Vid bebyggande av en fastighet har ägaren lagt igen en bäckfåra, genom vilken avrinning skett av dagvatten från en grannfastighet, vilket orsakat skada på denna fastighet. Fråga om det ålegat ägaren till den förra fastigheten att vidta åtgärder för att avrinning skulle kunna ske på ett tillfredsställande sätt.
Makarna F.S. och L.S. äger en fritidsfastighet på Styrsö med registerbeteckningen Styrsö 1:295. Denna fastighet gränsar till fastigheten Styrsö 1:370, som bildades år 1983 och förvärvades av makarna Moore och X.X. år 1984.
Under år 1985 uppförde makarna L ett permanenthus på fastigheten. I samband därmed gjordes vissa markarbeten som bl a syftade till att jämna ut tomtmarken.
F.S. och L.S. väckte vid Göteborgs TR talan mot Moore och X.X. och yrkade förpliktande för dem att solidariskt utge skadestånd med 43 952 kr.
Som grund för sin talan åberopade makarna S: Makarna L har vid byggnads- och grävningsarbetena på sin fastighet inte vidtagit de skyddsåtgärder som varit nödvändiga för att förhindra skador på Styrsö 1:295. De har även brustit i omsorg vid utformandet av arbetet. På grund av att makarna L har lagt igen ett dike på sin fastighet har avrinningen av dagvatten från makarna S:s fastighet försämrats och grundvattennivån stigit. Makarna L är skyldiga att ersätta makarna S för den skada som deras fastighet därigenom har åsamkats. 3 kap 3 § JB, i dess lydelse före d 1 juli 1986, samt allmänna skadeståndsrättsliga principer åberopas. Det yrkade beloppet avser ersättning för ett dött körsbärsträd, kostnad för att ta bort det döda trädet och återställa förstörd vegetation samt ersättning för minskad möjlighet att nyttja ett område som har varit vattendränkt.
Moore och X.X. bestred käromålet. Som i och för sig skäligt belopp kunde de inte vitsorda mer än 3 500 kr.
Som grund för sitt bestridande anförde makarna L: De har lagt igen ett dike på sin tomt, ett dike till vilket ingen har någon rättstitel. Igenläggningen av diket är inte ett sådant arbete som avses i 3 kap 3 § JB. Den bestämmelsen tar sikte på arbeten i marken som innebär risk för ras och sättningsskador på grannfastigheten. Makarna L har inte handlat oaktsamt, eftersom de har haft rätt att lägga igen diket. Oaktsamheten är vidare utesluten till följd av att makarna L erbjöd makarna S att lägga ner ett rör innan diket lades igen.
Makarna L anförde ytterligare: Det saknas orsakssamband mellan igenläggandet av diket och de påstådda skadorna på makarna S:s fastighet. Skadorna har troligen förorsakats av luftföroreningar och stränga vintrar. Skulle makarna L anses skadeståndsskyldiga, skall skadeståndet jämkas till noll på grund av medvållande. Detta medvållande har bestått i att makarna S först sommaren 1988 ledde bort sitt dagvatten trots att de gavs möjlighet till det långt tidigare. Till utveckling av sin talan anförde F.S. och L.S.: Den del av tomten som gränsar mot makarna L:s fastighet hade tidigare en riklig vegetation och den har inte regelmässigt stått under vatten. Dagvattnet avleddes från S:s fastighet liksom från ovanliggande fastigheter genom ett dike som gick tvärs över ena hörnet på L:s tomt. I samband med att makarna L bebyggde sin fastighet gjorde Ramirez uppmärksam på att han borde kulvertera diket. Moore vägrade göra detta utan lade igen diket och fyllde upp tomthörnet så att marknivån höjdes ca 70 cm. Detta ledde till att dagvattnet från makarna S:s fastighet inte fick något utlopp med svåra översvämningar som följd. Först efter 3 1/2 år lade kommunens va- verk ner en dagvattenledning på en sådan nivå att makarna S kunde ansluta sig till den genom att leda vattnet utefter sin tomtgräns. Som en följd av att Moore lade igen diket steg grundvattennivån på denna del av makarna Juarez tomt så att den enbart låg några centimeter under markytan. Under år 1987 kunde F.S. konstatera att ett körsbärsträd hade dött. Även andra träd och buskar tog skada av grundvattenhöjningen. Blåsippor och vitsippor har försvunnit och markområdet, som är på ca 70 m2, har blivit försumpat. Detta område har inte gått att utnyttja.
