En länsstyrelse krävde ett bolag, som hade varit föremål för rekonstruktion, på återbetalning av utbetalade lönegarantimedel. När länsstyrelsen ansökte om verkställighet gjorde bolaget gällande att det förelåg hinder med hänvisning till att fordringen hade omfattats av ett träffat ackord. Det har ansetts att det inte har funnits något utrymme för verkställighetsmyndigheten att på den angivna grunden underkänna exekutionstiteln.
Göteborgs tingsrätt beslutade den 24 februari 2009 att inleda ett förfarande enligt lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion avseende FABEC Aktiebolag (Fabec). Den 10 augusti 2009 fastställde tingsrätten ett offentligt ackord, enligt vilket de oprioriterade borgenärernas fordringar sattes ned till 25 procent. I företagsrekonstruktionen betalade länsstyrelsen i Västra Götalands län ut sammanlagt 1 718 252 kr i statlig lönegaranti. Länsstyrelsen riktade den 18 januari 2010 krav mot Fabec angående återbetalning av utbetalda lönegarantimedel med 918 252 kr.
Länsstyrelsen ansökte om verkställighet mot Fabec avseende nyssnämnda belopp jämte ränta enligt 6 § förordningen (1993:1138) om hantering av statliga fordringar. Den 8 juni 2010 betalade Fabec 229 563 kr, vilket utgör 25 procent av 918 252 kr, till Kronofogdemyndigheten. Fabec gjorde gällande att hinder mot verkställighet förelåg eftersom all lönegaranti omfattades av ackordet, varför Fabec inte hade något ytterligare belopp att betala. Fabec anförde härvid att lönefordringarna uppkom när varje anställningsavtal ingicks vilket var före ansökan om företagsrekonstruktion.
Kronofogdemyndigheten avslog i beslut den 22 juni 2010 Fabecs invändning mot verkställighet. Som skäl för beslutet anförde myndigheten bl.a. följande. För att länsstyrelsens anspråk mot bolaget ska underkännas i förevarande utsökningsmål måste det enligt Kronofogdemyndighetens bedömning kunna konstateras framstå som uppenbart felaktigt. Den materiella frågan som invändningen i det här målet rör är, - - -, huruvida det belopp som länsstyrelsen har begärt verkställighet av ska omfattas av det av tingsrätten fastställda ackordet eller inte. Bolaget gör gällande att all lönegaranti omfattas av ackordet eftersom lönefordringarna har uppkommit när varje anställningsavtal ingåtts (dvs. före ansökan om företagsrekonstruktion) medan länsstyrelsen gör gällande att statens regressfordran för utgiven lönegaranti inte omfattas av ett offentligt ackord till den del garantin avser fordran på lön för arbete som utförts efter ansökan om rekonstruktion. Vad bolaget har anfört till stöd för sin invändning mot betalningskravet medför enligt Kronofogdemyndighetens bedömning inte att länsstyrelsens anspråk mot bolaget framstår som uppenbart felaktigt. Hinder mot den begärda verkställigheten föreligger därför inte.
Fabec överklagade i Göteborgs tingsrätt och yrkade att tingsrätten skulle besluta att hinder mot verkställighet förelåg.
Skatteverket bestred ändring.
Tingsrätten (chefsrådmannen James samt rådmännen Anderson Stensman och Blake, referent) anförde i beslut den 18 november 2010:
Förvaltningsmyndighets beslut utgör exekutionstitel i fall då beslutet enligt särskild föreskrift får verkställas (3 kap. 1 § första stycket 6 UB). Av 13 § första stycket lönegarantiförordningen (1992:501) följer att om statens fordran på utbetalat garantibelopp inte betalas inom den tid som länsstyrelsen föreskriver, ska länsstyrelsen begära indrivning av avgiften. Enligt samma paragraf, tredje stycket, får härvid verkställighet enligt UB ske. Bestämmelserna i 13 § lönegarantiförordningen omfattar enligt sin lydelse såväl krav på återbetalning enligt 34 och 35 §§lönegarantilagen som regresskrav av det slag som är aktuellt i detta ärende. Eftersom fordrat belopp inte har betalats inom den av länsstyrelsen föreskrivna tiden utgör länsstyrelsens beslut en sådan exekutionstitel som avses i 3 kap. 1 § första stycket 6 UB.
