Edition. Ett utlåtande som har upprättats av en auktoriserad revisor på uppdrag av en konkursförvaltare och bl.a. legat till grund för förvaltarberättelsen i konkursen har inte ansetts utgöra ett skriftligt bevis i den mening som avses i 38 kap. 2 § rättegångsbalken.
Konkursboet för G.D.S. Bil i Stockholm AB i likvidation väckte vid Helsingborgs tingsrätt återvinningstalan mot International Motors (Nordic) AB med stöd av 4 kap. 5 § konkurslagen. I målet yrkade International Motors att konkursboet skulle förpliktas att förete ett utlåtande, som hade upprättats av en auktoriserad revisor på uppdrag av konkursförvaltaren och bl.a. hade legat till grund för förvaltarberättelsen i konkursen.
Tingsrätten (rådmannen Sims) anförde i beslut den 5 september 2008:
International Motors (Nordic) AB (nedan kallad IM) har yrkat att konkursboet för G.D.S. Bil i Stockholm AB i likvidation (nedan kallad GDS) ska utge den revisionspromemoria som konkursförvaltaren inhämtat i sin konkursutredning och på vilken han bygger sina slutsatser sådana dessa redovisas i förvaltarberättelsen och i målet i övrigt. Handlingen äger betydelse i målet för att styrka (1) när obeståndet objektivt ska anses ha inträffat, (2) när obeståndet faktiskt får anses ha framgått av bokföringen, (3) ordningen och eftersläpningen av bokföringen, (4) varför mervärdesskatten inte kom att redovisas rättidigt, samt (5) hur lätt det var att i bokföringen se att mervärdesskatten var felaktigt redovisad. IM har till utveckling av sin talan i huvudsak anfört följande. Konkursförvaltare i allmänhet tillämpar olika principer beträffande frågan om de anser att en dylik revisionspromemoria är att anse som ett förvaltaren tillhörigt internt arbetsmaterial eller om den bifogas förvaltarberättelsen. Tillsynsmyndigheten för konkurser i Malmö intar ståndpunkten att en revisionsutredning som indirekt bekostats av borgenärerna också ska komma dessa till del. Konkursförvaltaren har i förevarande fall endast redovisat sina egna slutsatser dragna på grundval av revisionspromemorian, varigenom IM fråntas möjligheten att ha tillgång till samma bakgrundsmaterial i processen som GDS.
GDS har bestritt yrkandet och har som grund för sitt bestridande anfört följande. (1) IM är inte en borgenär i GDS konkurs än och kan därför inte hävda att det ska ha rätt att ta del av information som GDS borgenärer varit med om att bekosta, (2) tillsynsmyndighetens uttalande rörande revisionspromemorior och ansvarsgenombrott enligt aktiebolagslagen har inte bäring i en återvinningsprocess, (3) en borgenär kan inte tvinga en konkursförvaltare att lämna ut ett arbetsmaterial i en process mot bolagsorganet, samt (4) en återvinningsprocess skiljer sig inte från andra processer beträffande arbetsmaterial. GDS har till utveckling av sitt bestridande i huvudsak anfört följande. Det underlag för bestämmande av obestånd som aktualiseras i en återvinningsprocess sammanfaller normalt med det underlag som förvaltaren själv använt för att uttala sig om tidpunkten för obestånd. Arbetsmaterialet i nu aktuellt fall innehåller inga andra ställningstaganden än de som redovisats i processen. Revisionspromemorian har inte bifogats förvaltarberättelsen då materialet utgjort ett internt arbetsmaterial.
IM har genmält. IM är att betrakta som en borgenär med hänsyn till att en eventuell framgång i målet för GDS innebär att IM får en fordran i konkursen. Fordringar som är beroende av villkor, dvs. i förevarande fall en fordran orsakad av att något återvinns, får göras gällande i en konkurs. Revisorns arbete är att jämställa med förvaltarens egna åtgärder över vilka han är skyldig att lämna information. En revisionspromemoria ska enbart återge vad som faktiskt har förekommit, varpå det skulle te sig stötande om en konkursförvaltare med undanhållande av faktiska omständigheter skulle kunna försätta sig i ett bättre processuellt läge än en återvinningssvarande.