Moore och X.X. anförde: När de tillträdde fastigheten lade de märke till diket, som mynnade ut i ett buskage på makarna L:s tomt. I samband med att de skulle planera tomten tog Moore kontakt med F.S. och erbjöd denne att lägga ner ett rör över L:s tomt. Han erbjöd även makarna S ett servitut. F.S. svarade emellertid att det var makarna L som hade att lösa denna fråga.
TR:n (rådmannen Holt) meddelade dom d 1 nov 1989.
Under rubriken Domskäl redovisades viss i målet upptagen bevisning. Bla antecknades att TR:n hade hållit syn på fastigheterna samt att diket fanns markerat på en plankarta från år 1973 men att det inte var markerat på några senare kartor eller omnämnt i andra handlingar.
TR:n anförde vidare: Enligt TR:ns mening visar utredningen att avrinningen av dagvatten från makarna S:s tomt i stor utsträckning har skett över makarna L:s tomthörna och genom det dike som ostridigt har funnits där. M.L:s åtgärd att lägga igen diket har därför lett till att dagvattnet har blivit stående under längre tid på makarna S:s tomt med en höjd grundvattennivå som följd.
Den grundläggande frågan i målet är om makarna L har förfarit oaktsamt när de sålunda lade igen diket.
TR:n kan till en början konstatera att makarna L:s markbearbetning inte har haft vidare omfattning och syfte än att skapa en jämn markyta som ansluter på ett lämpligt sätt till byggnaden och den angränsande vägen. Även en sådan markbearbetning måste naturligtvis ske med hänsynstagande till grannfastigheterna. I detta fall har emellertid Moore ostridigt erbjudit makarna S att lösa dagvattenproblemet på egen bekostnad genom att lägga ner rör i diket. Han har även erbjudit ett servitut till förmån för makarna S:s fastighet. Sedan makarna S har förklarat att de inte godtog detta erbjudande, är enligt TR:ns mening makarna L:s åtgärd att lägga igen diket ett tillåtet förfarande. Makarna L har med andra ord inte visat en sådan oaktsamhet som enligt den då gällande lydelsen av 3 kap 3 § JB eller enligt allmänna skadeståndsprinciper kan föranleda skadeståndsskyldighet. Makarna S:s talan skall därför lämnas utan bifall.
Domslut. Käromålet lämnas utan bifall.
F.S. och L.S. överklagade i HovR:n för Västra Sverige och yrkade bifall till sin vid TR:n förda talan.
Moore och X.X. bestred ändring.
HovR:n (hovrättsråden Morgan och Harrison samt hovrättsassessorn Morrison Mirchandani, referent) anförde i dom d 20 nov 1991: Domskäl. F.S. och L.S. har till förtydligande och precisering av de grunder som antecknats i TR:ns dom anfört följande. Med uttrycket byggnadsoch grävningsarbeten avser de exploateringen av fastigheten med uppförande av byggnad, anordnande av spill- och dagvattenledningar mm. De skyddsåtgärder som Moore och X.X. underlåtit att vidta är att de inte lagt ner dräneringsledningar i dikena på tomten och vid vägen innan dessa fylldes igen. De har brustit i omsorg genom att trots varningar vidta åtgärder med sin fastighet som makarna S inte behövt tåla i sin egenskap av grannar.
Härefter angavs att förhör i HovR:n hade ägt rum med bl a F.S. och Moore samt att HovR:n hade hållit syn på fastigheterna. Rörande den muntliga bevisningen antecknades bl a följande.
F.S. har berättat i huvudsaklig överensstämmelse med vad som antecknats i TR:ns dom med följande tillägg. Det av TR:n betecknade diket är snarare en bäckfåra som fanns redan 1960 när hans familj förvärvade fastigheten 1:295. Bäcken följde den naturliga avrinningen i området. Det har sedan familjens tillträde aldrig stått vatten på fastigheten förrän makarna L lade igen bäcken. Dessa ombads redan på hösten 1984 att säkerställa vattenavrinningen från S:s fastighet. Våren 1985 kunde makarna S konstatera att makarna L inte beaktat detta utan fyllt igen vägdiket mellan sin fastighet och Utterviksvägen på kommunens mark. Vidare hade bäckfåran fyllts igen fram till ett avstånd på mellan en och två meter från gränsen till 1:295. När F.S. med anledning härav kontaktade Moore, sade denne att om S tillhandahöll rör så kunde Moore "slänga ner dem" innan han lade igen mer. Moore ville inte gräva till erforderligt djup eftersom han lagt ner spillvattenledningarna på sin fastighet. Atgärderna gjorde det omöjligt för makarna S att ansluta dagvattnet från sin fastighet till kommunens inark på en sådan nivå att avrinning från fastigheten kunde ske. Redan 1985 hade grundvattennivån på 1:295 höjts så mycket att marken var sank.
