Ersättning enligt 1 kap 3 § skadeståndslagen (1972:207) för kränkning genom brott har utgått till en skadelidande i ett fall där skadevållaren gjort sig skyldig till vållande till kroppsskada, grovt brott, samt grovt rattfylleri och smitning, grovt brott. Fråga även om ersättningsbeloppet.
P.J dömdes d 8 jan 1993 av Dennis till fängelse, åtta månader, för grovt rattfylleri, vållande till kroppsskada, grovt brott, samt obehörigt avvikande från trafikolycksplats; även sistnämnda brott bedömdes som grovt. Domen vann laga kraft. Målsägande i målet var M.N-S. Hans skadeståndstalan avskildes genom beslut av TR:n, att handläggas i den för tvistemål stadgade ordningen.
TR:n (lagmannen Ford, rådmannen Meadows och hovrättsfiskalen Ytterberg) anförde i dom d 15 sept 1994: M.N-S:s skadeståndsanspråk handläggs i förevarande mål. Härvid antecknar TR:n såsom i målet ostridigt att M.N-S:s invaliditetsgrad uppgår till mellan 80 och 100 procent och att hans liv "spolierats" genom P.J:s brottsliga gärning.
Yrkanden m m. M.N-S har yrkat förpliktande för P.J att till honom utge 500 000 kr jämte ränta på beloppet enligt 6 § räntelagen (1975:635) från d 3 febr 1992 till dess betalning sker.
P.J har bestritt käromålet men vitsordat ränteyrkandet såsom skäligt i och för sig. I händelse av bifall till käromålet har P.J yrkat att skadeståndsskyldigheten, såsom oskäligt betungande för honom, skall jämkas av TR:n. P.J har inte vitsordat något skadeståndsbelopp som skäligt.
M.N-S har för sin del bestritt att skadeståndet jämkas.
Som grund för käromålet har M.N-S åberopat att P.J, genom de brottsliga gärningar han dömts för, ådragit sig skadeståndsskyldighet mot honom. Skadeståndet avser uteslutande s k kränkningsersättning i enlighet med 1 kap 3 § skadeståndslagen, eftersom personskadeersättning i övrigt utgår via försäkring. Han har vidare åberopat att den av honom yrkade ersättningen är skälig samt att beloppet inte skall jämkas, eftersom skadeståndslagens jämkningsregel inte är tillämplig då fråga är om skada som uppkommit genom brott.
Till närmare utveckling av sin talan har M.N-S även anfört att man i fall som det förevarande inte bara har att ta hänsyn till den kränktes rätt till ersättning utan också att låta den som utfört brottet, utöver straffet, ekonomiskt få "känna av" den kränkningsskada han orsakat.
P.J har som grund för sitt bestridande av käromålet åberopat att de brott som han gjort sig skyldig till inte omfattas av skadeståndslagens regler om ersättning för kränkning.
Domskäl. Inledningsvis konstaterar TR:n att den rätt till skadestånd som regleras i 1 kap 3 § skadeståndslagen (nedan 1:3 SkadestL) inte medför någon möjlighet att också, i brottsförebyggande syfte, ålägga någon skadeståndsskyldighet utöver vad som kan anses vara motiverat med hänsyn till den i det enskilda fallet uppkomna skadan. S k "punitive damages" kan således inte dömas ut enligt svensk skadeståndsrätt.
Enligt 1:3 SkadestL tillämpas lagens personskaderegler också då fråga är om lidande som någon tillfogat annan genom, såvitt nu är aktuellt, brott mot den personliga friheten eller genom annat ofredande som innefattar brott.
Den avgörande frågan i målet är om vållande till kroppsskada, grovt brott, ensamt eller i kombination med grovt rattfylleri och s k smitning, grovt brott, kan anses utgöra brott mot den personliga friheten eller annan brottslig form av ofredande på sätt som krävs för att 1:3 SkadestL skall bli tillämplig.