Enligt 38 kap. 2 § RB är den som innehar skriftlig handling som kan vara av betydelse som bevis skyldig att förete den. Vid bedömningen om handlingen ska lämnas ut har domstolen att väga innehavarens intresse av att inte behöva lämna ut handlingen mot den betydelse handlingen kan få som bevis och naturen och vikten av målet (NJA 1999 s. 469). Det har i rättspraxis inte ansetts krävas att handlingarna som efterfrågas ska ha ett högt bevisvärde utan den som innehar handlingen kan bli skyldig att lämna ut den så snart omständigheterna talar för att handlingen i vart fall får ett visst bevisvärde vid prövningen av den materiella frågan (NJA 1998 s. 590).
En konsekvens av att en fordran återvinns är att rättshandlingen återgår, dvs. att utväxlade prestationer ska återbäras och att situationen efter återvinningen i princip ska bli så som den skulle ha varit om den återvunna rättshandlingen aldrig vidtagits. Det innebär att en borgenär som erhållit en betalning av gäldenären vilken blivit återvunnen, i stället får göra gällande sin ursprungliga fordran på samma sätt som om han inte hade fått någon betalning. IM har gjort gällande att detta förhållande är att jämställa med en villkorad fordran i enlighet med 5 kap. 1 § 2 st. konkurslagen och att IM därmed redan nu är borgenärer i GDS konkurs.
Tingsrätten har att ta ställning till om revisionspromemorian dels utgör en skriftlig handling, dels om den kan antas äga betydelse som bevis i enlighet med 38 kap. 2 § RB. Av utredningen i målet har det framkommit att revisionspromemorian är en handling upprättad av en revisor, samt att konkursförvaltaren inhämtat handlingen och använt densamma när han författat förvaltarberättelsen. Vid bedömningen av huruvida revisionspromemorian utgör en skriftlig handling har tingsrätten att beakta om handlingen kan anses utgöra ett sakkunnigutlåtande, för vilket edition inte kan föreläggas. Eftersom en revisionspromemoria upprättas generellt vid varje konkurs, är det tingsrättens mening att den inte kan anses utgöra ett sakkunnigutlåtande, och den får därför anses utgöra en skriftlig handling i enlighet med 38 kap. 2 § RB. Beträffande handlingens betydelse som bevis anser tingsrätten att vad IM har anfört, mot bakgrund av det låga krav som uppställts i praxis, utgör tillräckligt stöd för att handlingen ska anses ha betydelse som bevis för prövning av den materiella frågan i målet. Tingsrätten har slutligen att ta ställning till huruvida den omständigheten att revisionspromemorian enligt GDS utgör ett internt arbetsmaterial skulle hindra ett editionsföreläggande. Enligt 32 kap. 2 § 3 st. RB gäller inte editionsplikten minnesanteckning eller annan sådan uppteckning som är avsedd uteslutande för personligt bruk, om det inte föreligger synnerlig anledning att anteckningarna eller uppteckningen företes. Enligt förarbetena är det tydligt att, om t.ex. en part påstår att han grundar sina uppgifter om ett visst faktum på av honom gjorda minnesanteckningar, han bör vara skyldig att om det begärs förete dessa anteckningar. En revisionspromemoria upprättad av en revisor torde enligt tingsrätten inte kunna falla under detta stadgande, då den inte är att jämställa med en minnesanteckning eller annan sådan uppteckning avsedd uteslutande för personligt bruk.
Med anledning av det ovan sagda saknas anledning att pröva huruvida den omständigheten att IM påstår sig ha en villkorad fordran och således redan i nuläget skulle anses vara en borgenär i GDS konkurs, har någon betydelse i frågan om edition enligt 38 kap. 2 § RB.
Tingsrätten ålägger GDS att till tingsrätten ge in revisionspromemorian. - - -.