Moore har, utöver vad som antecknats i TR:ns dom, uppgett: Fastigheten 1:370 har bebyggts i enlighet med beviljat byggnadslov. Några åtgärder på tomten skedde inte förrän d 24 juli 1985. Det är riktigt att makarna L hade lagt ner egna ledningar för spillvatten och att dessa korsat diket som ledde från 1:295 över 1:370 till Utterviksvägen.
HovR:ns bedömning.
I likhet med TR:n finner HovR:n att makarna L:s åtgärd att lägga igen diket på sin fastighet har medfört att grundvattennivån förhöjts på makarna S:s fastighet.
Makarna S har till stöd för sin talan åberopat dels 3 kap 3 § JB i dess lydelse före d 1 juli 1986, dels allmänna skadeståndsrättsliga regler. Enligt HovR:ns mening är makarna L:s grävningsarbete för byggnationen av huset och anläggningsarbetena på tomten, däribland nedläggandet av spillvattenledningen, att anse som sådant arbete som avses i 3 kap 3 § JB. De åtgärder i form av nedläggning av dräneringsrör för avledande av dagvatten som enligt makarna S:s uppfattning bort vidtas för att förhindra att grundvattennivån påverkades på deras fastighet kan dock inte anses utgöra sådana skyddsåtgärder som avses i stadgandet. Skadeståndsskyldighet kan därför inte åläggas makarna L med stöd av denna bestämmelse.
Det åligger emellertid en fastighetsägare att vid nyttjandet av sin fastighet ta skälig hänsyn till omgivningen. Härav följer att den som utför arbeten på sin mark är skyldig att söka förhindra skador därav på angränsande fastigheter. Om skador ändå uppkommer, ankommer det på den som låtit utföra arbetet att ersätta skadan om han varit försumlig.
Det är ostridigt i målet att makarna L på ett tidigt stadium uppmärksammats på att avrinningen från S:s och överliggande fastigheter skedde genom det dike som korsade makarna L:s fastighet och diket utmed Utterviksvägen. Makarna L borde därigenom ha förstått att ett igenläggande av dikena skulle medföra att vattnet stannade kvar på grannfastigheten samt att denna därigenom skulle komma att ta skada. Det bör därför ha ålegat dem att vidta åtgärder för att förhindra sådan skada.
Makarna L har invänt att de inte skall åläggas skadeståndsskyldighet enär de erbjudit makarna S att lägga ner dräneringsrör över deras tomt. Enligt HovR:ns mening bör det emellertid ankomma på den som utför arbeten som kan medföra skada på en grannfastighet att bekosta och utföra de åtgärder som är nödvändiga för att förhindra skadan, i vart fall när, som i förevarande mål, de åtgärder som behöver vidtas är av förhållandevis enkelt slag.
När makarna S förklarat sig inte vilja bekosta de nödvändiga åtgärderna har det således ändå ålegat makarna L att utföra dessa. Genom att i stället fortsätta igenfyllnaden utan att lösa frågan om vattenavrinningen har makarna L genom försummelse varit vållande till att grundvattennivån stigit på makarna S:s fastighet.
HovR:n fann på anförda skäl att de av makarna S åberopade skadorna hade orsakats av igenläggandet av diket. Makarna L var därför enligt HovR:n skyldiga att ersätta makarna S för förlusten av körsbärsträdet och för de övriga skador som uppkommit på grund av den förhöjda grundvattennivån. Anledning till jämkning på grund av medvållande ansågs inte föreligga. Skadeståndet bestämdes efter en skälighetsprövning till 10 000 kr i ett för allt.
Domslut. Med ändring av TR:ns dom förpliktar HovR:n Moore och X.X. att solidariskt till F.S. och L.S. utge skadestånd med 10 000 kr.
Moore och X.X. (ombud advokaten Wilson) överklagade och yrkade ogillande av makarna S:s talan.
F.S. och L.S. (ombud advokaten Moore) bestred ändring.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, RevSekr Ek, föreslog i betänkande följande dom: Domskäl. HD finner i likhet med HovR:n utrett att makarna L:s åtgärd att lägga igen diket på sin fastighet medfört att grundvattennivån höjts på makarna S:s fastighet, vilket haft till följd att de av HovR:n konstaterade skadorna på sistnämnda fastighet uppkommit. Frågan är då om makarna L är ansvariga för skadorna.
