Organiserande av människosmuggling enligt 20 kap. 9 § utlänningslagen. Fråga om betydelsen av att uppehålls- och arbetstillstånd erhållits på grundval av oriktiga uppgifter. Tillämpning av den straffrättsliga legalitetsprincipen.
Genom beslut den 11 november 2016 förklarade Norrköpings tingsrätt D.Y. häktad som på sannolika skäl misstänkt för grovt organiserande av människosmuggling. Samtidigt förordnade tingsrätten om kvarstad på så mycket av D.Y:s tillgångar att ett belopp om 13,3 miljoner kr kunde antas bli täckt vid utmätning.
Vid omhäktningsförhandling den 8 december 2016 meddelade tingsrätten (rådmannen Turner) följande beslut.
D.Y. är numera på sannolika skäl misstänkt för grovt organiserande av människosmuggling mellan den 1 januari 2012 och den 9 november 2016, allt begånget i Norrköping eller på annan plats i Sverige.
Det finns fortfarande risk för att D.Y. avviker eller på något annat sätt undandrar sig lagföring eller straff.
Det finns fortfarande risk för att D.Y. genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning.
Skälen för såväl häktning som restriktioner uppväger fortfarande det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för D.Y. eller för något annat motstående intresse.
På grund härav förklarar tingsrätten att D.Y. fortfarande ska vara häktad.
Åklagaren ges fortsatt tillstånd att enligt 24 kap. 5 a § RB besluta om restriktioner för D.Y.
D.Y. är fortfarande skäligen misstänkt för grovt organiserande av människosmuggling under perioden den 1 januari 2012 till och med den 9 november 2016 i Norrköping eller på annan plats i Sverige. Det kan skäligen befaras att D.Y. genom att avvika, undanskaffa egendom eller förfara på annat sätt undandrar sig att betala statens fordran som kan antas ådömas på grund av brottet. Skälen för kvarstad uppväger fortfarande det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för D.Y.
Förordnandet om kvarstad på så mycket av D.Y:s egendom att statens fordran om 13,3 miljoner kr kan antas bli täckt vid utmätning ska fortfarande bestå.
D.Y. överklagade i Göta hovrätt och yrkade att hovrätten skulle upphäva häktningsbeslutet och förordnandet om kvarstad på hans egendom.
Åklagaren motsatte sig att tingsrättens beslut ändrades.
Hovrätten (hovrättslagmannen Scott, hovrättsrådet Morris, referent, och tf. hovrättsassessorn Gonzales) meddelade den 13 december 2016 följande beslut.
Påståendet om att D.Y. har gjort sig skyldig till grovt organiserande av människosmuggling förutsätter att han har främjat att utlänningar rest till Sverige utan de tillstånd som krävs för inresa i Sverige. Av handlingarna i målet synes emellertid framgå att de utlänningar det varit fråga om haft erforderliga tillstånd. Denna bedömning påverkas inte av det förhållandet att tillstånden kan ha meddelats med oriktiga uppgifter till grund. Därmed saknas förutsättning för att bedöma hans handlande som grovt organiserande av människosmuggling, eller lägga denna brottsmisstanke till grund för straffprocessuella tvångsmedel. Beslutet om häktning och om kvarstad ska därmed hävas.
Hovrätten upphäver häktningsbeslutet och förordnandet om kvarstad.
Riksåklagaren överklagade hovrättens beslut och yrkade att HD skulle förordna om kvarstad på så mycket av D.Y:s egendom att 13,3 miljoner kr kunde antas bli täckt vid utmätning.
D.Y. motsatte sig riksåklagarens yrkande.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Lam, föreslog i betänkande följande beslut:
1-4. Motsvarar i huvudsak punkterna 1-4 i HD:s beslut.
Den rättsliga regleringen m.m.
Är någon skäligen misstänkt för brott och kan det skäligen befaras, att han eller hon genom att avvika eller genom att undanskaffa egendom eller på annat sätt undandrar sig att betala böter, värdet av förverkad egendom, företagsbot eller annan ersättning till det allmänna eller skadestånd eller annan ersättning till målsägande, som kan antas komma att på grund av brottet ådömas honom eller henne, får domstol förordna om kvarstad på så mycket av hans eller hennes egendom att fordringen kan antas bli täckt vid utmätning. Kvarstad får dock beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller något annat motstående intresse (26 kap. 1 § RB).