Konkursboet för G.D.S. Bil i Stockholm AB i likvidation överklagade i Hovrätten över Skåne och Blekinge och yrkade att hovrätten skulle avslå yrkandet om editionsföreläggande.
International Motors (Nordic) AB bestred ändring.
Hovrätten (hovrättsråden Jones och Brown samt hovrättsassessorn Foster, referent) anförde i beslut den 11 september 2009:
Av 38 kap. 2 § RB följer att den som innehar en skriftlig handling som kan antas äga betydelse som bevis är skyldig att förete denna.
Skriftliga sakkunnigutlåtanden som avgetts för eller i ett mål är inte att anse som skriftliga bevis och kan därmed inte omfattas av ett editionsföreläggande enligt 38 kap. 2 § RB (se Fitger, Kommentar till Rättegångsbalken 38:4, NJA 1963 s. 72).
Den nu aktuella revisionspromemorian har inhämtats av konkursförvaltaren i utredningen av konkursboet. Målet i tingsrätten gäller återvinning av en fordran i G.D.S. Bil i Stockholm AB:s i likvidation konkurs. Även om revisionspromemorian skulle vara att anse som ett sakkunnigutlåtande (jfr Edelstam, Sakkunnigbeviset s. 211 ff.), är den enligt hovrättens mening i vart fall inte att anse som ett sakkunnigutlåtande som avgetts för eller i målet. Hinder mot att förelägga GDS att utge handlingen föreligger således inte. Överklagandet ska därmed avslås.
Hovrätten avslår överklagandet.
Konkursboet för G.D.S. Bil i Stockholm AB i likvidation överklagade och yrkade att HD skulle, med ändring av hovrättens beslut, avslå International Motors (Nordic) AB:s yrkande om edition.
International Motors bestred ändring.
Tillsynsmyndigheten i konkurser (TSM) och Rekonstruktör- & konkursförvaltarkollegiet (REKON) i Sverige avgav yttranden i målet.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Smith, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut:
I 38 kap. 2 § RB regleras den processuella editionsplikten. Av bestämmelsen följer att den som innehar en skriftlig handling, som kan antas äga betydelse som bevis, är skyldig att förete den. Rätten kan enligt 38 kap. 4 § RB förelägga den som innehar en sådan handling att förete den.
Frågan i målet är om en revisionspromemoria som en konkursförvaltare låtit inhämta i konkursutredningen och som upprättats av en revisor kan bli föremål för edition i ett mål om återvinning i konkurs. För att kunna besvara den frågan har HD att ta ställning till om revisionspromemorian är att betrakta som ett sakkunnigutlåtande i rättegångsbalkens mening. I praxis har nämligen ett skriftligt sakkunnigutlåtande inte ansetts kunna omfattas av bestämmelsen om edition i 38 kap. 2 § RB. I rättsfallet NJA 1963 s. 72 uttalade HD således att bevisning genom sakkunnig ska föras enligt bestämmelserna i 40 kap. RB och att det inte kan vara tillåtet att kringgå dessa bestämmelser genom att tvinga fram ett företeende av ett skriftligt sakkunnigutlåtande som innehas av part eller tredje man genom åberopande av bestämmelserna om edition i 38 kap. RB.
I förevarande fall har konkursförvaltaren med stöd av 7 kap. 11 § konkurslagen anlitat revisor som sakkunnigt biträde i konkursboutredningen. Att konkursförvaltare inom ramen för sin förvaltning anlitar revisorer för genomgång av konkursbolagets räkenskapsmaterial torde ske regelmässigt i konkurser av någon omfattning. I många fall väljer konkursförvaltaren också att bifoga den av revisorn upprättade promemorian till förvaltarberättelsen. I detta sammanhang kan det finnas anledning att peka på de bestämmelser i konkurslagen som reglerar olika intressenters rätt till information och insyn i konkursförvaltningen. Här kan bl.a. nämnas förvaltarens upplysningsskyldighet enligt 7 kap. 9 § konkurslagen och borgenärs möjlighet att enligt 7 kap. 30 § konkurslagen få en granskningsman, med rätt att få tillgång till räkenskapsmaterial och andra handlingar som rör boet, utsedd.
