först vid prövotidens utgång och då endast under förutsättning att villkorligt medgiven frihet inte längre kan förverkas. (Se 26 kap. 6 och 10 §§ BrB.)
Om den som har frigetts villkorligt begår ett nytt brott under prövotiden och rätten bestämmer en ny påföljd för den tillkommande brottsligheten ska den villkorligt medgivna friheten eller del av denna förklaras förverkad, om inte särskilda skäl talar mot det (34 kap. 1 § första stycket och 5 § BrB). Det finns alltså en presumtion för att villkorligt medgiven frihet ska förklaras förverkad om den frigivne begår nya brott under prövotiden. Som särskilda skäl för att inte förverka eller för att förverka endast en del av villkorligt medgiven frihet får rätten enligt andra stycket i 5 § beakta (1) om den nya brottsligheten i förhållande till den tidigare är av lindrig beskaffenhet, (2) om lång tid har förflutit mellan brotten eller (3) om ett förverkande annars skulle framstå som oskäligt.
Ett förverkande av villkorligt medgiven frihet är i princip en reaktion på att någon har brutit mot de villkor som var förenade med den villkorliga frigivningen och innebär i grunden ett beslut om ändrade verkställighetsvillkor beträffande den första domen.
Förverkande av villkorligt medgiven frihet har emellertid också bedömts vara den mest lämpliga åtgärden för att möta ny brottslighet efter ett tidigare fängelsestraff. Förverkande har ansetts ha fördelar jämfört med den allmänna återfallsskärpning som kan ske enligt 29 kap. 4 § BrB, eftersom det redan från början står klart hur mycket den dömde riskerar i straffskärpning om han eller hon på nytt begår brott och under vilken tid som straffskärpning kan komma i fråga. Mot denna bakgrund har lagstiftningen utformats med avsikten att behovet av återfallsskärpning i så stor utsträckning som möjligt ska styras över till förverkandet. (Se prop. 1997/98:96 s. 138.)
De omständigheter som anges i 34 kap. 5 § BrB är principiellt sett av samma slag som de som kan motivera straffskärpning vid återfall enligt 29 kap. 4 §. Enligt båda bestämmelserna får brottslighetens svårhet och tidsaspekten särskild betydelse. I förarbetena framhålls emellertid att uppräkningen av omständigheter i 34 kap. 5 § endast är exempel och att även andra synpunkter kan beaktas. Syftet anges vara att det vid en samlad skälighetsbedömning ska vara möjligt att underlåta att förverka eller att endast förklara en del av den villkorligt medgivna friheten förverkad. (Se prop. 1997/98:96 s. 139.)
Vid bedömningen av brottslighetens svårhet (jfr 34 kap. 5 § andra stycket 1) ska det inte endast göras en jämförelse mellan den nya brottsligheten och den tidigare. Det är också av betydelse om den nya brottsligheten i sig är av allvarlig eller lindrig beskaffenhet. När den nya brottsligheten är allvarlig ska förverkande normalt ske, även om brottsligheten vid en ren jämförelse är lindrigare än den tidigare. (Jfr a. prop. s. 138 och 203 samt ”Återfallsförverkande vid mildrad påföljdspraxis” NJA 2015 s. 1129 I p. 7.)
När det gäller tidsaspekten (jfr 34 kap. 5 § andra stycket 2) måste, utöver den tid som förflutit mellan brotten, även den tid som gått sedan den tidigare domen eller den villkorliga frigivningen beaktas. Särskilt när den tilltalade har suttit frihetsberövad från den tidigare brottsligheten fram till villkorlig frigivning bör tidpunkten för det nya brottet sättas i relation till den villkorliga frigivningen. Att den nya brottsligheten har begåtts först i slutet av en lång prövotid kan utgöra ett skäl att underlåta förverkande, i vart fall till en del. (Jfr a. prop. s. 138 och ”Den utdragna misshandeln” NJA 2020 s. 564 p. 20.)