Misstankarna mot D.Y. gäller organiserande av människosmuggling, ett brott som straffbeläggs i 20 kap. 9 § utlänningslagen (2005:716). I det lagrummet anges att den som i vinstsyfte planlägger eller organiserar verksamhet, som är inriktad på att främja att utlänningar reser till Sverige utan pass eller de tillstånd som krävs för inresa i Sverige, döms för nämnda brott till fängelse i högst två år, eller, om brottet är grovt, lägst sex månader och högst sex år.
Brottet organiserande av människosmuggling riktar sig alltså mot organisatörer av illegala resor till Sverige. För att bestämmelsen i 20 kap. 9 § ska bli tillämplig krävs inte att utlänningen tar sig in eller har för avsikt att ta sig in i landet illegalt. Det saknar också betydelse om utlänningen efter inresan har rätt att stanna kvar här, t.ex. på grund av flyktingstatus. Avgörande är i stället om utlänningen saknar pass och sådant tillstånd som krävs för inresa, t.ex. visum, och om resan ingår i en planerad verksamhet i syfte att främja att utlänningar kommer till Sverige utan erforderliga handlingar (se Shelton m.fl., Utlänningslagen [1 november 2016, Zeteo], kommentaren till 20 kap. 9 §).
I detta fall har de utlänningar, som påstås vara föremål för den av bl.a. D.Y. organiserade människosmugglingen, erhållit beslut från Migrationsverket som ger dem rätt att komma till Sverige för att arbeta och uppehålla sig här. Utlänningarna i fråga synes följaktligen ha rest eller planerat att resa hit på lagligt sätt, dvs. som innehavare av jämte pass och eventuellt visum nödvändiga handlingar. Vid dessa förhållanden kan den verksamhet som D.Y. misstänks ha varit delaktig i, inte sägas ha varit inriktad på att främja illegala resor till Sverige, på sätt som krävs för att brott mot 20 kap. 9 § utlänningslagen ska föreligga.
Den omständigheten att utlänningarnas arbets- och uppehållstillstånd må ha utfärdats på grundval av oriktiga uppgifter, som D.Y. och annan medvetet lämnat till Migrationsverket när ansökan dit gjordes, saknar omedelbar betydelse för frågan om de senares handlande omfattas av kriminaliseringen enligt 20 kap. 9 § (en annan sak är, att brott mot 20 kap. 6 § 2 utlänningslagen, som föreskriver ansvar bl.a. för den som lämnar oriktiga uppgifter i ett ansökningsärende enligt samma lag, här eventuellt har begåtts).
Riksåklagaren har till stöd för klagomålet emellertid gjort gällande att Migrationsverkets beslut om arbets- och uppehållstillstånd i detta fall är behäftade med så väsentliga fel att de ska betraktas som nulliteter. Och skulle nullitet konstateras kan detta inverka på bedömningen av om D.Y:s handlande träffas av nu aktuellt straffbud.
Att ett beslut är en nullitet innebär att beslutet är att betrakta som inte existerande. Vid nullitet frånkänns beslutet helt sina avsedda rättsverkningar, t.ex. i fråga om rättskraft och verkställbarhet (se Garcia, Förvaltningsprocessens grunder, 10 uppl. 2014, s. 148 och 209). För att ett fel i ett beslut ska medföra nullitetsverkan krävs dels att det är väsentligt, dels att det är uppenbart (se Rowe m.fl., Allmän förvaltningsrätt, 26 uppl. 2015, s. 82). Det är alltså bara kvalificerade och odiskutabla felaktigheter som kan leda till en nullitetsförklaring (jfr Grant m.fl., Förvaltningsrättens grunder, 2 uppl. 2007, s. 316).
Nullitetsfrågor kan dock inte enbart bedömas efter felets beskaffenhet. Hänsyn måste också tas till det aktuella beslutets innebörd. Värnandet av den enskildes rättstrygghet medför t.ex. att nullitetsverkan torde vara ytterst sällsynt vid gynnande beslut, medan betungande beslut något oftare bör kunna anses ogiltiga i följd av nullitet (jfr RÅ 1948:30, och se Pope m.fl., a.a., s. 83, samt Potter m.fl., a.a., s. 317 f.).