Enligt 3 kap. 21 § andra stycket UB får verkställighet vägras om svaranden gör gällande att något förhållande som rör parternas mellanhavande utgör hinder mot verkställighet och denna invändning inte kan lämnas utan avseende. HD har i rättsfallet NJA 1984 s. 602 uttalat att möjligheterna att i ett utsökningsmål underkänna en exekutionstitel är ytterligt begränsade, även vad avser administrativa beslut som inte kan överklagas till förvaltningsdomstol (jfr 3 § andra stycket förvaltningslagen såvitt avser rättigheter och skyldigheter som omfattas av Europakonventionen). Tingsrätten bedömer mot nu tecknad bakgrund att verkställighet av länsstyrelsens beslut kan vägras endast om detta uppenbart strider mot lag. Det förhållandet att frågan i ärendet är av rent rättslig natur innebär dock att om tingsrätten skulle finna att statens anspråk omfattas av ackordet, bör verkställighet vägras.
Enligt 28 § lönegarantilagen (1992:497) inträder staten vid företagsrekonstruktion i fråga om utbetalat garantibelopp i arbetstagarens rätt mot gäldenären, dock inte vad avser förmånsrätt enligt 12 eller 13 § förmånsrättslagen.
Av 3 kap. 3 § lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion följer att ett offentligt ackord endast omfattar fordringar som uppkommit före ansökan om företagsrekonstruktion. Frågan är då vid vilken tidpunkt de fordringar på utbetald lön som staten har övertagit har uppstått. Anställningsavtalen har ingåtts före den tidpunkt då ansökan om företagsrekonstruktion ingavs, men fordringarna avser arbete som utförts efter denna tidpunkt.
En allmän utgångspunkt i kontraktsförhållanden är att en fordran uppkommer när avtal träffas. Under förarbetena till lagen om företagsrekonstruktion uttalade Lagrådet att man inte utan vidare kan utgå från att bestämmelser av detta slag genomgående har samma innebörd och att ett exempel på detta måhända är fordran på lön. Regeringen anförde att Lagrådets synpunkt har visst fog för sig (prop. 1995/96:5 s. 133 f. och 362). Förmånsrättsutredningen synes ha varit av uppfattningen att en lönefordran ska anses ha uppkommit när anställningsavtalet träffades (se SOU 2001:80 s. 103). Kommittén uttalade dock vidare att den som till en ackordsgäldenär på kredit levererar en prestation, t.ex. arbete, som han kunnat stoppa men som ackordsgäldenären tillgodogör sig, bör åtnjuta sakrättsligt skydd för vederlaget (se SOU 1999:1 s. 240 f. samt SOU 2001:80 s. 148 f. och 155, jfr även Schwartz, Lön i företagsrekonstruktion, 2005 s. 104), vilket skulle innebära att en fordran på lön under angivna förhållanden inte omfattas av ett ackord. Det kan härvid noteras att bestämmelserna i 2 kap. 20 § lagen om företagsrekonstruktion, som i viss mån begränsar möjligheterna för rekonstruktionsgäldenärens motpart att vägra fullfölja vissa avtal, inte gäller för anställningsavtal.
Lagstiftaren har valt att avgränsa rekonstruktionsförfarandet till att avse fordringar som har uppkommit före ansökan om rekonstruktion. Förfarandet tar alltså sikte på redan uppkomna skulder och syftar inte till att ge det rekonstruerade företaget konkurrensfördelar vad avser utgifter som är hänförliga till verksamhet som bedrivs efter denna tidpunkt, särskilt som en företagsrekonstruktion kan pågå under en inte obetydlig tid. Den tolkning av bestämmelsen som Ortiz anfört innebär att staten i praktiken skulle stå för 75 procent av bolagets lönekostnader för den verksamhet som bedrevs under rekonstruktionsperioden. Detta framstår som oförenligt med grundtanken att rekonstruktionen ska avse redan uppkomna skulder och en sådan effekt kan knappast ha varit lagstiftarens avsikt.
Mot denna bakgrund anser tingsrätten att övervägande skäl talar för att 3 kap. 3 § lagen om företagsrekonstruktion bör tolkas så, att en fordran på lön vid tillämpning av denna bestämmelse uppkommer när lönen intjänas. Den fordran som staten gör gällande har alltså uppkommit efter ansökan om företagsrekonstruktion och omfattas därmed inte av ackordet. Vid denna bedömning är det inte uppenbart att den åberopade exekutionstiteln strider mot lag. Hinder mot verkställighet föreligger således inte.