Genom oskälighetsregeln (jfr 34 kap. 5 § andra stycket 3) har lagstiftaren öppnat för undantag i fall som har varit svåra att förutse eller att reglera särskilt. Som exempel på vad som kan vara av betydelse anges i förarbetena att det föreligger sådana omständigheter som anges i 29 kap. 5 § BrB (billighetsskäl) eller att brotten framstår som så olikartade och väsensskilda att ett förverkande ter sig som orimligt (se a. prop. s. 138). Oskälighetsregeln tydliggör att det alltid måste göras en samlad bedömning och att den sammantagna reaktionen inte får framstå som orimlig.
J.Z. har gjort sig skyldig till ny brottslighet, narkotikabrott, under prövotid för villkorlig frigivning. Utgångspunkten enligt 34 kap. 5 § BrB är därför att villkorligt medgiven frihet ska förklaras förverkad.
Det nya brottet har ett straffvärde som motsvarar fängelse en månad och är därför av lindrig beskaffenhet i förhållande till den tidigare brottsligheten som hade ett straffvärde på nästan tre år och ett straffmätningsvärde på två år. Detta ska ges genomslag vid bedömningen av om det finns särskilda skäl som talar mot att den villkorligt medgivna friheten ska förklaras förverkad.
Av stor betydelse är emellertid också att det är fråga om ett snabbt återfall. Shaw begick det nya brottet knappt tre månader efter den villkorliga frigivningen.
Med beaktande av att J.Z. så snabbt återföll i brott kan de särskilda skäl som talar mot att den villkorligt medgivna friheten ska förklaras förverkad inte anses vara tillräckliga för att helt underlåta ett förverkande.
Tingsrättens dom i detta mål, som fastställdes av hovrätten, meddelades den 17 september 2020. Därefter, i februari 2021, begick J.Z. ett ytterligare narkotikabrott som har lagförts genom en senare dom från tingsrätten i augusti 2021 (se p. 4). Den brottsligheten ska emellertid inte beaktas vid påföljdsbestämningen i detta mål (se t.ex. ”Brevinkastet” NJA 2018 s. 574 p. 44). Vad som framkommit i den domen om J.Z:s förändrade livssituation föranleder inte heller någon annan bedömning i frågan om förverkande av villkorligt medgiven frihet än den som har gjorts i det föregående.
En sammanvägning av omständigheterna leder därmed till att en del av den villkorligt medgivna friheten ska förklaras förverkad. Hovrättens domslut ska därför fastställas.
HD fastställer hovrättens domslut.
Justitieråden Martin, referent, och Mitchell var skiljaktiga i fråga om bedömningen i detta fall och ansåg att domen från och med p. 18 skulle ha följande lydelse.
Tingsrättens dom i detta mål, som fastställdes av hovrätten, meddelades den 17 september 2020. Därefter, i februari 2021, begick J.Z. ett ytterligare narkotikabrott som har lagförts genom en senare dom från tingsrätten i augusti 2021 (se p. 4). Den brottsligheten ska emellertid inte beaktas vid påföljdsbestämningen i detta mål (se t.ex. ”Brevinkastet” NJA 2018 s. 574 p. 44). Vid den skälighetsbedömning som domstolen alltid ska göra vid prövningen av om den sammantagna reaktionen framstår som rimlig finns det emellertid anledning att beakta den förändring som har skett i J.Z:s liv. Med hänsyn till att det har skett en så påtaglig förbättring av hans personliga och sociala situation, vilken lett till att tingsrätten har dömt honom till skyddstillsyn trots att han på nytt har återfallit i narkotikabrottslighet, framstår det som oskäligt att nu förverka tidigare villkorligt medgiven frihet.
En samlad skälighetsbedömning leder därmed till att det finns särskilda skäl mot att till någon del förverka den villkorligt medgivna friheten. Hovrättens domslut ska ändras i enlighet med detta.
Allmän åklagare väckte vid Falu tingsrätt åtal mot bl.a. Byrd för grov utpressning, grov misshandel och övergrepp i rättssak enligt följande gärningsbeskrivningar.