I detta fall rör det sig alltså om meddelade arbets- och uppehållstillstånd, dvs. beslut med vittgående rättsverkningar. Besluten är inte förfalskade, utan har fattats av tjänstemän vid den behöriga myndigheten. Något som tyder på att grova formfel eller liknande förekommit i handläggningen där har inte kommit fram. Inte heller strider beslutsinnehållet mot lag eller är uppenbart felaktigt. Det saknas därför förutsättningar att lämna en nullitetsförklaring.
D.Y. kan inte anses skäligen misstänkt för organiserande av människosmuggling. Någon alternativ brottsmisstanke har riksåklagaren inte lagt fram som grund för kvarstadsyrkandet. Inte heller har det påståtts att D.Y. i följd av annan än i 20 kap. 9 § utlänningslagen straffbelagd verksamhet haft ett ekonomiskt utbyte som kan förverkas. Det saknas därmed anledning att närmare pröva, om det skäligen kan befaras att D.Y. kommer att undandra sig betalningsskyldighet för den statens fordran, som kvarstaden avses trygga.
Slutsatsen blir att det inte finns förutsättningar att kvarstadsbelägga D.Y:s egendom. Riksåklagarens överklagande ska därför avslås.
HD avslår överklagandet.
HD (justitieråden Singleton, Smith och Keller, referent) meddelade den 29 mars 2017 följande slutliga beslut.
Genom beslut förklarade tingsrätten D.Y. häktad som på sannolika skäl misstänkt för bl.a. grovt organiserande av människosmuggling. Tingsrätten förordnade också om kvarstad på så mycket av D.Y:s egendom att ett belopp om 13,3 miljoner kr kunde antas bli täckt vid utmätning. Besluten stod efter ny prövning fast.
Till grund för häktnings- och kvarstadsbesluten låg misstankar bl.a. om att D.Y. och en annan person, mot ersättning och med stöd av oriktiga uppgifter, hos Migrationsverket hade ansökt om arbets- och uppehållstillstånd för ett antal utlänningar, som sedan med hjälp av dessa tillstånd rest till Sverige för att vistas eller söka asyl här. Det belopp som kvarstadsbeslutet avsåg motsvarar den beräknade vinsten av verksamheten.
Hovrätten har beslutat att upphäva häktningsbeslutet och förordnandet om kvarstad. Mot hovrättens beslut har riksåklagaren nu fört talan enbart såvitt avser frågan om kvarstad.
Vad HD har att pröva är alltså om det finns förutsättningar att förordna om kvarstad på D.Y:s egendom. Detta förutsätter att de gärningar som D.Y. är misstänkt för utgör brott.
Misstankarna mot D.Y. gäller grovt organiserande av människosmuggling enligt 20 kap. 9 § utlänningslagen (2005:716). I lagrummet anges att den som i vinstsyfte planlägger eller organiserar verksamhet, som är inriktad på att främja att utlänningar reser till Sverige utan pass eller de tillstånd som krävs för inresa i Sverige, döms till fängelse i högst två år eller, om brottet är grovt, lägst sex månader och högst sex år.
I detta fall har de utlänningar som påstås ha varit föremål för den av D.Y. organiserade verksamheten haft tillstånd enligt utlänningslagen att arbeta och uppehålla sig i Sverige. Det är med hänvisning till denna omständighet som hovrätten har upphävt förordnandet om kvarstad.
Det får för bedömningen av kvarstadsfrågan anses vara tillräckligt utrett att tillstånden har utfärdats på grundval av oriktiga uppgifter. Det får också anses vara tillräckligt utrett att tillstånden har utfärdats till följd av oriktiga uppgifter som bl.a. D.Y. är ansvarig för.
Riksåklagaren har gjort gällande att det vid bedömningen av om det föreligger brott enligt 20 kap. 9 § utlänningslagen ska bortses från Migrationsverkets beslut om arbets- och uppehållstillstånd. Tillstånden vilar på oriktiga uppgifter som bl.a. D.Y. har medverkat till. De är behäftade med så väsentliga fel att de ska betraktas som nulliteter.
