Fråga huruvida preskription avbrutits avseende skadeståndsanspråk mot landsting på grund av behandlingsskada.
Spencer förde vid Lunds tingsrätt efter stämning å Skåne läns landsting (Region Skåne) den talan som framgår av tingsrättens mellandom.
Tingsrätten (rådmannen Sanders) anförde i mellandom den 21 mars 2001:
K.P. opererades för bråck i sitt högra ben på universitetssjukhuset i Lund den 4 oktober 1984. Kort tid efter operationen svullnade hennes högra ben. Svullnaden ökade hela tiden. Hon opererades på nytt i höger ben den 2 maj 1985 på samma sjukhus varvid en s.k. venklaffplastik utfördes. Direkt efter operationen blev hennes högra ben mera svullet än före operationen. Svullnaden har därefter ökat och benets omkrets är nu på cirka 57 cm. Svullnaden har även till viss del spridit sig till andra delar av kroppen.
K.P. har gjort gällande att läkarna varit försumliga vid operationen den 4 oktober 1984 och att läkarna med hänsyn till omständigheterna vid undersökningar av K.P. mellan operationerna den 4 oktober och den 2 maj 1985 brustit i uppmärksamhet och noggrannhet i sådan mån att skyldighet att ersätta Spencer för den skada som åsamkats henne till följd av feldiagnosen föreligger. Genom att vid operationen den 2 maj 1985 på nytt ha gått in i höger ljumske utan att ha undersökt om K.P:s besvär med svullnad i höger ben kunde bero på s.k. lymfödem så handlade läkarna således oriktigt och försumligt och orsakade därigenom Spencer skada.
K.P. har med anledning av vad som nu sagts yrkat att tingsrätten skall förklara att landstinget (Region Skåne) är skyldigt att till henne utge skadestånd för de skador som har uppkommit till följd av operationerna på universitetssjukhuset i Lund den 4 oktober 1984 och den 2 maj 1985. Stämningsansökan delgavs Landstinget den 2 oktober 2000.
Landstinget har i svaromål invänt att rätten till skadestånd är preskriberad och hemställt att tingsrätten genom mellandom prövar frågan om preskription inträtt.
K.P. har gjort gällande att rätten till skadestånd inte är preskriberad och inte haft något att erinra mot att tingsrätten genom mellandom prövar frågan om preskription inträtt.
K.P.: Preskriptionsavbrott har skett genom att hon den 20 januari 1987 skickat ett brev, domsbilaga 1, till Konsortiet för patientförsäkring som konsortiet tog emot den 22 januari 1987. I brevet gjorde hon gällande att hon var berättigad till ersättning från patientskadeförsäkringen på grund av de fel som begåtts vid och i samband med de i målet aktuella operationerna 1984 och 1985. Brevet är att anse som ett skriftligt krav eller en skriftlig erinran om den i målet aktuella fordringen, vilket innebär att preskriptionsavbrott skett i förhållande till gäldenären Malmöhus läns landsting (numera Landstinget Region Skåne). Att hon gjort gällande sådana krav bekräftas av konsortiets brev till henne den 27 oktober 1986, domsbilaga 2.
Den 3 september 1996 sände hon genom sitt ombud ett brev och fax till landstinget i vilket landstinget krävdes och erinrades om den i målet aktuella fordringen, se domsbilaga 3. Brevet har mottagits av landstinget senast den 4 september 1996. Genom brevet har hon gjort ett nytt preskriptionsavbrott i förhållande till landstinget inom tio år från föregående preskriptionsavbrott den 22 januari 1987. Eftersom stämningsansökan i detta mål getts in inom tio år från den 3 och 4 september 1996 är den i målet aktuella skadeståndsfordran inte preskriberad.
Konsortiet har med landstingets samtycke mottagit hennes krav eller erinran i brevet den 20 januari 1987. Konsortiet hade nämligen åtagit sig gentemot landstinget att vid skadeståndskrav bland annat utreda om skadeståndsskyldighet föreligger, förhandla med den som kräver skadestånd och föra landstingets talan vid domstol. Patientförsäkringen var en ansvarsförsäkring och följder av vållande föll under villkorens beskrivningar. Konsortiet hade i avtal med landstingen åtagit sig att bl.a. reglera det lagfästa skadeståndsansvaret, domsbilaga 4.