G.M., T.S., S.S. och R.T. har tillsammans och i samförstånd misshandlat och hotat T.A. i syfte att förmå honom att till dem utge pengar, en bil, MC-västar och MC-tröjor. Misshandeln bestod i att gärningsmännen tilldelade T.A. flera slag mot kroppen, tryckte in fingrar i hans mun samt klippte av en bit av hans öra med en sax. Av misshandeln orsakades T.A. smärta, blåmärken, blodvite och skada på örat. Hoten bestod i verbala hot med innebörd att ytterligare skada T.A. eller närstående till honom om han inte betalade pengar till dem. Hoten har varit ägnade att hos T.A. framkalla allvarlig rädsla för egen eller annans säkerhet till person.
Gärningsmännen tvingade på detta sätt T.A. att till dem överlämna sin bil, MC-västar och MC-tröjor samt 13 000 kronor i kontanter den 27 mars 2020. Dagarna därefter överlämnade T.A. ytterligare 100 000 i kontanter samt gjorde banköverföringar på 625 000 kronor till R.T. Det hände mellan den 27 mars 2020 och den 1 april 2020 i Säters kommun.
T.A:s handling innebar vinning för Byrd, R.T., G.M. och S.S. och motsvarande skada för T.A.
Brottet bör bedömas som grovt med hänsyn till att gärningen varit särskilt hänsynslös och våldet av särskilt allvarlig art samt med hänsyn till det betydande belopp som överförts till gärningsmännen.
G.M., T.S., S.S. och R.T. har tillsammans och i samförstånd misshandlat T.A. genom att de klippte av en bit av hans öra med en sax. Det hände den 27 mars 2020 i Säters kommun. T.A. orsakades smärta, blodvite och bestående skada på örat.
Brottet bör bedömas som grovt eftersom gärningsmännen visade särskild hänsynslöshet och råhet.
G.M., T.S., S.S. och R.T. har tillsammans och i samförstånd, med hot om våld, angripit T.A. för att hindra honom från att göra en anmälan till polisen angående att de utövat utpressning mot honom. Deras agerande bestod i att de fällde yttranden med innebörd att de skulle kunna ”skicka” andra personer på T.A. om han vände sig till polisen. Det hände den 27 mars 2020 i Säters kommun.
Tingsrätten (ordförande rådmannen Saunders) meddelade dom den 7 maj 2021.
Tingsrätten fann på anförda skäl åtalet styrkt. Enligt tingsrätten skulle det inte dömas särskilt för den grova misshandeln, utan den skulle anses ingå i utpressningsbrottet. I fråga om påföljd anförde tingsrätten bl.a. följande.
Enligt tingsrättens uppfattning uppgår straffvärdet i sig för den grova utpressningen och övergreppet i rättssak och som rör samtliga tilltalade sammantaget till, beaktande bestämmelsen i 29 kap. 1 § andra stycket BrB, fängelse tre år nio månader. Härvid har tingsrätten beaktat att gärningarna begåtts till stor del i T.A:s dåvarande bostad, att gärningarna innefattat särskilt kränkande moment och att det har varit ett utdraget händelseförlopp.
T.S.
Han förekommer under åtta avsnitt i belastningsregistret, med början år 2001. Han dömdes av Hovrätten för Västra Sverige den 18 juni 2009 för bl.a. grovt narkotikabrott och vapenbrott varvid påföljden bestämdes särskilt till fängelse tio år, samtidigt som tidigare villkorligt medgiven frihet förklarades helt förverkad. Villkorligt frigiven blev han den 29 juli 2016 med en återstående strafftid om tre år, elva månader och två dagar. Prövotiden utgick den 30 juni 2020. Därefter har han vid tre tillfällen dömts för ringa stöld varvid påföljden bestämts till böter.
Han har inte varit den drivande i händelseförloppet utan bör anses ha medverkat i mindre mån. Mot den bakgrunden anser tingsrätten att det samlade straffvärdet för hans del uppgår till fängelse tre år tre månader. Det har inte framkommit någon annan omständighet som ska anses påverka straffmätningsvärdet.
Mot bakgrund av det höga straffmätningsvärdet kan annan påföljd än fängelse inte komma i fråga. Påföljden bör därför bestämmas särskilt till fängelse tre år tre månader.
Med hänsyn till att den tidigare domen avsåg annan sorts grov brottslighet och att det var kort tid kvar av den fleråriga prövotiden för den villkorligt medgivna friheten, finns det enligt tingsrättens mening skäl för att inte förverka hela den tiden.