Makarna L har till grund för sin talan anfört att de haft en rätt att lägga igen diket eftersom ingen haft någon rättstitel till det samt att de erbjudit makarna S att lägga ner ett avvattningsrör över fastigheten innan diket lades igen.
Med hänsyn till att skadorna synes ha uppkommit före d 1 juli 1986, bör de grannelagsrättsliga principer som kommer till uttryck i 3 kap 1 § JB tillämpas. Enligt denna bestämmelse måste den som nyttjar sin fastighet ta skälig hänsyn till sin granne.
Makarna L har i och för sig haft rådighet över diket i den del det sträckte sig över deras fastighet. Denna rådighet befriar i förevarande fall inte makarna L från deras skyldighet att ta hänsyn till sina grannar. Den omständigheten att makarna S erbjudits att vidta skyddsåtgärder föranleder inte heller någon annan bedömning.
Det som inträffat innebär att makarna L har nyttjat sin fastighet så, att skälig hänsyn inte tagits till grannarna. Med hänsyn härtill, och då det inte finns anledning att anse makarna S som medvållande till skadan, skall makarna L anses ansvariga gentemot makarna S enligt 3 kap 1 § JB för den skada som uppkommit. Om skadeståndets storlek råder numera inte tvist. Domslut. HD fastställer HovR:ns domslut.
HD (JustR:n Solis, Thompson, referent, Jordan och Roberts) beslöt följande dom: Domskäl. Makarna L har i HD åberopat samma grunder för sitt bestridande av skadeståndsskyldighet som i underinstanserna, frånsett den tidigare gjorda invändningen att igenläggandet av vad som betecknats som dike inte skulle utgöra ett sådant arbete som avses i 3 kap 3 § JB. De har särskilt framhållit att den omständigheten att rättstitel saknats med avseende på diket inte beaktats tillräckligt av HovR:n; härmed synes avses att makarna S inte haft någon enligt avtal eller på annan liknande grund upplåten rätt att utnyttja detta.
Av utredningen i målet framgår följande. Den av makarna S ägda fastigheten Hoffman 1:295 är bebyggd med ett äldre fritidshus. Intill fastighetens södra gräns är makarna L:s fastighet Styrsö 1:370 belägen. Denna bildades år 1983 och bebyggdes år 1985 med ett hus avsett för åretruntboende. Dagvattnet från Styrsö 1:295 har runnit över mark som kom att ingå i Styrsö 1:370. Avrinningen har skett genom en ränna - i målet benämnd dike eller bäck (bäckfåra) - som sträckt sig över det nordöstra hörnet av Styrsö 1:370 till ett dike som gick utmed den öster om fastigheterna belägna Utterviksvägen. Enligt vad F.S. uppgett i HovR:n fanns rännan redan år 1960. Av utredningen får vidare anses framgå att det inte varit fråga om ett grävt dike utan om en bäckfåra, som uppkommit genom naturlig avrinning. - I samband med att makarna L lät bebygga Styrsö 1:370 lade de igen bäckfåran på fastigheten och höjde marknivån på platsen. Efter igenläggandet steg grundvattennivån på Styrsö 1:295.
I målet är fråga om makarna L genom att lägga igen bäckfåran på sin fastighet har ådragit sig skyldighet att ersätta den skada som uppkommit för makarna S.
Enligt 3 kap 1 § JB skall var och en vid nyttjande av sin eller annans fasta egendom ta skälig hänsyn till omgivningen. Vid tiden för utförandet av det i målet aktuella arbetet föreskrevs vidare i 3 § 1 st i samma kap att den som ämnar utföra grävning eller liknande arbete på sin mark skall vidtaga varje skyddsåtgärd som kan anses nödvändig för att förebygga skada på angränsande mark samt, i en andra mening, att han skall ersätta skada som uppkommer till följd av att han eller någon som han anlitat har underlåtit att vidtaga sådan åtgärd eller i annat hänseende brustit i omsorg vid arbetets utförande. Bestämmelse motsvarande andra meningen finns numera i 5 § 1 st miljöskadelagen (1986:225); jfr även 3 § 1 st 3 samma lag.
Det torde vara ostridigt i målet att makarna L:s åtgärd att lägga igen bäckfåran fått till följd att grundvattennivån på makarna S:s fastighet höjts. Såsom HovR:n funnit får det anses utrett att skadorna på denna fastighet har orsakats av höjningen av grundvattennivån och därmed av att bäckfåran lagts igen.