Landstinget: Den s.k. patientförsäkringen som skapades den 1 januari 1975 var när skadan inträffade en frivillig försäkring mot behandlingsskador. Sedan 1 januari 1997 regleras dessa frågor i patientskadelagen (1996:799). Försäkringen har under hela tiden varit två försäkringar: den egentliga patientförsäkringen och landstingets ansvarsförsäkring. Den egentliga patientförsäkringen har gett ersättning utifrån principen att ersätta vissa oväntade skador inom sjukvården oberoende av vållande. En begäran om ersättning enligt den egentliga patientförsäkringens regler kan därmed inte uppfattas som ett anspråk på ersättning på grund av vållande. Av den åberopade skriftväxlingen framgår att det hela tiden har rört sig om ett anspråk grundat på den egentliga patientförsäkringens regler. K.P:s skrivelser innehåller inget påstående om vållande och vari detta skulle bestå, utan argumenteringen utgår hela tiden från den egentliga patientförsäkringens speciella regelsystem. Detta är mycket tydligt i brevet den 20 januari 1987 där Spencer begär prövning enligt det särskilda system som finns inom patientförsäkringen. Begäran innebar att Spencer ville ha en prövning av Patientskadenämnden, vars uppgift är att pröva om försäkringshandläggaren har följt villkoren i den egentliga patientförsäkringen. Nämnden varken kan eller ska uttala sig i frågor om vållande, vilket framgår av villkoren för patientförsäkringen. Kravet som framfördes 1987 kan således inte anses preskriptionsavbrytande eftersom det avser krav enligt de särskilda patientförsäkringsreglerna och inte ett skadeståndskrav.
K.P.: Ett anspråk på grund av vållande omfattas av patientförsäkringens regler eftersom vållande faller under villkorens beskrivningar och då konsortiet i avtalet med landstinget åtagit sig att reglera det lagfästa skadeståndsansvaret (jfr konsortiets försäkringsvillkor domsbilaga 5, särskilt § 2, 2.1-2.5). Ett anspråk på ersättning enligt den egentliga patientförsäkringen kan därför uppfattas som ett anspråk på grund av vållande. Hennes anspråk på ersättning i de båda åberopade breven är tillräckligt preciserade för att de skall ha preskriptionsavbrytande verkan. Av båda breven går det nämligen att avgöra att hennes anspråk avser ersättningsskyldighet på grund av skador till följd av fel som begåtts av landstingets personal vid operationerna 1984 och 1985. Av hennes brev den 20 januari 1987 framgår således tydligt genom hänvisning till ärendets nummer i brevets rubrik och vad hon i övrigt skrivit i brevet att hon anser sig ha en fordran på ersättning med anledning av skador som hon orsakats vid felbehandlingar som begåtts vid de två aktuella operationerna. Hon gör gällande att brevet därutöver innehåller påståenden om vållande och vari vållandet skulle bestå. Av hennes brev den 3 september 1996 framgår på samma sätt att hon anser sig ha en fordran på ersättning med anledning av felbehandling/skador som orsakats henne vid de aktuella operationerna. I brevet anges uttryckligen att ersättningsskyldigheten (fordran) grundas på bestämmelserna i skadeståndslagen, vilket innebär att vållande påståtts föreligga. Påståendet om vållande är dock ingen förutsättning för att brevet skall anses preskriptionsavbrytande.
Som bilaga till brevet den 3 september 1996 till landstinget sändes en kopia av hennes begäran den 15 mars 1996 om ersättning till Personskadereglering AB (PSR - som då hade övertagit konsortiets uppgifter). I begäran till PSR redogjorde hon utförligt för landstingets oaktsamma handlande. När konsortiet i brev till henne den 19 augusti 1988, domsbilaga 6, och patientskadenämnden i sitt yttrande den 27 juli 1988, domsbilaga 7, skrev att de anser att någon ersättningsbar behandlingsskada inte förelåg så måste detta anses ha inneburit att såväl konsortiet som patientskadenämnden på grund av hennes begäran härom i brevet den 20 januari 1987 hade prövat frågan om hon hade rätt till försäkringsersättning enligt 2 och 5 §§ i försäkringsvillkoren på den grunden att landstinget var skadeståndsskyldigt på grund av vållande. Anledningen till att det måste ha gjorts en sådan prövning är dels att hon genom sitt brev den 20 januari 1987 får anses ha begärt en sådan prövning och dels att patientförsäkringens försäkringsvillkor täcker den situationen att behandlingsskada orsakats genom vållande (en skadeståndsgrundande handling eller underlåtenhet att handla). Konsortiet har med andra ord en skyldighet att automatiskt i och med hennes brev pröva frågan om landstinget ådragit sig skadeståndsskyldighet gentemot henne.
Hon åberopar dessutom att hon den 4 mars 1986 gjorde skadeanmälan direkt till landstinget i anledning av behandlingsskadan. Hon besökte även en tjänsteman på landstingets förtroendenämnd för att få hjälp med att begära patientskadenämndens prövning av konsortiets avslag. Landstinget upprättade i anledning av hennes besök en handling. Av handlingens rubrik framgår att ärendet gällde ”försäkrings- och andra ersättningsfrågor”, se domsbilaga 8. Genom hennes skadeanmälan den 4 mars 1986 får hon anses ha krävt landstinget på ersättning i anledning av behandlingsskadorna antingen på grund av vållande eller på grund av att försäkringsvillkorens bestämmelser om behandlingsskada i 2 § försäkringsvillkoren ändå skulle anses uppfyllda.
