Förutsättningarna för att avvisa ett överklagande i brottmål när den tilltalade inte har kunnat delges överklagandet.
Allmän åklagare väckte åtal vid Södertörns tingsrätt mot bl.a. A.C. Åtalet mot A.C. gällde mord och övergrepp i rättssak, grovt brott.
Fem målsägande biträdde åtalet och yrkade skadestånd.
Tingsrätten ogillade åtalet och skadeståndsyrkandena i dom den 27 maj 2011.
Åklagaren och målsägandena överklagade i Svea hovrätt.
I ett föredragningsprotokoll den 20 december 2016 antecknade hovrätten följande.
Överklagandena med kallelse till huvudförhandling kunde inte delges A.C., som är polsk medborgare och saknar adress i Sverige. Vid huvudförhandling i målet som inleddes den 8 augusti 2011 prövade hovrätten överklaganden mot två andra tilltalade i målet genom deldom, men fann att det var hinder för huvudförhandling beträffande A.C. Efter att uppgift framkommit att A.C. skulle kunna befinna sig i Polen har ett antal resultatlösa försök gjorts att genom polska myndigheters försorg delge honom överklagandena och kallelse till huvudförhandling. Besked har erhållits från polska myndigheter att han lämnat sin senast kända adress där.
På åklagarens begäran hölls den 19–21 oktober 2015 häktningsförhandling mot A.C., som närvarade endast genom sin offentlige försvarare. Med hänsyn till de svårigheter som förekommit att delge A.C. kallelse till tidigare utsatta huvudförhandlingar och det allvarliga brottet som avsågs fann hovrätten att det fanns särskilda skäl enligt 24 kap. 14 § andra stycket RB att lägga fram den utredning som togs upp vid huvudförhandlingen i tingsrätten. Efter att ha tagit del av bevisningen avslog hovrätten i beslut den 23 oktober 2015 häktningsyrkandet.
Hovrätten konstaterade att mot bakgrunden att A.C. frikänts av tingsrätten skulle kravet på sannolika skäl för brottsmisstanken tolkas så att det ska finnas grundad anledning att förvänta sig en fällande dom i hovrätten. Hovrätten fann att den utredning som hade lagts fram inte innebar att A.C. var på sannolika skäl misstänkt för mord, övergrepp i rättssak eller olaga hot.
Efter att åklagaren återkallat sitt överklagande mot A.C., skrevs målet av i den delen den 12 april 2016.
Målsägandena  vidhöll sitt överklagande, varefter hovrätten begärde svenska ambassaden i Polens hjälp att bistå med aktuella folkbokföringsuppgifter beträffande A.C. Hovrätten fick svar den 9 maj 2016 att enligt uppgift från polska inrikesministeriets enhet för utlämnande av personuppgifter är A.C. inte registrerad i Polen. Klagandena bereddes tillfälle att yttra sig över detta och begärde i skrift den 22 augusti 2016 att målet skulle vilandeförklaras t.o.m. den 1 mars 2017 för att få möjlighet att själva och med hjälp av polska myndigheter eftersöka A.C:s vistelseort.
Hovrätten – som inte fann skäl att besluta om vilandeförklaring – förelade den 7 november 2016 klagandena att, vid äventyr av avvisning av överklagandet, senast den 15 december 2016 inkomma med utredning som möjliggör delgivning med A.C. För det fall sådan utredning inte kunde presenteras skulle klagandena också yttra sig i avvisningsfrågan.
Klagandena har nu inkommit med en skrift i vilken de begärt anstånd till den 31 januari 2017 att inkomma med adressuppgifter till A.C. Skälet till begäran är att klagandena begärt att få ut A.C:s adressuppgifter från polska inrikesministeriet i Warszawa och att handläggningstiden där är sådan att ytterligare tid behövs.
Hovrätten (hovrättslagmannen Thomas, hovrättsrådet Kelly och hovrättsassessorn Patterson, referent) avslog i beslut den 9 januari 2017 begäran om anstånd och avvisade målsägandenas överklaganden. I skälen för beslutet anförde hovrätten följande.