Förarbetena till den aktuella bestämmelsen utgörs främst av prop 1972:5 s 568ff. Härav framgår att lagstiftaren med brott mot den personliga friheten främst avsett människorov, olaga frihetsberövande, försättande i nödläge samt olaga tvång. Även vissa sexualbrott hänförs hit. De nu aktuella brotten ryms emellertid enligt TR:ns mening inte här.
Till brottsliga former av ofredande hör, förutom brottet ofredande självt, olaga hot och hemfridsbrott samt "Brott som innebär angrepp på den fysiska integriteten och leder till kroppsskada utan att kränkning av den personliga friheten i egentlig mening föreligger..." (se a prop s 570). Exempel härpå är bl a misshandel och rån.
I de flesta fall då det blir aktuellt att ålägga någon skadeståndsskyldighet avseende kränkning genom brott är det fråga om uppsåtliga gärningar. Något krav på uppsåt föreligger dock inte för att ersättningsskyldighet enligt 1:3 SkadestL skall föreligga. Det framgår redan av bestämmelsens generella hänvisning till skadeståndslagens personskaderegler. Av förarbetena (a prop s 569) framgår vidare uttryckligen att härvid avsetts bl a den grundläggande ansvarighetsregeln i 2 kap 1 § skadeståndslagen. Enligt detta lagrum skall var och en som uppsåtligen eller av vårdslöshet vållar personskada, ersätta skadan, såvida inte annat följer av denna lag.
I propositionens uppräkning av brott som kan föranleda skadeståndsskyldighet enligt 1:3 SkadestL nämns visserligen inte brottet vållande till kroppsskada men uppräkningen är å andra sidan inte uttömmande (se a prop s 571). I rättspraxis har också utdömts sådant skadestånd i samband med att en tilltalad fällts till ansvar för detta brott (se Göta HovR:s dom d 26 juni 1990, DB 412).
Ett skadestånd enligt 1:3 SkadestL skall utgöra ersättning för vad som, förenklat, brukar kallas kränkning. Härmed skall förstås, för det första, ersättning för den integritetskränkning som följer med de brott som avses med regeln. Termen integritet kan sägas innebära okränkbarhet, oberoende och frihet från inblandning eller obehörig påverkan. Begreppet får i rättsligt och nu aktuellt hänseende anses omfatta bl a den kroppsliga integriteten, dvs rätten till skydd för liv och hälsa liksom skydd mot angrepp som riktas mot den egna kroppen (jfr t ex SOU 1992:84 s 187ff).
För det andra omfattar 1:3 SkadestL kompensation för t ex sådan oro, sorg eller annat obehag som kan bli följden av brottet, utan att dessa upplevelser ger upphov till ett psykiskt lidande som kan ses som ett led i ett sjukdomstillstånd. Sistnämnda form av lidande ersätts i stället såsom sveda och värk eller lyte och men enligt bestämmelsen i 5 kap 1 § skadeståndslagen (jfr NJA 1991 s 766).
Med stöd av vad som anförts ovan finner TR:n vid en samlad bedömning att brottet vållande till kroppsskada kan medföra skadeståndsskyldighet av aktuellt slag.
P.J har, genom att köra på M.N-S och därvid tillfoga honom synnerligen allvarliga skador, gjort sig skyldig till bl a vållande till kroppsskada, vilket brott bedömts som grovt. Gärningen är allvarlig också från skadeståndsrättslig synpunkt, inte minst med tanke på att P.J före eller under bilkörningen uppsåtligen berusat sig. Han har vidare efter påkörningen lämnat M.N-S i allvarligt skadat tillstånd på olycksplatsen. Brotten måste enligt TR:ns uppfattning anses innebära ett allvarligt angrepp på M.N-S:s fysiska integritet och har ostridigt vållat honom ett omfattande lidande.
P.J är således skadeståndsskyldig gentemot M.N-S. Såvitt känt i målet kan inte M.N-S ha hunnit uppfatta särskilt mycket av själva olyckan. Det lidande, i snäv mening, som själva påkörningen i sig inneburit, kan därför med visst fog betecknas som begränsat. Sorgen över den invaliditet som de brottsliga gärningarna medfört, liksom oron inför framtiden - allt sådana känslor som M.N-S tvingas leva med under överskådlig tid - får däremot anses motivera ett högt ersättningsbelopp.