Någon uppdelning av patientförsäkringen i en obligatorisk del som skulle kunna avse en så kallad specifik patientskadedel och i en frivillig ansvarsförsäkringsdel har inte skett genom patientskadelagen. Den obligatoriska patientförsäkringen enligt patientskadelagen omfattar, liksom den tidigare nu aktuella frivilliga patientförsäkringen, även patientskador som orsakats till följd av fel eller försummelse (vållande) av vårdpersonalen. Att patienten har rätt till ersättning ur försäkringen utan att behöva visa att skadan orsakats genom att hälso- och sjukvårdspersonalen gjort sig skyldig till fel eller försummelse utesluter givetvis inte att ersättning lämnas då fel eller försummelse faktiskt föreligger. Det förhållandet att patientförsäkringen inte var obligatorisk då skadorna inträffade utan blev obligatorisk först genom patientskadelagen ska inte medföra att de principer som Hovrätten över Västra Sverige tillämpat i den av henne åberopade domen avseende obligatorisk ansvarsförsäkring för fastighetsmäklare inte är tillämpliga i detta mål. Det avgörande är inte om försäkringen är obligatorisk eller inte utan om det ur samhällets synvinkel är angeläget att det finns en försäkring som underlättar och tryggar skadelidande i sin rätt till ersättning vid skador på grund av försäkringstagarens verksamhet. Eftersom detta är syftet såväl med den i hovrättsdomen aktuella obligatoriska ansvarsförsäkringen för mäklare och var syftet med den frivilliga (numer obligatoriska) patientförsäkringen, så skall det förhållandet att patientförsäkringen vid tidpunkten för skadan var frivillig inte medföra att det av henne åberopade hovrättsfallet inte är tillämpligt.
Landstinget: Rubriceringen av ett ärende i Förtroendenämndens diarium har ingen rättslig betydelse i detta sammanhang. Det är en allmän rubricering av inom vilket ämnesområde ett ärende hör. Förtroendenämnden har och hade ingen rubrik avseende skadestånd, eftersom nämnden aldrig har handlagt sådana frågor, utan överfört dem till annan handläggare. Nämndens hantering av ärendet är alltså ett ytterligare indicium på att framställningen enbart avsett vad som kallas behandlingsskada i patientförsäkringen.
Den åberopade - och överklagade - hovrättsdomen avser en försäkring, som är lagstadgad. Patientförsäkringen är visserligen nu lagstadgad, men lagregleringen avser endast den specifika patientskadedelen. I detta mål gäller det landstingets ansvarsförsäkring, som är en frivillig försäkring. När skadan inträffade var även patientförsäkringen i sin speciella del en frivillig försäkring.
Av de under detta avsnitt i domen angivna domsbilagorna återges här endast domsbilagorna 1 och 3.
Domsbilaga 1, brevet av den 20 januari 1987, har följande lydelse:
Jag har mottagit ert brev av 86.10.27. Då jag inte är nöjd med ert besked vill jag härmed be Er att vidareföra ärendet jämte detta brev till Patientskadenämnden för prövning där.
I ert brev säger Ni, att svullnaden i mitt högra ben ”har kvarstått och har sannolikt även ökat”. Ordvalet tyder på, att Ni inte alls förstått omfattningen av den uppkomna skadan. För att klargöra denna bifogar jag två nytagna foton av mina ben. Fotona visar
2) att mitt obehandlade vänstra ben är i det närmaste normalt.
Som skäl att avslå mina ersättningsanspråk säger Ni, att bensvullnaden är en komplikation, som inte varit undvikbar. Ni använder här ett annat ord med delvis annan innebörd än ordet oundviklig, vilket är det ord, som används i § 2.1 i ersättningsbestämmelserna. Att skadan inte varit undvikbar framgår ju klart av mitt ben. Vad som är av betydelse är emellertid om skadan varit oundviklig. Om skadan varit oundviklig borde jag ha fått information om detta före operationen. Jag hade då sannolikt valt att avstå från operation. Någon sådan information har jag emellertid inte fått. Detta anser jag i sig självt är ett behandlingsfel.
Sammanfattningsvis vill jag hävda följande:
a. Skadan har uppkommit som en direkt följd av behandlingen. Detta har ej heller förnekats i ert brev.
b. Skadan utgör inte en oundviklig komplikation. I så fall borde jag i förväg ha upplysts om detta.
c. Skadan uppfyller alltså kriteriet på behandlingsskada enligt § 2.
d. Skadan utgör inget undantag från behandlingsskada enligt § 3, vilket Ni inte heller gjort gällande.
e. Behandlingsskadan innebär sådant stadigvarande men enligt § 4, som berättigar till ersättning.
K.P.