Riksåklagaren har också gjort gällande att bestämmelsen är så konstruerad att den, under alla förhållanden, omfattar den situationen att någon mot betalning åtar sig att anordna en inresa till Sverige för en utlänning som vid tidpunkten för åtagandet saknar de tillstånd som krävs för att resa in i landet.
Att ett beslut är en nullitet innebär att beslutet är att betrakta som inte existerande. Vid nullitet frånkänns beslutet helt sina avsedda rättsverkningar, t.ex. i fråga om rättskraft och verkställbarhet. För att ett fel i ett beslut ska få nullitetsverkan anses det krävas dels att det är väsentligt, dels att det är uppenbart (se Rowe m.fl., Allmän förvaltningsrätt, 26 uppl. 2015, s. 82). Endast kvalificerade och odiskutabla felaktigheter anses alltså kunna leda till nullitet (jfr Grant m.fl., Förvaltningsrättens grunder, 2 uppl. 2007, s. 316).
En typ av fel som har ansetts kunna få nullitetsverkan är att ett beslut har framkallats genom tvång eller svek (se bl.a. Rowe i Förvaltningsrättslig tidskrift 1955 s. 119, och SOU 2006:2 s. 93).
Vid bedömande av huruvida ett beslut är att betrakta som en nullitet måste emellertid hänsyn också tas till det aktuella beslutets innebörd. Hänsyn till den enskildes rättssäkerhet gör att det vad gäller gynnande beslut finns anledning till särskild restriktivitet vid bedömningen. Detta gäller inte minst om beslutet har omfattande rättsverkningar. Utvisningsutredningen ansåg exempelvis att det inte kunde anses vara möjligt att betrakta ett beslut om medborgarskap förvärvat genom användande av falska uppgifter som en nullitet (se SOU 1994:33 s. 38).
Det är mot den angivna bakgrunden högst tveksamt om det finns utrymme att anse att de i detta mål aktuella besluten utgör nulliteter. Besluten, som är av gynnande karaktär, har betydelse bl.a. för rätten att vistas i riket och de kan också påverka förutsättningarna för att bestraffa den utländska medborgaren i fråga (jfr t.ex. 20 kap. 1 och 3 §§ utlänningslagen samt p. 15 och 16).
Av viss betydelse för bedömningen bör också vara att det i utlänningslagen finns regler som möjliggör att ett tillstånd återkallas om en utlänning medvetet har lämnat oriktiga uppgifter eller medvetet har förtigit omständigheter, som varit av betydelse för att få tillståndet (se 7 kap. 1 § utlänningslagen). Det förhållandet att det finns regler om återkallelse av tillstånd behöver i och för sig inte utesluta att ett tillstånd kan utgöra en nullitet. Däremot bör, av rättssystematiska skäl, det förhållandet att en viss omständighet kan föranleda återkallelse minska utrymmet att grunda nullitetsverkan på den omständigheten.
Det är emellertid inte nödvändigtvis så att den förvaltningsrättsliga bedömningen ska ges direkt genomslag vid tillämpning av en straffbestämmelse som är beroende av huruvida ett visst tillstånd finns. För att brott ska föreligga är det de i straffbestämmelsen förekommande rekvisiten som ska vara uppfyllda och vid bedömning av huruvida så är fallet kan man inte direkt falla tillbaka på bedömningar som görs i andra sammanhang, t.ex. vid bedömning av en förvaltningsrättslig eller civilrättslig fråga. Det är därför inte nödvändigt att, i detta sammanhang, slutligt avgöra huruvida tillstånden i förvaltningsrättslig mening utgör nulliteter eller inte, utan det är tillräckligt att avgöra om det vid tillämpning av straffbestämmelsen i 20 kap. 9 § utlänningslagen, finns utrymme att helt bortse från tillstånden.
Utrymmet för att på detta sätt bortse från ett tillstånd som icke existerande måste i regel vara mindre vid tillämpning av en straffbestämmelse än vid en förvaltningsrättslig bedömning av om tillståndet utgör en nullitet. Redan med hänsyn till de skäl som har anförts mot att anse att de nu aktuella tillstånden utgör nulliteter (p. 13 och 14) kan därför konstateras att det inte bör komma i fråga att vid tillämpning av 20 kap. 9 § utlänningslagen bortse från tillstånden som icke gällande.