P.J har anfört att ett alltför högt skadestånd skulle vara oskäligt betungande för honom och äventyra hans anpassning till arbetslivet och samhället i övrigt. Han har härvid åberopat att han är arbetslös.
Enligt 6 kap 2 § skadeståndslagen kan skadeståndet jämkas efter vad som är skäligt om skadeståndsskyldigheten med hänsyn till den ersättningsskyldiges ekonomiska förhållanden skulle bli oskäligt betungande för honom.
Som HD funnit (se bl a NJA 1992 s 660) kan jämkning av skadestånd komma i fråga även vid uppsåtliga brott av allvarlig art, dock endast under förutsättning att skyldigheten att utge ojämkat skadestånd, med hänsyn till vederbörandes personliga förhållanden, måste antas på ett avgörande sätt äventyra hans anpassning i samhället. Huvudregeln vid den typen av brottslighet är att jämkning inte bör ske.
I förevarande mål är inte fråga om någon sådan uppsåtlig brottslighet som normalt utesluter jämkning. Även med hänsyn tagen till att P.J i framtiden kan komma att erhålla en arbetsinkomst, får ett skadestånd om flera hundra tusen kronor anses som oskäligt betungande för honom i den mening som avses med jämkningsregeln i 6 kap 2 § skadeståndslagen. Det skadestånd som P.J skall åläggas utge till M.N-S bör därför jämkas och skäligen bestämmas till 125 000 kr.
Domslut. P.J skall utge skadestånd till M.N-S med 125 000 kr jämte ränta på beloppet enligt 6 § räntelagen från d 3 febr 1992 till dess betalning sker.
P.J överklagade i Svea HovR och yrkade att HovR:n skulle lämna M.N-S:s talan utan bifall. I andra hand yrkade han att HovR:n skulle jämka skadeståndsbeloppet ytterligare.
M.N-S bestred ändring.
HovR:n (hovrättslagmannen Hernandez samt hovrättsråden Moore, Williams, referent, och Jones) anförde i dom d 23 maj 1995: Domskäl. Parterna har i allt väsentligt hållit fast vid de grunder och omständigheter som återgetts i TR:ns dom.
Av avgörande betydelse i målet är om brottet vållande till kroppsskada är skadeståndsgrundande enligt 1 kap 3 § skadeståndslagen.
Vid skadeståndslagens tillkomst gjorde departementschefen en utförlig genomgång av vilka brott som var avsedda att grunda ersättning för lidande enligt 1 kap 3 § skadeståndslagen (prop 1972:5 s 570f). Vållande till kroppsskada nämndes inte i uppräkningen. Departementschefen framhöll visserligen att uppräkningen inte gjorde anspråk på att vara uttömmande och att det inte kunde uteslutas att ersättning för lidande enligt nämnda lagrum borde utgå även vid andra brott. Det kan emellertid konstateras att uppräkningen inte omfattar andra brott än sådana som begåtts med uppsåt.
I rättstillämpningen finns något exempel på domstolsavgöranden där oaktsamhetsbrott medfört ersättningsskyldighet enligt 1 kap 3 § skadeståndslagen. Det synes närmast röra sig om oaktsamhetsbrott som föregåtts av ett icke bagatellartat moment av uppsåtligt ofredande gentemot den skadelidande och där gärningen kan sägas ha ett betydande inslag av uppsåtligt handlande gentemot denne. Jfr Göta HovR:s dom d 26 juni 1990, DB 412. I det nämnda hovrättsavgörandet avsåg det ersättningsgrundande brottet vållande till kroppsskada, grovt brott. En man tillfogade en annan man ett knivhugg i bröstet med livshotande skador som följd. Åtal hade väckts för försök till dråp men annat var inte visat än att knivhugget utdelades av våda. Det inträffade ägde rum i samband med ett handgemäng och efter att visst hot uttalats av gärningsmannen.