Domsbilaga 3, brevet av den 3 september 1996, har i transumerat skick följande lydelse:
Meddelande om Er tidigare patient K.P:s - - -, krav på ersättning från Er eller Er patientförsäkring för behandlingsskada.
Som ombud för Spencer, - - - får jag härmed informera Er om att Spencer i brev från den 15 mars 1996 till Personskadereglering AB, Box 6116, 102 32 Stockholm begärt patientskadeersättning för behandlingsskada/or som orsakats vid operation av henne på Lunds lasarett dels år 1984 och dels år 1985, se bilagda kopia av brevet. Spencer anser sig vid de aktuella tillfällena ha blivit felbehandlad av Lunds lasarett på sådant sätt att hon därigenom är berättigad till ersättning från Er - i Er egenskap av huvudman för Lunds lasarett - för de skador felbehandlingarna orsakat. Er ersättningsskyldighet grundas såväl på bestämmelserna i patientskadeförsäkringen som i skadeståndslagen.
Med anledning av hennes begäran i ovannämnda brev, meddelade Personskadereglering henne i brev av den 8 februari 1996 att någon omprövning inte kunde ske. Spencer har därefter begärt att hennes rätt till ersättning från patientförsäkringen skall prövas av patientskadenämnden.
Norris
Spencer har som skriftlig bevisning bl.a. åberopat de ovan nämnda skrivelserna och avtalen. Landstinget har som skriftlig bevisning åberopat en dom från Malmö tingsrätt, 2000-11-15 i mål T 2609-00.
I målet torde följande vara ostridigt. Preskriptionstiden skall räknas från tidpunkten för påstådd skadegörande handling dvs. den 4 oktober 1984 och den 2 maj 1985. Ersättningskravet i målet är underkastat den allmänna fordringspreskriptionen på tio år enligt 2 § preskriptionslagen. För preskriptionsavbrott krävs som framgår av 5 § 2 preskriptionslagen att gäldenären får ett skriftligt krav eller skriftlig erinran om fordringen från borgenären.
K.P. har gjort gällande att konsortiet redan på grund av hennes brev den 22 januari 1987 automatiskt varit skyldigt att pröva frågan om landstinget har ådragit sig skadeståndsskyldighet gentemot henne. Även om så inte skulle vara fallet har hon gjort gällande att skrivningarna i brevet den 22 januari 1987 innehåller påståenden om vållande och vari vållandet består och att hon därigenom framfört ett skadeståndsyrkande. Hon har även gjort gällande att hon den 4 mars 1986 gjort skadeanmälan direkt till landstinget som i anledning av hennes besök upprättat en handling, och att hon genom denna skadeanmälan får anses ha krävt landstinget på ersättning i anledning av behandlingsskadorna antingen på grund av vållande eller på grund av försäkringsvillkorens bestämmelser.
Vid tiden för de aktuella operationerna var landstinget anslutet till den s.k. patientförsäkringen som då administrerades av ett särskilt försäkringskonsortium, Konsortiet för patientförsäkring. Konsortiet upphörde 1994 och ersattes från den 1 januari 1995 vad gäller främst den offentliga vården av PSR som startades av Landstingens Ömsesidiga Försäkringsbolag (LÖF). PSR har därefter handlagt såväl tidigare som nya ersättningskrav i anledning av patientförsäkringen. Konsortiet prövade även frågor om landstingets skadeståndsskyldighet genom särskilt avtal med landstinget vilket PSR också gör genom avtal med LÖF, se bl.a. prop. 1995/96:187 s. 17.
Enbart det förhållandet att landstinget tecknat ett avtal med konsortiet, och sedermera PSR, att även handlägga krav mot landstinget enligt skadeståndslagen innebär inte, såsom tingsrätten tolkar avtalet, att ett krav på ersättning enligt patientförsäkringen också automatiskt skall prövas på skadeståndsrättslig grund. För detta torde krävas ett särskilt yrkande om skadestånd enligt skadeståndslagen eller i vart fall någon form av påstående om att landstinget är vållande enligt skadeståndslagen på grund av försummelse, oaktsamhet eller motsvarande. Enligt tingsrättens mening torde dock ett sådant preciserat krav ställt till konsortiet eller PSR kunna anses preskriptionsavbrytande i förhållande till landstinget.
Varken den handling som en anställd på landstingets förtroendenämnd upprättat i anledning av K.P:s besök den 4 mars 1986 eller hennes brev till konsortiet den 22 januari 1987, eller för den delen hennes brev den 15 mars 1996, innehåller enligt tingsrättens mening något krav på ersättning av landstinget på skadeståndsrättslig grund eller i övrigt påståenden om försumlighet eller oaktsamhet som skulle föranleda konsortiet att utreda en eventuell skadeståndsskyldighet. Inte heller kan konsortiets svarsbrev daterat den 27 oktober 1986 och 29 augusti 1998 eller Patientskadenämndens yttrande daterat den 27 juli 1988 tolkas som någon form av bekräftelse på att de erhållit ett sådant skadeståndskrav enligt skadeståndslagen.