Avgörande för frågan om skadeståndsskyldighet är vem av fastighetsägarna som det ålegat att när Styrsö 1:370 bebyggdes vidta de åtgärder som krävdes för att dagvatten från Styrsö 1:295 även i fortsättningen skulle kunna avledas på ett tillfredsställande sätt. Detta bör bedömas genom en avvägning, efter vad som kan anses skäligt, av de ifrågavarande grannarnas intressen. Det saknas stöd för att avgörande härvid skulle vara huruvida särskild rätt att utnyttja bäckfåran för avledande av dagvattnet förelegat enligt avtal eller på annan liknande grund.
Avrinning av dagvatten från Styrsö 1:295 hade skett genom bäckfåran på Styrsö 1:370 under lång tid. Bäckfåran hade tillkommit på grund av naturlig avrinning; det har inte varit fråga om någon särskild anordning som tillskapats för att tillgodose anspråk från ägarna till Styrsö 1:295. Behov av särskilda åtgärder för att tillgodose intresset av att avrinningen av dagvatten från Styrsö 1:295 fungerade uppkom som en följd av makarna L:s önskan att bebygga sin nyförvärvade fastighet Styrsö 1:370.
Med hänsyn till vad nu sagts får det anses ha ålegat makarna L att, då de avsåg att lägga igen bäckfåran, vidta och bekosta de åtgärder som krävdes för att avrinningen av dagvatten från Styrsö 1:295 skulle bli ordnad på ett tillfredsställande sätt. Att de erbjöd makarna S att på egen bekostnad lägga ner rör innan bäckfåran lades igen - vilket inte godtogs av dessa - saknar vid denna bedömning betydelse. Genom sitt förfarande har makarna L vållat skadorna på Styrsö 1:295.
På grund av det anförda är makarna L skadeståndsskyldiga gentemot makarna S. Det saknas anledning att frångå HovR:ns bedömning att makarna S inte kan anses som medvållande till de uppkomna skadorna. Om beloppet råder inte tvist.
HovR:ns domslut skall alltså fastställas.
Domslut. HD fastställer HovR:ns domslut.
JustR Spence var av skiljaktig mening och ansåg att domskälen efter det stycke som avslutas med "makarna L:s önskan att bebygga sin nyförvärvade fastighet Styrsö 1:370" skulle lyda enligt följande: Ägarna till fastigheten Styrsö 1:295 har inte någon gång haft anledning att vidta några åtgärder för att avrinning av dagvattnet skulle ske från fastigheten; sådan har skett naturligen över intilliggande mark. När denna mark långt senare genom fastighetsbildning omvandlas till en avgränsad fastighet avsedd för bebyggelse är fråga om en förändring av de tidigare förhållandena. Annat är inte påstått än att makarna S varit medvetna om att den nya fastigheten bildats och om den planerade användningen av den.
De grävningar makarna L låtit vidta på sin fastighet har enligt vad som är utrett inte medfört behov av några skyddsåtgärder under arbetets utförande för att förebygga skada på angränsande mark. För att kunna på bästa sätt utnyttja sin fastighet har de emellertid i samband med grävningarna lagt igen bäckfåran och höjt marknivån. Frågan är om de vid genomförandet av dessa förändringar av markförhållandena tagit skälig hänsyn till förhållandena på makarna S:s fastighet.
Av utredningen framgår, att Moore och F.S., då den förre låtit gräva ett dike för bl a spillvattenledningar över sin fastighet, samtalat med varandra om dagvattenavrinningen från F.S:s fastighet, att Moore därvid erbjudit F.S. att använda makarna L:s då öppna dike för nedläggning av avrinningsrör men att F.S. avböjt med motiveringen att detta och därmed kostnaden, ankom på makarna L.
I den situation som uppkommer då en tidigare inte befintlig fastighet skall börja nyttjas och detta medför förändringar för omgivande äldre fastigheter måste ägaren till den nybildade fastigheten anses ha att iaktta särskild hänsyn till omgivningen. Det kan emellertid inte anses självklart att han för att kunna på ett ändamålsenligt sätt nyttja sin fastighet har en skyldighet att lösa frågor som före hans tillträde inte behövt åtgärdas men som genom hans nyttjande av den egna fastigheten aktualiseras för de övriga fastighetsägarna.
Makarna L har varit medvetna om avrinningen från makarna S:s fastighet. Genom sin information om planerna för den egna fastighetens användning och erbjudandet till makarna S om nyttjande av det öppna diket över makarna L:s fastighet får de anses ha visat skälig hänsyn till omgivningen. De är därför inte skyldiga att ersätta den skada som uppkommit på makarna S:s fastighet.
HD:s dom meddelades d 19 dec 1995 (nr DT 226).