Någon helt obegränsad rätt till insyn i konkursförvaltningen är det dock inte fråga om. Konkursförvaltaren måste således ha möjlighet att exempelvis inför en förestående process kunna inhämta ett expertutlåtande i en specifik fråga utan att behöva lämna upplysningar om rådet med risk för att äventyra den förestående processen. Ett sådant råd måste också, även om det inhämtats inom ramen för konkursförvaltningen, vara att bedöma som ett råd av sådan sakkunnig som avses i 40 kap. RB och därmed fredat från editionsplikten. En revisionspromemoria som däremot enbart innehåller för konkursförvaltningen nödvändiga men också sedvanliga iakttagelser och bedömningar beträffande exempelvis orsakerna till gäldenärens obestånd, tidpunkten för obeståndets inträde eller huruvida det finns återvinningsbara transaktioner kan dock inte anses vara ett sakkunnigutlåtande i RB:s mening. Det har i målet inte framkommit annat än att innehållet i den aktuella promemorian skulle vara av sådant sedvanligt slag. Inte heller kan promemorian jämställas med en minnesanteckning eller annan sådan uppteckning, som är avsedd uteslutande för personligt bruk i den mening som avses i 38 kap. 2 § tredje stycket RB. Hinder mot att förelägga konkursboet att förete revisionspromemorian föreligger alltså inte. Överklagandet ska därför avslås.
HD avslår överklagandet.
HD (justitieråden Carey, Holland, referent, Jensen, Carlson och Brooks) meddelade den 28 april 2011 följande beslut:
Konkursboet för G.D.S. Bil i Stockholm AB i likvidation har med stöd av 4 kap. 5 § konkurslagen väckt återvinningstalan mot International Motors (Nordic) AB. International Motors har med anledning av det yrkat att konkursboet ska förpliktas att förete ett utlåtande, som har upprättats av en auktoriserad revisor på uppdrag av konkursförvaltaren och bl.a. har legat till grund för förvaltarberättelsen i konkursen.
Enligt 38 kap. 2 § RB är den som innehar en skriftlig handling som kan antas ha betydelse som bevis skyldig att förete handlingen. International Motors har gjort gällande att revisorsutlåtandet kan antas ha betydelse som bevis för frågan om när konkursgäldenären kom på obestånd. Konkursboet har invänt att det rör sig om ett sakkunnigutlåtande som inte omfattas av editionsplikt.
En sakkunnig är ett bevismedel liksom bl.a. ett vittne och ett skriftligt bevis. Ett utlåtande (muntligt eller skriftligt) av en sakkunnig innehåller på fackkunskap grundade omdömen om vissa sakförhållanden. Inte sällan är dessa sakförhållanden baserade på den sakkunniges egna observationer.
Om en sakkunnigs observation av ett visst faktiskt förhållande förs in i målet kan observationen ha bevisbetydelse. Det gör emellertid inte den sakkunnige till ett vittne eller hans skriftliga utlåtande om observationen till ett skriftligt bevis. Till skillnad från vad som gäller för ett vittne har en sakkunnigs observationer sin grund i ett uppdrag och är den information han kan tillhandahålla till sin natur utbytbar. Kunskap om ifrågavarande sakförhållanden skulle således i princip lika gärna ha kunnat erhållas genom att ett identiskt uppdrag lämnades till någon annan med motsvarande fackkunskap. Det är också att notera att i fråga om ett skriftligt sakkunnigutlåtande är skriftformen endast ett medium för de upplysningar som den sakkunnige kan ge; det egentliga bevismedlet är den sakkunnige.