Först i K.P:s brev till landstinget den 3 september 1996 har hon uttryckligen angett att ersättningsskyldigheten grundas även på bestämmelserna i skadeståndslagen. Med hänsyn till att det inte visats att hon tidigare framställt ett sådant krav är hennes skadeståndskrav redan dessförinnan preskriberat och kan det brevet inte medföra ett nytt preskriptionsavbrott.
Med hänsyn till vad som nu sagts är det anspråk på skadestånd som Spencer kan ha mot Landstinget (Region Skåne) på grund av operationerna på universitetssjukhuset i Lund den 4 oktober 1984 och 2 maj 1985 preskriberat.
Tingsrätten finner med tillämpning av 49 kap. 1 § RB med hänsyn till omständigheterna skäl förordna att domen skall få överklagas särskilt.
Tingsrätten förklarar att det anspråk på skadestånd som Spencer kan ha mot Landstinget (Region Skåne) på grund av operationerna på universitetssjukhuset i Lund den 4 oktober 1984 och 2 maj 1985 är preskriberat.
K.P. överklagade i Hovrätten över Skåne och Blekinge och yrkade att hovrätten skulle fastställa att hennes skadeståndsanspråk mot Skånes läns landsting (Region Skåne) inte är preskriberat.
Skånes läns landsting (Region Skåne) bestred ändring.
Hovrätten avgjorde med stöd av 50 kap. 13 § andra stycket 2 RB målet utan huvudförhandling.
Hovrätten (hovrättsråden Ortiz och Woods samt hovrättsassessorn Barrera, referent) anförde i dom den 23 oktober 2003:
Parterna har i hovrätten åberopat samma grunder och anfört samma omständigheter som vid tingsrätten. Den skriftliga bevisning som förekommit vid tingsrätten har åberopats också i hovrätten.
Vad som förevarit i hovrätten föranleder ingen annan bedömning än den som tingsrätten har gjort.
Hovrätten fastställer tingsrättens domslut.
K.P. överklagade och yrkade att HD skulle förklara att hennes skadeståndsanspråk mot Skåne läns landsting (Region Skåne) inte är preskriberat.
Skåne läns landsting (Region Skåne) bestred ändring.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, rev.sekr. Carr, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande dom:
K.P. drabbades av bl.a. svullnad i sitt högra ben efter operationer i benet vid Universitetssjukhuset i Lund åren 1984 och 1985. Med anledning av skadan fyllde hon i en förtryckt blankett för skadeanmälan till patientförsäkringen och lämnade in den till Region Skåne, dåvarande Malmöhus läns landsting, i mars 1986. Hon besökte även landstingets förtroendenämnd som upprättade en handling med anledning av hennes besök. Handlingen har rubriken ”Försäkrings- och andra ersättningsfrågor”. Konsortiet för Patientförsäkring handlade K.P:s skadeanmälan och i oktober 1986 meddelade konsortiet att hennes ökade bensvullnad var en komplikation som inte var undvikbar och således inte en ersättningsbar behandlingsskada enligt försäkringsvillkoren. Någon ersättning kunde alltså inte lämnas genom patientförsäkringen. Spencer skrev i januari 1987 ett brev ställt till patientförsäkringen vari hon uttryckte sitt missnöje med beskedet. Som en följd underställdes ärendet Patientskadenämnden som i augusti 1988 meddelade att den delade konsortiets uppfattning. I september 1996 underrättade K.P. Region Skåne skriftligen om att hon ansåg sig ha ett krav på ersättning för sin skada grundat på såväl bestämmelserna i patientförsäkringen som på skadeståndslagen.
I en stämningsansökan som inkom till tingsrätten den 27 september 2000 yrkade Spencer att domstolen skulle fastställa att Region Skåne var skadeståndsskyldig för de skador som hon vållats till följd av läkarnas fel och försummelser vid operationerna. Region Skåne invände att skadeståndsfordran var preskriberad. Tingsrätten prövade frågan om preskription inträtt genom mellandom.
Fråga i målet är om Spencer i sitt brev till konsortiet i januari 1987 eller genom att lämna in en skadeanmälan till Region Skåne framställt sådant skriftligt krav eller skriftlig erinran om sitt skadeståndsanspråk som kan bryta preskription. Fråga är även om preskriptionen avbrutits i förhållande till Region Skåne.
Enligt 5 § 2 preskriptionslagen (1981:130) avbryts preskription genom att gäldenären får ett skriftligt krav eller en skriftlig erinran om fordringen från borgenären.