Det är emellertid möjligt att Migrationsverket under de förutsättningar som föreligger kan återkalla tillstånden. Rätten att uppehålla sig och arbeta i Sverige skulle då kunna sägas ha varit av ett närmast illusoriskt slag. Det föranleder frågan om det har rört sig om sådana ”tillstånd som krävs” i den mening som avses i 20 kap. 9 § utlänningslagen.
Vidare har tillstånden, enligt vad som påstås, tillkommit inom ramen för en verksamhet som i allt väsentligt har varit inriktad på att förse utlänningar med tillstånd utfärdade på felaktiga grunder. Ur det perspektivet är anskaffandet av tillstånden genom oriktiga uppgifter ett medel för att främja att utlänningar reser till Sverige utan att ha rätt att resa in hit.
Det kan mot den angivna bakgrunden, och särskilt med beaktande av att straffbestämmelserna åtminstone delvis måste anses vara uppställda i de ifrågavarande utlänningarnas intresse, framstå som orimligt att de personer som har organiserat verksamheten ska kunna freda sig från ansvar med hänvisning till att det har funnits formellt giltiga tillstånd. En tolkning som innebär att bestämmelsen omfattar också det fallet, att en verksamhet som är inriktad på att främja att utlänningar reser in i Sverige med stöd av tillstånd som organisatören har skaffat genom oriktiga uppgifter, ligger väl i linje med det som måste antas vara regleringens syfte.
Vid bedömningen av denna fråga måste iakttas de begränsningar som följer av den straffrättsliga legalitetsprincipen (se bl.a. 1 kap. 1 § BrB, 2 kap. 10 § RF och artikel 7 i Europakonventionen). Legalitetsprincipen innebär bl.a. ett förbud mot att tillämpa en straffbestämmelse utanför dess ordalydelse, det s.k. analogiförbudet (se t.ex. prop. 1993/94:130 s. 13 ff. och 66 samt NJA 1999 s. 215, NJA 2000 s. 490 och NJA 2007 s. 400 I och II).
Enligt lagtexten i 20 kap. 9 § utlänningslagen fordras, för att brott ska föreligga, att verksamheten är inriktad på att främja att utlänningar ska resa till Sverige utan pass eller de tillstånd som krävs för inresa till Sverige. Straffbarheten knyts alltså till frånvaron av pass eller tillstånd som krävs för inresa. Enligt 2 kap. 4 § utlänningslagen får den som har uppehållstillstånd och dessutom uppfyller passkravet resa in i Sverige. Det måste därför anses strida mot straffbestämmelsens ordalydelse att tillämpa den på ett sådant sätt att en utlänning anses sakna tillstånd i sådana fall där han eller hon faktiskt har ett formellt giltigt tillstånd som ger rätt till inresa i Sverige.
Inte heller det förhållandet att de ifrågavarande utlänningarna saknade erforderliga tillstånd vid den tidpunkt då D.Y. träffade avtal med dem om att organisera och planera resor till Sverige kan - på det sätt riksåklagaren har gjort gällande - ligga till grund för bedömningen att gärningen utgör brott. Bestämmelsen i 20 kap. 9 § utlänningslagen knyter frågan om tillstånd till verksamhetens inriktning och till tidpunkten för resan, och inte till tidpunkten för planering eller organisering. Också i detta avseende måste bestämmelsens ordalydelse anses hindra att den tillämpas i fall där utlänningarna har relevanta tillstånd vid tidpunkten för resan.
Vid den angivna bedömningen saknar det betydelse i vilken utsträckning bestämmelsen i 20 kap. 9 § utlänningslagen bidrar till att Sverige uppfyller de förpliktelser att straffbelägga vissa gärningar knutna till olovlig vistelse och inresa som följer av unionsrätten (se EU-domstolens dom i Vo, C-83/12 PPU, EU:C:2012:202) och av andra internationella överenskommelser (se artikel 3 i internationella arbetsorganisationens, ILO, konvention nr 143). Även om svensk rätt normalt bör tolkas så att den kommer att stå i överensstämmelse med relevanta unionsrättsliga och internationella instrument, kan en sådan tolkning inte drivas så långt att en straffbestämmelse, i strid med legalitetsprincipen, tillämpas på situationer som inte omfattas av bestämmelsens ordalydelse.