Omständigheterna i förevarande mål skiljer sig i väsentliga hänseenden från dem som förelåg i det nyss nämnda hovrättsavgörandet. Vållande till kroppsskada och vållande till annans död är brott som bl a förekommer i samband med trafikolyckor. Av uttalanden i förarbetena till trafikskadelagen (1975:1410) framgår dock att stadgandet om skyldighet att utge ersättning för lidande enligt 1 kap 3 § skadeståndslagen ansågs sakna praktisk betydelse på trafikskadeområdet. Frånvaron av hänvisning i 9 § trafikskadelagen till nämnda lagrum i skadeståndslagen innebär att trafikskadeersättning inte omfattar ersättning för lidande enligt 1 kap 3 § skadeståndslagen. Mot denna bakgrund får det anses ytterst tveksamt om dessa oaktsamhetsbrott bör räknas med bland de brott som avses med 1 kap 3 § skadeståndslagen. Rättspolitiska överväganden synes krävas i frågan.
Det nu anförda leder sammantaget till att ifrågavarande gärning inte utan stöd av ny lagstiftning på området bör grunda rätt till ersättning enligt 1 kap 3 § skadeståndslagen. TR:ns dom skall därför ändras och M.N-S:s talan lämnas utan bifall.
Domslut. Med ändring av TR:ns dom ogillar HovR:n M.N-S:s talan.
M.N-S (ombud advokaten L.B) överklagade och yrkade att HD med ändring av HovR:ns dom skulle fastställa TR:ns dom. P.J (ombud advokaten T.B) bestred ändring. För det fall han skulle anses skadeståndsskyldig enligt 1 kap 3 § skadeståndslagen förklarade han sig inte vitsorda något belopp som skäligt i och för sig samt gjorde under hänvisning till att skadeståndsskyldigheten skulle vara oskäligt betungande för honom gällande att skadeståndet skulle jämkas till noll.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, Keller, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande dom: Domskäl. Enligt lagakraftägande dom har P.J fällts till ansvar för grovt rattfylleri, vållande till kroppsskada samt obehörigt avvikande från trafikolycksplats. Sistnämnda brott bedömdes även de som grova brott.
Fråga är nu om skyldighet för P.J att ersätta M.N-S för sådant lidande som avses i 1 kap 3 § skadeståndslagen (1972:207), dvs för den kränkning som handlingen påstås ha inneburit. Anledning saknas att vid prövning av denna fråga bedöma P.J:s gärning på annat sätt än som skett i brottmålet.
Enligt 1 kap 3 § skadeståndslagen föreligger skadeståndsskyldighet enligt bestämmelserna om personskada i samma lag för lidande som någon tillfogar annan genom bl a ofredande som innefattar brott. Till sådant ofredande räknas, vad gäller brott mot liv och hälsa, i första hand uppsåtliga brott som bl a försök till mord eller dråp samt misshandel och grov misshandel (prop 1972:5 s 570f). Frågan är om det i förevarande mål aktuella icke uppsåtliga brottet vållande till kroppsskada, ensamt eller i förening med annat brottsligt handlande, kan grunda skadeståndsskyldighet för kränkning.
Utmärkande för de brott som grundar skadeståndsskyldighet enligt bestämmelsen är att de kränker den personliga integriteten, varvid bl a avses den skadelidandes privatliv och människovärde. Förutom brott av det slag som inledningsvis nämnts bör även icke uppsåtliga brott kunna grunda skadeståndsskyldighet enligt bestämmelsen. Detta är också utgångspunkten för de överväganden som görs av kommittén för ideell skada i dess delbetänkande "Ersättning för kränkning genom brott", i vilket inte föreslås någon utvidgning av det skadeståndsgrundande området (SOU 1992:84 s 266).
P.J har gjort sig skyldig till vållande till kroppsskada, vilket brott bedömts som grovt, genom att köra på M.N-S och därigenom tillfoga honom synnerligen omfattande skador. Därtill kommer att P.J före eller under färden uppsåtligen berusat sig. Den kroppsskada som det är fråga om har orsakats av en grov vårdslöshet från P.J:s sida som ligger mycket nära ett uppsåtligt handlande. Med hänsyn härtill bör P.J:s handling grunda skadeståndsskyldighet för lidande enligt 1 kap 3 § skadeståndslagen.