För att ett brev eller annat meddelande med skriftlig form från en borgenär skall kunna bedömas som krav eller erinran om en fordran måste den vara av viss bestämdhet. Gäldenären måste av meddelandet kunna förstå att borgenären anser sig ha en fordran mot honom. Vidare måste fordran vara så klart angiven att gäldenären kan förstå vilken fordran det är fråga om och vilka omständigheter som den grundas på (jfr Lindskog, Preskription, 2 uppl., 2002 s. 281 ff.).
K.P. framförde i sitt brev till konsortiet missnöje med dess bedömning och hävdade bl.a. att det oriktigt funnit att skadan inte uppfyllde kriterierna för en behandlingsskada samt hänvisade till olika försäkringsvillkor. Hon skrev också att om hennes skada var en oundviklig komplikation så borde hon ha blivit upplyst om risken i förväg. Något påstående om att skadan vållats henne genom fel eller försummelse saknas och av brevet går det inte att dra slutsatsen att hon anser sig ha en fordran mot Region Skåne på skadeståndsrättslig grund. Fordran synes enbart baserad på patientförsäkringens ersättningssystem som till skillnad från skadeståndsrätten inte bygger på en culpabedömning. Även övrig skriftväxling i ärendet pekar på att hennes krav har framställts utifrån patientförsäkringens villkor. Hon har således inte i brevet till konsortiet framställt sådant skriftligt krav eller skriftlig erinran om sitt skadeståndsanspråk som enligt 5 § 2 preskriptionslagen kan bryta preskription.
Inte heller av skadeanmälan till patientförsäkringen eller av den handling som upprättats på landstingets förtroendenämnd kan annan slutsats dras än att hon enbart anser sig ha ett krav på ersättning för behandlingsskada enligt försäkringsvillkoren. K.P. har således inte framställt något skriftligt krav eller skriftlig erinran om sitt skadeståndsrättsliga anspråk till Region Skåne förrän genom sitt brev i september 1996. Hennes anspråk var emellertid redan dessförinnan preskriberat.
Med denna utgångspunkt saknas anledning att ta ställning till huruvida konsortiet är behörig mottagare av ett skriftligt krav eller en skriftlig erinran enligt 5 § 2 preskriptionslagen, vilket Spencer påstått men Region Skåne bestritt.
HD:s överväganden innebär alltså att K.P:s skadeståndsanspråk är preskriberat. Hovrättens domslut skall således fastställas.
HD fastställer hovrättens domslut.
HD (justitieråden May, Castro, Håstad och Jones) meddelade den 2 december 2005 följande dom:
K.P. opererades den 4 oktober 1984 och den 2 maj 1985 på universitetssjukhuset i Lund. På grund av en svullnad i höger ben framförde hon krav på ersättning hos Konsortiet för patientförsäkring. Konsortiet avböjde år 1988 slutligt att utge ersättning. K.P. har år 2000 stämt Skåne läns landsting (Region Skåne) på skadestånd enligt skadeståndslagen. Frågan i målet är huruvida hennes anspråk på skadestånd från landstinget är preskriberat.
Vid den i målet aktuella tiden gällde ett försäkringsavtal mellan landstinget och Konsortiet för patientförsäkring. Enligt detta har konsortiet åtagit sig gentemot sjukvårdshuvudmannen att i fråga om personskada som orsakas i samband med av sjukvårdshuvudmannen bedriven hälso- och sjukvård dels betala ersättning för behandlingsskador enligt särskilda bestämmelser därom, dels betala det skadestånd som sjukvårdshuvudmannen enligt gällande skadeståndsrättsliga regler i övrigt kan bli skyldig att utge, dels vid krav på skadestånd som omfattas av försäkringen utreda om skadeståndsskyldighet föreligger och härvid för sjukvårdshuvudmannens räkning underhandla med den som kräver skadestånd, dels vid rättegång om skadestånd som omfattas av försäkringen föra sjukvårdshuvudmannens talan samt betala kostnaderna för rättegång.
Enligt § 1 i de särskilda avtalsbestämmelserna om patientförsäkring vid behandlingsskada, som är tillämpliga på de i målet aktuella skadorna, omfattar försäkringen behandlingsskador som står i direkt samband med hälso- och sjukvård. Med behandlingsskada förstås enligt § 2 skada eller sjukdom av kroppslig art som (2.1) uppkommit såsom en direkt följd av undersökning, behandling eller annan dylik åtgärd, förutsatt att skadan inte utgör en oundviklig komplikation till en från medicinsk synpunkt motiverad åtgärd. Enligt § 5 bestäms ersättning vid behandlingsskada enligt 5 kap.1-5 §§skadeståndslagen med en del särskilt angivna undantag.
I §§ 8-14 finns vissa kompletterande bestämmelser. Av dessa är § 12 berörd i målet. Enligt denna skall principiella eller tvistiga skadeersättningsfall underställas en särskilt tillsatt nämnd - patientskadenämnden - för prövning, om den skadelidande, sjukvårdshuvudmannen eller försäkringsgivaren så begär.