Vad som nu sagts om skillnaderna mellan en sakkunnig och ett vittne respektive ett sakkunnigutlåtande och ett skriftligt bevis ger inte alltid någon klar ledning. Vidare kan blandfall föranleda bedömningssvårigheter. Vad som gäller i sådana situationer bör i första rummet styras av syftet med den reglering som är aktuell. Det syftet kan också motivera avsteg från de utgångspunkter som angetts i det föregående. Av det följer att det i viss mån kan bero på tillämpningssituationen om någon är att anse som en sakkunnig eller ett vittne respektive om en handling är att anse som ett sakkunnigutlåtande eller ett skriftligt bevis.
Bestämmelsen om editionsplikt i 38 kap. 2 § RB syftar till att den som är i behov av en skriftlig handling såsom bevis ska få tillgång till handlingen. Ytterst handlar det om att säkerställa att den enskilde ska kunna komma till sin rätt genom att ett befogat bevisintresse grundar editionsplikt.
Om den sakkunniges observation på grund av särskilda förhållanden är eller blir unik i mening av att observationens bevisbetydelse inte kan uppnås på något annat sätt - t.ex. har granskad bokföring förkommit - får det betydelse för den bevissökandes bevisintresse (jfr NJA 1963 s. 72). Då blir den sakkunnige med avseende på vad han vet vittnespliktig. Och ett skriftligt utlåtande om observationen blir på motsvarande sätt i regel att anse som ett skriftligt bevis i den mening som avses i 38 kap. 2 § RB.
Huruvida den sakkunnige engagerats för just den tvist där hans utsaga eller skriftliga utlåtande åberopas bör i princip sakna betydelse för frågorna om vittnes- och editionsplikt. Den bevissökandes befogade bevisintresse kan tillgodoses även om dessa plikter begränsas till de fall när den gjorda observationen inte är reproducerbar. Med sådana begränsningar beaktas vidare den sakkunniges intresse av att inte mot sin vilja bli indragen i en annan tvist - såsom vittne eller genom att hans utlåtande åberopas som skriftligt bevis - om han åtar sig ett sakkunniguppdrag.
Ett utlåtande av det slag som är aktuellt i målet innehåller i allmänhet en redogörelse för och en bedömning av vad som beträffande sådana förhållanden som avses i 7 kap. 15 § konkurslagen framkommit vid en genomgång av konkursgäldenärens räkenskapsinformation. Vad som skulle kunna föranleda att ett sådant utlåtande i den situation som är aktuell i målet var att betrakta som ett skriftligt bevis, i den mening som avses i 38 kap. 2 § RB, är att de observationer om faktiska förhållanden som kan finnas noterade i utlåtandet inte låter sig göras på nytt.
International Motors har emellertid inte anfört någon omständighet varav skulle följa att de sakförhållanden för vilka kan ha redogjorts i revisorsutlåtandet kan bevisas genom endast detta. Bolaget har således inte gjort gällande att det saknar möjlighet att på något annat sätt, t.ex. genom en granskning av en annan revisor, föra bevisning om konkursgäldenärens ekonomiska förhållanden av betydelse för obeståndsbedömningen. Det finns här anledning att framhålla att den räkenskapsinformation som kan vara av relevans för den bedömningen typiskt sett utgör sådan skriftlig bevisning som kan bli föremål för edition, om den inte är eller av konkursförvaltaren hålls tillgänglig.
Vad International Motors anfört om sin ställning som borgenär i konkursen saknar betydelse för editionsfrågan.
Av det anförda följer att International Motors inte har rätt till edition enligt 38 kap. 2 § RB av revisorsutlåtandet. Med ändring av hovrättens beslut ska bolagets yrkande därför avslås.
Med ändring av hovrättens beslut avslår HD International Motors (Nordic) AB:s yrkande om att konkursboet för G.D.S. Bil i Stockholm AB i likvidation ska föreläggas att förete det revisorsutlåtande som konkursförvaltaren inhämtat i sin konkursutredning.
HD:s beslut meddelat: den 28 april 2011.
Mål nr: Ö 4634-09.
Lagrum: 38 kap. 2 § RB.
Rättsfall: NJA 1963 s. 72.