Tingsrätten avslår överklagandet.
- - -.
Fabec överklagade i Hovrätten för Västra Sverige och yrkade att hovrätten skulle fastställa att det förelåg hinder mot verkställighet.
Skatteverket motsatte sig ändring.
Hovrätten (hovrättslagmannen Butler, hovrättsråden Bean och Davis samt tf. hovrättsassessorn Anderson) anförde i beslut den 14 januari 2011:
Som tingsrätten har kommit fram till framstår den åberopade exekutionstiteln inte som uppenbart felaktig. Hinder mot verkställighet föreligger därför inte.
Hovrätten lämnar Fabecs överklagande utan bifall.
- - -.
Fabec överklagade och yrkade att HD skulle fastställa att det förelåg hinder mot verkställighet.
Skatteverket motsatte sig att beslutet ändrades.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Henry, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut.
Punkterna 1-5 överensstämmer i huvudsak med punkterna 1-6 i HD:s beslut.
Huvudfrågan i målet är om det föreligger hinder mot verkställighet. Den fråga som HD i det avseendet har att ta ställning till är om statens återkrav av utbetalat lönegarantibelopp, som avser lön som har intjänats efter ansökan om företagsrekonstruktion, omfattas av ett offentligt ackord. En annan fråga som aktualiseras är i vilken utsträckning en exekutionstitel av det slag som nu är aktuell kan sättas åt sidan i ett verkställighetsförfarande.
Av 3 kap. 21 § andra stycket UB följer att verkställighet inte får äga rum om svaranden gör gällande att något förhållande som rör parternas mellanhavande utgör hinder mot verkställighet och denna invändning inte kan lämnas utan avseende.
Enligt 3 kap. 1 § första stycket 6 UB jämförd med 13 § lönegarantiförordningen (1992:501) utgör statens fordran på grund av utbetalat garantibelopp, som inte betalas inom den av länsstyrelsen föreskrivna tiden, en exekutionstitel, som får ligga till grund för verkställighet. Denna exekutionstitel kan, såvitt HD kunnat bedöma, inte överklagas till allmän förvaltningsdomstol.
HD har i rättsfallet NJA 1984 s. 602 uttalat att möjligheterna i ett utsökningsmål att underkänna en exekutionstitel är ytterligt begränsade även vad avser administrativa beslut som inte kan överklagas. När det gäller sådana administrativa beslut bör detta enligt vad HD då uttalade endast komma i fråga om beslutet framstår som uppenbart felaktigt.
Frågan är därmed om den exekutionstitel som nu är aktuell framstår som uppenbart felaktig. En sådan felaktighet kan vara av materiell art, såsom att innehållet i exekutionstiteln är lagstridigt. För att ta ställning till om förhållandet är på det sättet måste en bedömning göras av vad som enligt lag ska anses gälla. Om exekutionstiteln framstår som uppenbart felaktig i förhållande till detta ska verkställighet vägras.
Frågan är då om statens återkrav av utbetalat lönegarantibelopp, som avser lön som har intjänats efter ansökan om företagsrekonstruktion, omfattas av ett offentligt ackord.
Enligt 3 kap. 3 § första stycket lagen om företagsrekonstruktion deltar endast borgenärer vilkas fordringar uppkommit före ansökan om företagsrekonstruktion i en ackordsförhandling. Detta under förutsättning att borgenärens fordran inte är förenad med förmånsrätt eller att borgenären inte kan få täckning för sin fordran genom kvittning.