Syftet med bestämmelsen i 1 kap 3 § skadeståndslagen är främst att gottgöra den integritetskränkning som den brottsliga handlingen inneburit men också att utgöra kompensation för den oro och obehag som det brottsliga angreppet på den personliga integriteten kan medföra. Om de närmare omständigheterna kring den skadeståndsgrundande handlingen har inte framkommit något utöver vad som antecknats i underrätternas domar. Förutom den kränkning av den personliga integriteten som M.N-S utsatts för genom själva påkörningen måste förutsättas att M.N-S, som genom olyckan invalidiserades svårt, drabbats av sådant lidande, i form av bl a oro och ångest inför framtiden, som avses med bestämmelsen i 1 kap 3 § skadeståndslagen. Han är därför berättigad till skadestånd enligt bestämmelsen. Det belopp till vilket skadeståndet skäligen bör bestämmas utgör enligt HD 50 000 kr. Skäl att jämka P.J:s sålunda bestämda skadeståndsskyldighet såsom oskäligt betungande föreligger inte.
Domslut. Med ändring av HovR:ns dom förpliktas P.J att utge skadestånd till M.N-S med 50 000 kr jämte ränta därå enligt 6 § räntelagen från d 3 febr 1992 till dess betalning sker.
HD (JustR:n Vängby, Harvey, Pena, Booth, referent, och Hogan) beslöt följande dom: Domskäl. Enligt lagakraftägande dom har P.J fällts till ansvar för grovt rattfylleri, vållande till kroppsskada, grovt brott, samt obehörigt avvikande från trafikolycksplats, grovt brott. Av domen i brottmålet framgår, att P.J i alkoholpåverkat tillstånd utan att bromsa eller väja undan bakifrån kört på M.N-S, som gått vid vägkanten, att denne därvid kastats upp mot bilens vindruta och sedan till marken, där han blivit liggande medvetslös, samt att P.J i ej stannat utan med hög hastighet avlägsnat sig från platsen. M.N-S blev genom olyckan svårt invalidiserad.
Fråga är nu om skyldighet för P.J att ersätta M.N-S för sådant lidande som avses i 1 kap 3 § skadeståndslagen. P.J har ej gjort gällande att hans gärning skall bedömas på annat sätt än som skett i brottmålet.
Enligt 1 kap 3 § skadeståndslagen föreligger skadeståndsskyldighet för lidande som någon tillfogar annan bl a genom brott mot den personliga friheten eller genom annat ofredande som innefattar brott. Till sådant ofredande som avses i lagrummet räknas brott som innebär angrepp på den fysiska integriteten och leder till kroppsskada utan att kränkning av den personliga friheten i egentlig mening föreligger. Det lidande bestämmelsen syftar på avser den kränkning av offrets personliga integritet och människovärde som brottet inneburit. Ersättningen skall bidra till att ge den drabbade upprättelse och att kompensera känslor av bl a ångest och oro till följd av brottet, vilka inte tagit sig sådana medicinska uttryck att de kan gottgöras som personskada.
Den fråga som uppkommer i målet är om brottet vållande till kroppsskada, som är ett oaktsamhetsbrott, kan grunda skadeståndsskyldighet för kränkning, ensamt eller i förening med annat brottsligt handlande.