Hovrätten konstaterar inledningsvis att besked redan erhållits från polska inrikesministeriet om att A.C. inte är registrerad i Polen. Det saknas därmed skäl att bevilja klagandena anstånd för att vidta denna utredningsåtgärd. Några besked om var A.C. skulle befinna sig – i Sverige, Polen eller någon annanstans – finns inte att tillgå. Hovrätten har sökt A.C. vid upprepade tillfällen sedan sommaren 2011 och några andra åtgärder som skulle vara verksamma står inte till buds. Det kan fastslås att svårigheterna att delge A.C. inte är av tillfällig eller övergående natur. Även om A.C. skulle delges överklagandena med kallelse synes utsikten att han skulle inställa sig till en huvudförhandling i hovrätten mycket liten och med hänsyn till utgången i häktningsfrågan skulle möjligheten att framtvinga en sådan inställelse vara begränsad. Sammanfattningsvis framstår det som utsiktslöst att få målet avgjort inom överskådlig tid. Överklagandet avser visserligen ett allvarligt brott. Hovrätten har emellertid vid häktningsförhandling prövat om A.C. är på sannolika skäl misstänkt för aktuell brottslighet och kommit fram till att så inte är fallet. Vid en samlad bedömning finner hovrätten att omständigheterna är sådana att det föreligger rättegångshinder för att pröva överklagandet. Överklagandet ska därför avvisas enligt grunderna för 51 kap. 6 § RB.
Målsägandena överklagade och yrkade att HD skulle undanröja hovrättens beslut och visa målet åter till hovrätten för fortsatt behandling.
Genom den offentlige försvararen motsatte sig A.C. yrkandena.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Keith, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut.
Punkterna 1–5 överensstämmer i huvudsak med punkterna 2–7 i HD:s skäl.
Enligt 51 kap. 6 § RB får hovrätten omedelbart avvisa ett överklagande om det finns något annat hinder mot att ta upp det till prövning än att det kommit in för sent.
Enligt praxis kan betydande svårigheter att delge den tilltalade utgöra ett rättgångshinder som kan föranleda avvisning (jfr NJA 1963 C 594). HD har i detta avgörande uttalat att det krävs att det ska vara uppenbart att rättegången inte ska kunna genomföras för att avvisning ska kunna ske.
Av förarbetena till rättegångsbalken (prop. 1983/84:78 s. 82) framgår att det krävs försiktighet vid användandet av avvisningsmöjligheten i brottmål. Avvisas ett överklagande vinner underrättens dom rättskraft. Skälen för att avvisa ett överklagande i brottmål bör därför, med hänsyn till rättens ansvar för materiellt felaktiga domar, vara högt ställda.
A.C. är polsk medborgare och det är oklart var han befinner sig. Hovrätten har gjort flera misslyckade försök att delge honom överklagandet. Målsägandena har dock begärt att få göra ytterligare delgivningsförsök och de har konkretiserat vilka åtgärder de avser att vidta.
Mot den bakgrunden kan det inte anses föreligga sådana svårigheter att delge A.C. att det är uppenbart att rättegången inte går att genomföra. Hovrätten borde således inte ha avvisat överklagandet.
Hovrättens beslut om avvisning ska därför undanröjas och målet återlämnas till hovrätten för fortsatt handläggning.
HD undanröjer hovrättens avvisningsbeslut och återlämnar målet till hovrätten för fortsatt handläggning.
HD (justitieråden Sherman Toijer, Andrews, Abbott, Holloway, referent, och Hamilton) meddelade den 10 oktober 2017 följande beslut.
Frågan i HD är om en hovrätt kan avvisa ett överklagande på den grund att klagandens motpart inte har kunnat delges och, om så är fallet, vilka förutsättningarna för detta är.
A.C. åtalades vid Södertörns tingsrätt för mord och övergrepp i rättssak. I den del av målet som gällde mord biträdde målsägandena – klagandena i detta mål – åtalet. De yrkade även skadestånd. I en dom som meddelades i maj 2011 ogillade tingsrätten åtalet och skadeståndstalan.
Åklagaren och målsägandena överklagade domen. A.C. saknade känd adress och befann sig på fri fot. Hovrätten lyckades inte delge honom överklagandena. Det förekom uppgifter om att han vistades i Polen, där han är medborgare. Det gjordes därför flera försök att delge honom genom polska myndigheter men inte heller dessa försök fick någon framgång.