I 7 § lönegarantilagen (1992:497) anges att det vid företagsrekonstruktion lämnas betalning enligt garantin för fordran på lön eller annan ersättning och på pension som skulle ha haft förmånsrätt enligt 12 och 13 §§förmånsrättslagen (1970:979) om arbetsgivaren i stället hade försatts i konkurs. Av 12 § förmånsrättslagen följer att arbetstagarens fordran på lön eller annan ersättning på grund av anställningen har allmän förmånsrätt och att förmånsrätten som huvudregel omfattar lönefordringar som har intjänats tre månader före det att konkursansökningen kommit in till rätten och en månad efter konkursbeslutet. Enligt 28 § lönegarantilagen inträder staten i fråga om utbetalat garantibelopp i arbetstagarens rätt mot konkursgäldenären eller gäldenären vid företagsrekonstruktion. Staten inträder dock inte i arbetstagarens rätt enligt 12 och 13 §§förmånsrättslagen. Någon förmånsrätt för statens återkrav finns därmed inte, varför det i det avseendet inte finns något som hindrar att fordran skulle omfattas av ett offentligt ackord. Eftersom staten enligt lönegarantilagen övertar den anställdes fordringsanspråk är den avgörande frågan i stället när en sådan lönefordran uppstår.
I målet har olika synsätt presenterats. Fabec hävdar att lönefordran grundar sig på anställningsavtalet, medan Skatteverket har hävdat att den uppkommer i samband med att den anställde utför sin prestation. Skatteverket har vidare gjort gällande att även om fordran på lön för utfört arbete under rekonstruktionen skulle anses som uppkommen före ansökan om företagsrekonstruktion, bör den vara undantagen från det offentliga ackordet med utgångspunkt från allmänna sakrättsliga principer om fullt vederlag för prestationer som gäldenären efter den s.k. kritiska tidpunkten har tillgodogjort sig.
HD har i rättsfallet NJA 2009 s. 291 bl.a. uttalat att det inte finns någon för alla fall gällande princip för att bestämma när en fordran ska anses ha uppkommit. HD uttalade vidare att huruvida fordringen ska anses ha funnits vid den kritiska tidpunkten trots att den inte var fullgången är i hög grad beroende av ändamålet med den bestämmelse vars tillämpning är i fråga.
Mot denna bakgrund får en helhetsbedömning göras av syftet med lagen om företagsrekonstruktion och det sammanhang som statens fordran görs gällande.
Förfarandet enligt lagen om företagsrekonstruktion, som trädde i kraft den 1 september 1996, syftar till att ge gäldenärsföretaget rådrum från borgenärernas aktioner så att gäldenären kan rekonstruera sitt företag med de bästa ekonomiska förutsättningarna utanför konkursinstitutets ram (se prop. 1995/96:5, s. 56). När lönegaranti infördes för företagsrekonstruktion den 1 juni 2005 uttalades i förarbetena att syftet med ändringen var att minska skillnaderna mellan förfarandena konkurs och företagsrekonstruktion vad gäller löneskyddet, så att valet av förfarande snarare skulle ske efter vad som var mest lämpligt i varje enskilt fall än att valet skulle påverkas av ovidkommande hänsyn som t.ex. förekomsten av lönegaranti (se prop. 2004/05:57, s. 21). Reglerna om lönegarantins omfattning är också enligt 7 och 7 a §§lönegarantilagen samt 5 kap. 18 § konkurslagen (1987:672) likadana vid företagsrekonstruktion och konkurs.
När det gäller frågan om vilka fordringar som i en konkurs får göras gällande anges i 5 kap. 1 § konkurslagen att det som huvudregel endast är sådana fordringar som har uppkommit innan konkursbeslutet meddelades. Den vägledande synpunkten i det sammanhanget har varit att det är den väsentliga grunden för fordran som är avgörande, inte den tidpunkt då fordringens belopp kan fastställas och än mindre förfallodagen (se bl.a. Powers m.fl., Konkurs, 10 uppl. 2003, s. 156).
I praxis som rör konkursrättsliga sammanhang har fordran på lön ansetts ha sin väsentliga grund i det bakomliggande anställningsförhållandet (se t.ex. NJA 1979 s. 253, NJA 1983 s. 350, NJA 1998 s. 384). Det betyder att vid konkurs anses en lönefordran uppkommen innan konkursbeslutet meddelades om anställningsavtalet var träffat före denna tidpunkt, med den verkan att statens återkrav i anledning av utbetald lönegaranti vid konkurs behandlas utifrån denna utgångspunkt.
Det framstår mot denna bakgrund som mest ändamålsenligt att behandla frågan om uppkomsten av en lönefordran på samma sätt vid företagsrekonstruktion som vid konkurs. Enligt ett flertal statliga utredningar anses detta också vara rättsläget (se SOU 1991:1, s. 240, SOU 2001:81, s. 103, och SOU 2010:2, s. 371). Om uppkomsten av lönefordran inte behandlas på detta sätt kan frågan om lönegaranti bli en fråga som påverkar i valet mellan de två förfarandena, vilket i så fall skulle motverka det ovan redovisade syftet med införandet av lönegaranti vid företagsrekonstruktion.