Syftet med den i målet aktuella frivilliga patientförsäkringen - liksom med den nu gällande obligatoriska försäkringen enligt patientskadelagen (1996:799) - är att patienterna skall få ersättning för behandlingsskador oavsett om vårdslöshet förekommit. Försäkringen har dock försetts med vissa begränsningar. Den viktigaste är att ersättning inte ges, när skadan var en oundviklig komplikation, dvs. en nödvändig följd, av behandlingen; att vårdslöshet förekommit vid behandlingen utesluter inte att ersättning utgår ur patientförsäkringen. Rätten till ersättning ur patientförsäkringen och enligt skadeståndslagen överlappar således varandra. Patienten kan emellertid ha ett intresse av att begära ersättning enligt skadeståndslagen bl.a. för att undvika vissa ersättningstak.
Enligt 2 § preskriptionslagen (1981:130) preskriberas fordringar tio år efter tillkomsten, om inte preskriptionen avbryts dessförinnan. En fordran på skadestånd för en behandlingsskada inom sjukvården anses uppkomma vid behandlingen, även om skadan visar sig först senare. Enligt 5 § samma lag avbryts preskription bl.a. genom att gäldenären får ett skriftligt krav eller en skriftlig erinran om fordringen från borgenären eller genom att borgenären väcker talan mot gäldenären. Om preskription har avbrutits genom krav eller erinran, löper en ny preskriptionstid enligt 2 § (tio år) från dagen för avbrottet.
K.P. har som grunder för att preskriptionen av hennes skadeståndskrav vederbörligen avbrutits före hennes ansökan om stämning år 2000 åberopat ett brev den 20 januari 1987 ställt till konsortiet och ett annat brev den 3 september 1996 ställt till landstinget.
Brevet den 20 januari 1987 föregicks av kontakter med landstinget, den första i mars 1986, där Spencer hävdade att hon blivit utsatt för felbehandling, som saken antecknats av en tjänsteman på landstinget. Sedan hon hänvisats till konsortiet, meddelade konsortiet henne den 27 oktober 1986 att bl.a. operationerna 1984 och 1985 utförts på ett riktigt sätt och att hennes skada utgör en komplikation som inte var ”undvikbar” samt att hon till följd därav inte var berättigad till patientskadeersättning.
I brevet den 20 januari 1987 begärde K.P. att ärendet skulle hänskjutas till Patientskadenämnden under påstående att, om skadan var en oundviklig komplikation vid behandlingen, hon borde ha informerats om detta före operationen, varvid hon sannolikt skulle ha avstått från denna, och att underlåtenheten att informera henne i sig utgjorde ett behandlingsfel. Därefter sammanfattade Spencer i brevet de omständigheter som enligt hennes mening gav rätt till ersättning ur patientförsäkringen, bl.a. att skadan inte utgjorde en oundviklig komplikation.
I brevet den 3 september 1996 anförde Spencer att hon blivit felbehandlad 1984 och 1985 samt att hon krävde ersättning grundad på bestämmelserna i såväl patientskadeförsäkringen som skadeståndslagen.
Landstinget har för det första invänt att krav eller erinringar mot konsortiet inte har avbrutit preskription avseende fordran på skadestånd från landstinget.
Som framgår av utredningen i målet har Spencer först vänt sig till landstinget med ett påstående om felbehandling, varvid hon blev hänvisad till konsortiet. Detta skulle enligt försäkringsavtalet med landstinget betala skadestånd enligt gällande skadeståndsrättsliga regler och vid krav på skadestånd som omfattas av försäkringen utreda om skadeståndsskyldighet föreligger och härvid för sjukvårdshuvudmannens räkning underhandla med den som kräver skadestånd. Under dessa förhållanden får konsortiet anses ha varit behörigt att med bindande verkan för landstinget ta emot krav och erinringar avseende skadestånd (jfr NJA 2001 s. 329).
I preskriptionslagen klargörs inte vad som avses med ”fordringen” i 5 §. Sett från gäldenärens synpunkt är det naturligtvis önskvärt att kravet preciseras i både rättsligt och faktiskt hänseende, så att gäldenären kan bedöma sin betalningsskyldighet, säkra bevisning och eventuellt väcka negativ fastställelsetalan. Flera skäl kan emellertid anföras mot ett krav på en så långtgående precisering. Framför allt bör kraven på precision inte vara större än vad som gäller för bestämning av ”saken” i en rättegång, särskilt som borgenären när preskriptionsavbrott görs sällan biträds av någon jurist. Vid rättegång behöver borgenären inte åberopa några rättsregler. Dessutom får borgenären i första instans åberopa nya omständigheter till stöd för sitt yrkande, om saken inte ändras (se 13 kap. 3 § RB). Skulle man anse att preskriptionsavbrott avseende en fordran på skadestånd enligt skadeståndslagen förutsätter att ett krav innehåller en hänvisning till en s.k. rättslig grund eller till vårdslöshet jämte besked om vari vårdslösheten består, skulle det innebära längre gående krav än vad som gäller för en stämningsansökan, och ett skadeståndsanspråk skulle exempelvis kunna bli preskriberat såvitt avser vårdslöshetsansvar men inte såvitt avser strikt ansvar.