Tingsrätten dömde Byrd för grov utpressning och övergrepp i rättssak till fängelse 3 år 3 månader. Villkorligt medgiven frihet förklarades till en tid av 1 år förverkad.
Båda parter överklagade i Svea hovrätt. Åklagaren yrkade att hovrätten skulle döma Byrd till ett längre fängelsestraff och förverka hela den villkorligt medgivna friheten. Byrd yrkade att hovrätten skulle i första hand frikänna honom från åtalet, i andra hand bedöma utpressningen som ett brott av normalgraden. Han yrkade under alla förhållanden att hovrätten skulle sätta ned straffet och sätta ned förverkandet av den villkorligt medgivna friheten.
Parterna motsatte sig varandras ändringsyrkanden.
Hovrätten (hovrättsråden Cordova och Romero, tf. hovrätts-assessorn Gaines, referent, samt två nämndemän) anförde i dom den 7 juli 2021 följande.
Hovrätten ansluter sig till tingsrättens bedömningar att Byrd har begått gärningarna tillsammans och i samförstånd med de övriga dömda och att gärningarna ska rubriceras som grov utpressning och övergrepp i rättssak. – – –
– – –. Hovrätten anser inte, till skillnad från tingsrätten, att Byrd kan anses ha medverkat i mindre mån. Det samlade straffvärdet för den brottslighet som Byrd döms för uppgår enligt hovrätten till fängelse i fyra år. Någon annan påföljd än fängelse kan inte komma ifråga och straffets längd ska bestämmas i enlighet med straffvärdet. Tingsrättens dom ska ändras i detta avseende.
Byrd har begått brotten i slutet av sin prövotid. Det finns därför särskilda skäl att förverka en del av den villkorligt medgivna friheten, vilket också tingsrätten kommit fram till. Även om det rör sig om återfall i olikartad brottslighet anser hovrätten att det – mot bakgrund av allvaret i de brott T.S. nu döms för – finns skäl att förverka två år av den villkorligt medgivna friheten, dvs. drygt hälften av den återstående strafftiden. Tingsrättens dom ska ändras i enlighet med detta.
b) villkorligt medgiven frihet förklaras till en tid av 2 år förverkad – – –.
Byrd överklagade och yrkade att HD skulle undanröja beslutet att förverka villkorligt medgiven frihet eller i vart fall förklara en mindre del av den villkorligt medgivna friheten förverkad än vad som följde av hovrättens dom.
Riksåklagaren motsatte sig att hovrättens dom ändrades.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden (samma som under I) föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande dom.
Punkterna 1–8 motsvarar i huvudsak punkterna 1–9 i HD:s dom.
Punkterna 9–21 jämte rubriker överensstämmer med motsvarande punkter jämte rubriker i betänkandet under I.
Byrd har gjort sig skyldig till ny allvarlig brottslighet under prövotid för villkorlig frigivning. Bestämmelsen i 34 kap. 5 § BrB är därmed tillämplig och utgångspunkten är att villkorligt medgiven frihet ska förklaras förverkad (se p. 7 och 8).
När Byrd begick brott på nytt återstod drygt tre månader av en prövotid om tre år, elva månader och två dagar. De tidigare brotten begicks för så länge sedan som 2008. Den långa tid som förflutit mellan brotten utgör ett klart skäl mot att förverka i vart fall hela den villkorligt medgivna friheten. Även det förhållandet att den nya brottsligheten har begåtts i slutet av en mycket lång prövotid utgör ett sådant skäl. Dessa omständigheter ska ges ett stort genomslag i bedömningen av de särskilda skäl som talar mot att den villkorligt medgivna friheten ska förklaras förverkad.