Vid tillämpningen av 3 kap. 3 § lagen om företagsrekonstruktion ska fordran på lön således anses ha uppkommit före ansökningen om företagsrekonstruktion när anspråket är grundat på ett anställningsavtal ingånget före denna tidpunkt.
Av utredningen framgår att anställningsavtalen i detta fall har ingåtts före den tidpunkt då ansökan om företagsrekonstruktion ingavs. Statens återkrav av utbetald lönegaranti ska därmed omfattas av det offentliga ackordet. Vad Skatteverket anfört i fråga om allmänna sakrättsliga grunder föranleder inte HD att göra någon annan bedömning.
Den åberopade exekutionstiteln framstår mot den här bakgrunden som uppenbart felaktig och Fabecs invändning mot verkställighet kan inte lämnas utan avseende. Det föreligger därmed hinder mot verkställighet och verkställighet enligt statens ansökan får följaktligen inte ske.
Med ändring av Kronofogdemyndighetens beslut den 22 juni 2010 i ärende 556178-9974, Skuld nr 14, förordnar HD att verkställighet enligt statens ansökan inte får ske.
HD (justitieråden Foster, Smith Toijer, Garcia, Williams och Ball, referent) meddelade den 8 december 2011 följande beslut.
Sedan tingsrätten den 24 februari 2009 beslutat att inleda ett förfarande enligt lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion avseende FABEC Aktiebolag, fastställde tingsrätten den 10 augusti 2009 ett offentligt ackord, enligt vilket de oprioriterade borgenärernas fordringar sattes ned till 25 procent. I företagsrekonstruktionen betalade staten ut sammanlagt 1 718 252 kr i statlig lönegaranti. Av detta belopp avsåg 918 252 kr lön för arbete som hade utförts efter ansökan om företagsrekonstruktion.
Länsstyrelsen i Västra Götalands län riktade den 18 januari 2010 ett skriftligt krav mot Fabec avseende återbetalning av utbetalda lönegarantimedel med 918 252 kr plus ränta enligt 6 § förordningen (1993:1138) om hantering av statliga fordringar. Fabec betalade inte inom den tid om en månad som länsstyrelsen hade angett. Länsstyrelsen ansökte därför om verkställighet hos Kronofogdemyndigheten avseende det nämnda beloppet.
Den 8 juni 2010 betalade Fabec 229 563 kr, vilket utför 25 procent av 918 252 kr. Fabec gjorde hos Kronofogdemyndigheten och gör fortfarande gällande att det föreligger hinder mot verkställighet avseende resten av beloppet, eftersom statens återkrav med anledning av den utbetalade lönegarantin omfattas av det offentliga ackordet; Fabec har därför inte något ytterligare belopp att betala.
Kronofogdemyndigheten avslog Fabecs invändning mot verkställighet. Myndigheten konstaterade att ansökan om verkställighet grundades på en exekutionstitel enligt 3 kap. 1 § första stycket 6 UB och att anspråket inte framstod som uppenbart felaktigt. Efter det att Ortiz hade överklagat beslutet lämnade tingsrätten överklagandet utan bifall, och hovrätten avslog därefter Fabecs överklagande av tingsrättens beslut.
Fabec har gjort gällande att fordran på lön ska anses ha uppkommit före ansökan om företagsrekonstruktion när anspråket är grundat på ett anställningsavtal ingånget före denna tidpunkt. Detta leder enligt Fabec till att statens krav omfattas av det offentliga ackordet. Att Fabec har tillgodogjort sig prestationer av de anställda under företagsrekonstruktionen ska enligt Fabec inte ha någon betydelse. Enligt Fabec innebär detta att exekutionstiteln är uppenbart felaktig och att det föreligger hinder mot verkställighet.
Skatteverket har anfört i första hand att en lönefordran uppkommer i samband med att den anställde utför sin arbetsprestation och i andra hand att fordran på lön för utfört arbete under rekonstruktionen bör vara undantagen från det offentliga ackordet på allmänna sakrättsliga grunder. Enligt Skatteverket framstår exekutionstiteln av dessa skäl inte som uppenbart felaktig.