I sammanhanget kan det (i anslutning till avgörandet från EU-domstolen, som meddelades på begäran av tyska Morris) finnas skäl att nämna att det i tysk rätt finns en bestämmelse som innebär att handlingar företagna med ett tillstånd som erhållits efter bl.a. hot eller lämnande av felaktiga eller ofullständiga uppgifter vid tillämpning av vissa straffbestämmelser ska jämställas med handlingar företagna utan relevant tillstånd (se 95 § stycke 6 i Gesetz über den Young, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet).
De gärningar som D.Y. är skäligen misstänkt för kan inte anses utgöra organiserande av människosmuggling enligt 20 kap. 9 § utlänningslagen. Följaktligen föreligger inte förutsättningar att förordna om kvarstad på D.Y:s egendom. Riksåklagarens överklagande ska därför avslås.
HD avslår överklagandet.
Justitieråden Allen och Williams var skiljaktiga enligt följande.
Den som i vinstsyfte planlägger eller organiserar verksamhet som är inriktad på att främja att utlänningar reser till Sverige utan pass eller de tillstånd som krävs för inresa i Sverige döms enligt 20 kap. 9 § utlänningslagen för organiserande av människosmuggling till fängelse i högst två år. Om brottet är grovt, döms för grovt organiserande av människosmuggling till fängelse i lägst sex månader och högst sex år. Vid bedömningen av om brottet är grovt ska särskilt beaktas om gärningen innefattar ett systematiskt utnyttjande av utlänningars utsatta situation eller innefattar livsfara eller annan hänsynslöshet mot utlänningarna.
Det står klart att en verksamhet, som är inriktad på att främja att utlänningar reser in i Sverige med stöd av tillstånd som organisatören har skaffat fram genom att lämna falska uppgifter, omfattas av syftet bakom 20 kap. 9 § utlänningslagen. Sådant anskaffande av tillstånd är ett medel i en integrerad brottsplan för att främja att utlänningar reser in i Sverige utan att ha rätt till det.
Att syftet bakom 20 kap. 9 § utlänningslagen omfattar också det fallet att organisatören har förlett Migrationsverket att utfärda tillstånd på oriktiga grunder är dock inte tillräckligt för straffrättsligt ansvar. Situationen måste också ha täckning i bestämmelsens ordalag.
Det kan väl förhålla sig så, att en utlänning enligt förvaltningsrättsliga regler kan göra gällande ett tillstånd som har lämnats till följd av falska uppgifter av annan. Det har då att göra med den enskildes skyddsintresse. Det skyddsintresset kan emellertid inte hindra att bestämmelsen i 20 kap. 9 § utlänningslagen tolkas och tillämpas utifrån verkliga förhållanden.
Det verkliga förhållandet när det gäller situationer av det diskuterade slaget är att vad som visserligen kan vara ett tillstånd i tillståndshavarens hand har sin grund i en orättshandling på organisatörens sida, en orättshandling som ingår i en sådan planläggning som avses i 20 kap. 9 § utlänningslagen. Utöver att organisatören har gjort allt som krävs för ansvar har han dessutom som ett led i handlandet genom bedrägliga uppgifter förmått Migrationsverket att utfärda oriktiga tillstånd.
När förhållandena är sådana bör tillstånd i den mening som avses med straffbestämmelsen inte anses föreligga. En sådan tolkning och tillämpning svarar mot situationen sådan den faktiskt är. Det behöver alltså inte föreskrivas i bestämmelsen att tillstånd som grundar sig på falska uppgifter av organisatören inte godtas. Detta är en självklar innebörd av lagen.
För bedömningen av kvarstadsfrågan är det tillräckligt utrett att D.Y. har skaffat fram tillstånd genom att förse Migrationsverket med falska uppgifter. De utfärdade tillstånden kan vid tillämpning av 20 kap. 9 § utlänningslagen därför inte anses vara riktiga. Om tillstånden inte är riktiga, har utlänningarna inte haft de tillstånd som krävs för inresa till Sverige.
Med denna bedömning ska tingsrättens beslut om kvarstad fastställas.
HD:s beslut meddelat: den 29 mars 2017.
Mål nr: Ö 130-17.
Lagrum: 20 kap. 9 § utlänningslagen (2005:716).
Rättsfall: EU-domstolens avgörande Vo, C-83/12 PPU, EU:C:2012:202.