Slutsatsen av det anförda blir att det för avbrott av preskription av ett skadeståndsanspråk allmänt sett bör vara tillräckligt att den skadelidande anger ett huvudsakligt händelseförlopp och klargör att han eller hon har ett anspråk till följd av detta.
K.P. har i breven år 1987 till konsortiet och år 1996 till landstinget gjort klart att hon hävdar att hon skadats vid operationerna och att hon vill ha ersättning för det. Även om det av formuleringarna i det första brevet inte klart framgick att anspråket omfattade ersättning också enligt skadeståndslagen, kan hennes brev inte uppfattas så att hennes krav endast avsåg ersättning på grund av strikt ansvar.
K.P:s rätt till skadestånd med anledning av operationerna åren 1984 och 1985 är således inte preskriberad.
Med ändring av hovrättens dom förklarar HD att K.P:s skadeståndsanspråk mot Skåne läns landsting (Region Skåne) på grund av operationerna på universitetssjukhuset i Lund den 4 oktober 1984 och den 2 maj 1985 inte är preskriberat.
Referenten, justitierådet Virdesten var skiljaktig och anförde:
Enligt 5 § 2 preskriptionslagen (1981:130) avbryts preskription genom att gäldenären får ett skriftligt krav eller en skriftlig erinran om fordringen från borgenären.
För att ett brev eller annat meddelande med skriftlig form från en borgenär skall kunna bedömas som krav eller erinran om en fordran måste den vara av viss bestämdhet. Gäldenären måste av meddelandet kunna förstå att borgenären anser sig ha en fordran mot honom. Vidare måste fordran vara så klart angiven att gäldenären kan förstå vilken fordran det är fråga om och vilka omständigheter som den grundas på (jfr Lindskog, Preskription, 2 uppl., 2002 s. 281 ff.).
K.P:s brev den 20 januari 1987 ställdes till Patientförsäkringen. I brevet förklarade hon sig inte vara nöjd med konsortiets bedömning och ville att Patientskadenämnden skulle pröva ärendet. Hon skrev att om hennes skada var en oundviklig komplikation så borde hon ha blivit upplyst om risken i förväg och att hon då sannolikt hade valt att avstå från operation. Avsaknaden av sådan information ansåg hon vara ett behandlingsfel. Som sammanfattning av sin inställning anförde hon i brevet att skadan uppkommit som en direkt följd av behandlingen, att den inte utgjort en oundviklig komplikation och att den uppfyllde kriteriet på behandlingsskada enligt försäkringsvillkoren för patientförsäkringen.
I sitt brev åberopar Spencer visserligen bristen på information inför operationerna, vilket i och för sig kan medföra skadeståndsskyldighet (NJA 1990 s. 442). I sammanfattningen av sin inställning synes hon emellertid helt hänföra sig till patientförsäkringens ersättningssystem. Något påstående om att skadan vållats henne genom fel eller försummelse saknas och av brevet går det inte att dra slutsatsen att hon anser sig ha en fordran mot Region Skåne på skadeståndsrättslig grund. Även övrig skriftväxling i ärendet pekar på att hennes krav har framställts utifrån patientförsäkringens villkor. Någon anledning för konsortiet att utreda eventuell skadeståndsskyldighet har därför inte förelegat. Inte heller har hennes krav på ersättning i brevet givit konsortiet anledning att t.ex. säkra bevisning inför ett sådant yrkande om skadestånd som Spencer nu framställt i detta mål. K.P. har således inte i brevet till konsortiet framställt sådant skriftligt krav eller skriftlig erinran om sitt skadeståndsanspråk som enligt 5 § 2 preskriptionslagen kan bryta preskription.
Inte heller av skadeanmälan till patientförsäkringen eller av den handling som upprättats på landstingets förtroendenämnd kan annan slutsats dras än att hon enbart anser sig ha ett krav på ersättning för behandlingsskada enligt försäkringsvillkoren. K.P. har således inte framställt något skriftligt krav eller skriftlig erinran om sitt skadeståndsrättsliga anspråk till Region Skåne förrän genom sitt brev i september 1996. Hennes anspråk var emellertid redan dessförinnan preskriberat.
Hovrättens domslut skall således fastställas.
HD:s dom meddelad: den 2 december 2005.
Mål nr: T 4513-03.
Lagrum: 5 § 2 preskriptionslagen (1981:130).
Rättsfall: NJA 2001 s. 329.