Vid en häktningsförhandling i oktober 2015 prövade hovrätten om A.C. skulle häktas. Hovrätten fann dock att det inte förelåg sannolika skäl för brottsmisstankarna. Åklagaren återkallade därefter sitt överklagande och hovrätten skrev av målet i den delen.
Målsägandena vidhöll sitt överklagande. Hovrätten begärde därför i april 2016 upplysningar från Polen om var A.C. vistades. Enheten för utlämnande av personuppgifter vid polska inrikesministeriet lämnade beskedet att A.C. inte var registrerad i Polen. Målsägandena förklarade då att de var beredda att, med hjälp av polska myndigheter, själva eftersöka A.C:s vistelseadress. De yrkade samtidigt att hovrätten skulle förklara målet vilande.
Sedan hovrätten avslagit yrkandet om vilandeförklaring och förelagt målsägandena att, vid äventyr av avvisning, komma in med utredning som möjliggjorde delgivning med A.C., begärde målsägandena anstånd. De hänvisade till att de hade begärt att få ut A.C:s adressuppgifter från polska inrikesministeriet. De uppgav också att de avsåg att kontakta andra myndigheter i Polen.
I det nu överklagade beslutet har hovrätten avslagit begäran om anstånd samt avvisat målsägandenas överklagande enligt grunderna för 51 kap. 6 § RB. Enligt hovrätten kan det fastslås att svårigheterna att delge A.C. inte är av tillfällig eller övergående natur och att det vid en samlad bedömning av omständigheterna framstår som utsiktslöst att få målet avgjort inom överskådlig tid. Det föreligger därför, enligt hovrätten, rättegångshinder för att pröva överklagandet.
I 51 kap. 3 § RB finns bestämmelser om avvisning av överklaganden som har kommit in för sent och i 51 kap. 7 § finns bestämmelser om avvisning av överklaganden som är ofullständiga. Frågan om avvisning på grund av rättegångshinder regleras i 51 kap. 6 §. Enligt den paragrafen får hovrätten omedelbart avvisa ett överklagande om det finns något annat hinder mot att ta upp det till prövning än att det har kommit in för sent.
Bestämmelsen i 51 kap. 6 § RB är avsedd att tillämpas när det föreligger någon omständighet som medför att hovrätten inte, vare sig vid tiden för överklagandet eller senare, kan pröva målet. Sådana omständigheter kan vara att det överklagade beslutet inte går att överklaga, att klaganden inte är part i målet eller att den som uppträder som ombud eller ställföreträdare inte är behörig. Att avvisning får ske ”omedelbart” utesluter inte att paragrafen tillämpas först i ett senare skede av målet.
Målet väcker frågan om det finns utrymme för att tillämpa 51 kap. 6 § RB – som inte är direkt tillämplig i en situation av förevarande slag – analogt. En jämförelse kan här göras med 45 kap. 8 §. Enligt den paragrafen ska en stämningsansökan i brottmål avvisas om rätten finner det uppenbart att den som väcker åtalet inte äger tala å brottet eller att målet på grund av annat rättegångshinder inte kan tas upp till prövning. Bestämmelsen har i praxis ansetts kunna tillämpas även när den tilltalade inte har kunnat delges och rätten därför har funnit det uppenbart att rättegången inte kommer att kunna genomföras (jfr NJA 1963 C 594, även JO 1975/76 s. 108 f. och JO:s uttalande i dnr 266-2010).
Sedan denna praxis utvecklats har det i 33 kap. 10 § RB tagits in bestämmelser som ger en domstol vissa särskilda möjligheter att avvisa en stämningsansökan. Förutsättningarna för detta är att käranden inte har lämnat uppgift om bl.a. svarandens adress, att bristen inte är av ringa betydelse för frågan om delgivning och att det inte är oskäligt att ansökan avvisas. Bestämmelserna har dock begränsats till att gälla dispositiva tvistemål (jfr prop. 1984/85:109 s. 44). Det medför att en domstol inte kan avvisa ett åtal med hänvisning till att åklagaren eller målsäganden inte har lämnat tillräckliga adressuppgifter om den tilltalade. Det är fråga om en annan situation än den som har berörts i det föregående (p. 10). Liksom tidigare får avvisning anses kunna ske om det, trots upprepade ansträngningar från domstolen, framstår som utsiktslöst att delge den tilltalade inom preskriptionstiden.