Vidare är frågan om brotten är likartade av betydelse. Den nya brottsligheten avser grov utpressning och övergrepp i rättssak, den tidigare brottsligheten avsåg bland annat grovt narkotikabrott och vapenbrott. Den nya och den tidigare brottsligheten kan därför inte anses vara likartad. Det kan dock inte bortses från att både den nya och den tidigare brottsligheten är mycket allvarlig och har begåtts inom ramen för grov organiserad brottslighet. Med beaktande av detta framstår den nya och den tidigare brottsligheten trots allt inte som så väsensskild att ett förverkande vore oskäligt. Omständigheten att det är fråga om återfall i olikartad brottslighet kan därför inte tillmätas någon särskild betydelse för förverkandefrågan.
När det gäller frågan om den nya brottsligheten är av lindrig beskaffenhet jämfört med den tidigare är brottslighetens allvar av betydelse. Den tidigare brottsligheten hade ett straffvärde som uppgick till tio års fängelse, den nya brottsligheten har ett straffvärde som uppgår till fyra års fängelse. Återfallet avser alltså särskilt allvarlig brottslighet. Återfall i sådan allvarlig brottslighet som det nu är fråga om kan aldrig anses vara av lindrig beskaffenhet, även om den ställs i relation till den tidigare brottslighetens mycket högre straffvärde.
Vid bedömningen av vilken betydelse den tidigare brottsligheten ska tillmätas måste det även tas hänsyn till att det efter den tidigare domen har skett en klart konstaterbar mildring av påföljdspraxis för narkotikabrott (jfr NJA 2015 s. 1129 I).
En sammanvägning av omständigheterna leder till att den villkorligt medgivna friheten bör förklaras förverkad till en tid av ett år och sex månader. Hovrättens domslut ska ändras i enlighet med detta.
Se HD:s dom.
HD (justitieråden Jones, Ortega, Martin, referent, Mitchell och May) meddelade den 10 november 2021 följande dom.
Hovrätten har dömt Byrd för grov utpressning och övergrepp i rättssak till fängelse i fyra år och förklarat en tidigare villkorligt medgiven frihet förverkad till en tid av två år. Brottsligheten avsåg gärningar som Byrd hade begått under våren 2020 tillsammans och i samförstånd med tre andra personer.
Den villkorligt medgivna friheten hänförde sig till en dom år 2009. Byrd dömdes då för bl.a. grovt narkotikabrott till fängelse i tio år. Det brottet hade begåtts under 2008 och avsåg befattning med tio kg amfetamin. Byrd bedömdes ha haft en avgörande och central roll i genomförandet av den organiserade narkotikahandel som målet avsåg. Genom domen förklarades dessutom en tidigare villkorligt medgiven frihet om ett år, nio månader och fyra dagar helt förverkad. Byrd frigavs villkorligt från straffet den 29 juli 2016 med en återstående strafftid om tre år, elva månader och två dagar. Prövotiden löpte ut den 30 juni 2020.
Målet i HD gäller frågan om det finns särskilda skäl att inte förverka eller att förverka endast en del av den villkorligt medgivna friheten.
Punkterna 4–11 jämte rubriker överensstämmer med punkterna 6–13 jämte rubriker i HD:s dom under I.
T.S. har under prövotid för villkorlig frigivning gjort sig skyldig till ny brottslighet. Utgångspunkten enligt 34 kap. 5 § BrB är därför att villkorligt medgiven frihet ska förklaras förverkad.
Den nya brottsligheten är mycket allvarlig med ett straffvärde som motsvarar fyra års fängelse. Detta talar för att hela eller en mycket stor del av den villkorligt medgivna friheten ska förklaras förverkad.
Mot detta ska ställas att Byrd begick de tidigare brotten för så länge sedan som 2008 och att han begick de nya brotten när det återstod endast cirka tre månader av en prövotid om nästan fyra år.
Vid bedömningen måste det vidare tas hänsyn till att det efter domen mot Byrd för grovt narkotikabrott har skett en klar och konstaterbar mildring av påföljdspraxis (se ”Återfallsförverkande vid mildrad påföljdspraxis” NJA 2015 s. 1129 I).
En sammanvägning av omständigheterna leder till att den villkorligt medgivna friheten bör förklaras förverkad till en tid av ett år och sex månader. Hovrättens domslut ska ändras i enlighet med detta.
HD ändrar hovrättens dom på det sättet att villkorligt medgiven frihet förklaras förverkad till en tid av ett år och sex månader.