Bestämmelsens ordalydelse, vari hänvisas till skadeståndslagens regler om personskada, ger i och för sig utrymme för en tillämpning av stadgandet även vid oaktsamhetsbrott. Den exemplifiering av ersättningsgrundande brott som görs i motiven upptar emellertid endast uppsåtliga brott. Samtidigt framhålls att uppräkningen inte gör anspråk på fullständighet och att det får ankomma på domstolarna att med beaktande av grunderna för stadgandet och dettas lydelse avgöra hur långt man bör gå när det gäller att genom skadeståndsansvar ingripa mot straffbara förfaranden, som innefattar angrepp på den personliga integriteten och därigenom bereder annan personligt lidande. (Se prop 1972:5 s 570£) I delbetänkandet "Ersättning för kränkning genom brott", där någon ändring i sak såvitt avser de ersättningsgrundande brotten i bestämmelsen inte åsyftas, framhåller Kommittén om ideell skada att det i och för sig saknar betydelse till vilken brottstyp en viss gärning rent straffrättsligt är att hänföra; det avgörande är i stället om brottet angriper ett sådant intresse som bestämmelsen avser att skydda. (Se SOU 1992:84 s 227 och 265, jfr s 266 och 364 samt Price, Trafikskadeersättning, 1977, s 12ff)
I sakens natur ligger att det, för att en gärning skall kunna i egentlig mening kränka någons människovärde, som regel måste förutsättas att handlandet skett med uppsåt. Undantagsvis kan emellertid omständigheterna i ett fall, då en skadevållare gjort sig skyldig till grov vårdslöshet, vara så försvårande att hans handling närmar sig en uppsåtlig gärning och därför kan ha samma kränkande innebörd som ett avsiktligt angrepp på den skadelidandes integritet.
HD hade i rättsfallet NJA 1996 s 377, som visserligen ej avsåg ersättning för kränkning utan för personskada, att bedöma en trafikolycka liknande den som inträffat i förevarande mål, men där den påkörde avled. I det fallet utgick, med en försiktig utvidgning av dittillsvarande praxis, ersättning till den avlidnes närstående, trots att den skadeståndsgrundande handlingen företagits av oaktsamhet och inte uppsåtligen. I domskälen betonades, att dödsfallet orsakats genom en grov vårdslöshet från skadevållarens sida som legat mycket nära ett uppsåtligt handlande.
P.J har genom grov vårdslöshet orsakat M.N-S synnerligen omfattande kroppsskada. Omständigheterna vid händelsen då P.J i alkoholpåverkat tillstånd kört rakt på M.N-S och utan att stanna fortsatt från platsen, trots att det måste ha stått klart för honom att M.N-S kunde ha blivit svårt skadad, är sådana att de varit ägnade att kränka dennes människovärde. Med hänsyn härtill bör P.J:s handling grunda skyldighet att utge ersättning enligt 1 kap 3 § skadeståndslagen.
Beträffande storleken av ersättning vid olika former av kränkning har Brottsoffermyndigheten utbildat en viss praxis. Denna omfattar även ersättning för kränkning vid försök till mord. Brottsoffermyndighetens nämnd har därvid uttalat (Brottsoffermyndigheten, Verksamhetsberättelse 1995/96, s 96): "Rättsfallet NJA 1991 s 766 är vägledande beträffande ersättning för kränkning vid försök till mord. I det avgörandet fastställde HD kränkningsersättningen till 70 000 kr, vilket innebar en avsevärd höjning av ersättningsnivån vid mordförsök. Med beaktande av den årliga inflationen sedan dess och behovet av en allmän nivåhöjning är det enligt Brottsoffermyndighetens mening rimligt att nu höja normalbeloppet för kränkning vid mordförsök till 100 000 kr."
Det finns inte nu anledning för HD att se annorlunda på frågan om ersättningsnivån för kränkning vid mordförsök än Brottsoffermyndigheten sålunda nyligen gjort. Hur allvarlig den kränkning än är som M.N-S utsatts för bör dock ersättningen sättas något lägre än som skulle ha skett vid ett uppsåtligt försök att beröva honom livet. Penningvärdeförändringen i tiden efter nyss återgivna uttalande är obetydlig. Skadeståndet bör därför skäligen bestämmas till 90 000 kr. Anledning att jämka P.J:s sålunda bestämda skadeståndsskyldighet såsom oskäligt betungande föreligger inte.
Domslut. Med ändring av HovR:ns dom förpliktas P.J att utge skadestånd till M.N-S med 90 000 kr jämte ränta därå enligt 6 § räntelagen (1975:635) från d 3 febr 1992 till dess betalning sker.
HD:s dom meddelades d 21 maj 1997 (mål nr T 2815/95).