Vid en bedömning av om 51 kap. 6 § RB kan tillämpas analogt är emellertid en jämförelse med 45 kap. 8 § inte helt rättvisande. En avvisning av en stämningsansökan hindrar inte att åklagaren kommer igen med en ny stämningsansökan, låt vara att bestämmelserna om åtals­preskription vanligen sätter en yttersta gräns för när ett nytt åtal kan bifallas. Om ett överklagande avvisas, innebär det att tingsrättens dom vinner laga kraft utan att klaganden har fått tillfälle att få domen överprövad i andra instans. Det talar för att avvisningsinstitutet bör användas med mycket stor försiktighet, såvitt gäller överklaganden (jfr prop. 1983/84:78 s. 82).
I sammanhanget bör emellertid också beaktas att omständigheterna kan vara sådana att det framstår som mer eller mindre uteslutet att överklagandet någonsin kommer att kunna prövas. Om det i en sådan situation inte skulle gå att avvisa överklagandet, finns det en risk för att ansvarsfrågan förblir öppen för, i princip, all framtid. En sådan konsekvens är knappast förenlig med de principer som ligger till grund för bestämmelserna i 35 kap. BrB om åtalspreskription och bortfallande av påföljd. Det talar för att det bör finnas i vart fall vissa begränsade möjligheter att, med en analog tillämpning av 51 kap. 6 § RB, avvisa ett överklagande som inte har kunnat delges.
Det får mot denna bakgrund anses finnas ett visst utrymme för att avvisa ett överklagande när det inte har kunnat delges motparten. Avvisning på denna grund bör emellertid förutsätta att det framstår som i det närmaste uteslutet att överklagandet någonsin kommer att kunna prövas och att det inte heller är rimligt att den överklagade frågan förblir öppen.
Vid bedömningen av om dessa förutsättningar föreligger i ett enskilt fall är det naturligt att väga in vilka delgivningsförsök som har gjorts och vilka ytterligare delgivningsförsök som skulle kunna göras samt sannolikheten av att sådana försök skulle få framgång. Det är också naturligt att beakta vilken tid som har förflutit sedan det överklagade avgörandet meddelades samt klagandens inställning. I det sammanhanget får det också betydelse vad målet gäller; utrymmet för avvisning bör vara särskilt begränsat när det gäller åtal för brott som har en lång preskriptionstid eller som över huvud taget inte preskriberas.
Hovrätten har, själv eller genom polska myndigheter, gjort åtskilliga försök att delge A.C. överklagandet. Försöken har, med vissa uppehåll, pågått i cirka fem år. Varken hovrätten, de polska myndigheterna eller klagandena synes ha tillgång till några mera konkreta uppgifter om var A.C. i dag befinner sig.
Det finns alltså mycket som talar för att hovrätten aldrig kommer att kunna delge A.C. överklagandet. Mot bakgrund av vad klagandena har uppgett om sina avsikter att göra egna efterforskningar, framstår det emellertid ännu inte som uteslutet att framtida delgivningsförsök skulle kunna lyckas. Särskilt med hänsyn till vad målet gäller – åtal för mord – och till klagandenas inställning borde hovrätten därför inte ha avvisat överklagandet.
I detta fall går det visserligen inte att utesluta att A.C., även om han framdeles delges kallelse till huvudförhandling, uteblir från förhandlingen och att detta då bedöms utgöra hinder mot att avgöra målet. Det förhållandet att en part kan komma att undandra sig lagföring bör emellertid inte medföra att en hovrätt avvisar ett överklagande.
Avvisningsbeslutet ska därför undanröjas och målet lämnas tillbaka till hovrätten för fortsatt handläggning.
HD undanröjer hovrättens avvisningsbeslut och lämnar tillbaka målet till hovrätten för fortsatt handläggning.