Enligt 3 kap. 1 § första stycket 6 UB jämförd med 13 § lönegarantiförordningen (1992:501) utgör statens fordran på grund av utbetalat lönegarantibelopp, som inte betalas inom den av länsstyrelsen föreskrivna tiden, en exekutionstitel som får ligga till grund för verkställighet.
Av 3 kap. 21 § andra stycket UB framgår att verkställighet inte får äga rum om svaranden gör gällande att något förhållande som rör parternas mellanhavande utgör hinder mot verkställighet och denna invändning inte kan lämnas utan avseende. Regeln är avsedd främst för invändningar hänförliga till tiden efter exekutionstiteln (se prop. 1980/81:8 s. 327 f.), medan en grundläggande princip i fråga om exekutionstitlar är att verkställighetsmyndigheten inte ska gå in på en prövning av de frågor som har avgjorts genom dessa.
HD har i rättsfallet NJA 1984 s. 602, som gällde av en länsstyrelse fastställda kostnader för borttransport av miljöfarligt avfall, uttalat att möjligheterna i ett utsökningsmål att underkänna en exekutionstitel är ytterligt begränsade även vad avser administrativa beslut. Detta gäller enligt HD:s beslutsskäl också i situationer där exekutionstiteln, som i rättsfallet, inte kan överklagas, dock att det i sådana fall kan finnas anledning att sträcka prövningen av exekutionstiteln något längre än annars. Även beträffande beslut av det slaget bör emellertid ett underkännande, enligt vad HD uttalade, komma i fråga endast om beslutet framstår som uppenbart felaktigt.
Som framgått är utrymmet för att vägra verkställighet inte fullt lika begränsat om exekutionstiteln inte kan angripas på något annat sätt än i form av en invändning mot verkställighet. Av betydelse är därför om länsstyrelsens beslut kunde överklagas.
Någon bestämmelse rörande rätt att överklaga ett beslut av det här aktuella slaget finns varken i lönegarantilagen (1992:497) eller i lönegarantiförordningen. Inte heller på annan plats finns det några regler med sådan innebörd. När det gäller förvaltningsbeslut finns det emellertid enligt praxis och doktrin möjligheter att överklaga även i fall då det saknas direkta bestämmelser om det (se Scott och Curry, Förvaltningslagen med kommentarer, 3 uppl. 2010, s. 266 ff., och Roman, Förvaltningsprocessrättens grunder, 8 uppl. 2007, s. 152 ff.).
Länsstyrelsens beslut uppfyller de krav som ställs upp i praxis och doktrin för att ett beslut ska vara överklagbart. Slutsatsen blir att det, såvitt kan bedömas i detta mål, har varit möjligt att överklaga beslutet. Detta innebär att utrymmet för att i verkställighetsärendet underkänna beslutet är ännu mer begränsat än det var i 1984 års fall (jfr rättsfallet NJA 2006 s. 657). Den bedömningen förändras inte av att länsstyrelsens beslut har saknat en upplysning om hur det hade kunnat överklagas (21 § andra stycket förvaltningslagen, jfr prop. 1985/86:80 s. 71 f.). Oavsett om detta har haft någon inverkan på Fabecs praktiska möjligheter att överklaga beslutet om återbetalning, kan den utelämnade fullföljdshänvisningen inte leda till att länsstyrelsens beslut i stället överprövas inom ramen för verkställighetsärendet (jfr RÅ 1973 ref. 59).
Eftersom ett beslut av länsstyrelsen av det aktuella slaget alltså kan överklagas är, i enlighet med det tidigare sagda, möjligheterna att på verkställighetsstadiet underkänna exekutionstiteln ytterligt begränsade. En följd av detta är att det inte har funnits något utrymme för verkställighetsmyndigheten att på den av Fabec angivna grunden underkänna exekutionstiteln. Något hinder mot verkställighet har därmed inte förelegat. Hovrättens avgörande ska alltså stå fast.
HD avslår överklagandet.
HD:s beslut meddelat: den 8 december 2011.
Mål nr: Ö 591-11.
Lagrum: 3 kap. 1 och 21 §§ UB.
Rättsfall: NJA 1984 s. 602 och NJA 2006 s. 657.