En person har olovligen avverkat fyra uppvuxna tallar på en annan persons villafastighet. Gärningen har bedömts som skadegörelse av normalgraden och påföljden har bestämts till böter. Vid en beräkning av skadeståndet har det inte ansetts möjligt att återanskaffa likvärdiga träd. Skadeståndet har därför, utöver vedvärdet, bestämts med utgångspunkt i en uppskattning av fastighetens minskade försäljningsvärde.
Allmän åklagare och B.-M.B. förde vid Gotlands tingsrätt den talan mot P.L. som framgår av tingsrättens dom.
Tingsrätten (ordförande tingsfiskalen Neal) anförde i dom den 22 december 2011 följande.
Yrkanden m.m.
Åklagaren har - som hon slutligen bestämt sin talan - yrkat ansvar för P.L. enligt följande gärningsbeskrivning.
Grov skadegörelse. P.L. har den 23-24 juni 2010 på Krokvägen i Själsö inom Gotlands kommun olovligen sågat ner tre stora tallar på B.-M.B:s tomt och skadat ytterligare tre tallar genom att såga i dem. Värdet på de skadade tallarna uppgår till ca 236 700 kr exklusive moms, vilket är av stor ekonomisk betydelse.
B.-M.B. har biträtt åtalet och yrkat att P.L. ska förpliktas att till henne betala skadestånd med 400 000 kr - varav 295 834 kr för kostnad för förvärv, plantering och etablering av fyra nya tallar, 96 566 kr för tillkommande mark- och beredningsarbeten, 3 600 kr för ved och 4 000 kr för terapi - jämte ränta enligt 6 § räntelagen från den 24 juni 2010 till dess betalning sker.
Utöver det som framgår av gärningsbeskrivningen har B.-M.B., som grund för sitt enskilda anspråk, angett att hon är mycket trädgårdsintresserad, att hon på tomten anlagt en visningsträdgård med bland annat syrenbuskar och en karpdamm, att det till följd av brottet bildats en ”glugg” mellan de träd som finns kvar på tomten, att den sluttning där tallarna stått numera är exponerad för solen och att hon till följd av brottet behövt genomgå terapi. Vidare har hon gjort gällande att de tillkommande mark- och beredningsarbetena kommer att vara nödvändiga på grund av att det är besvärligt att plantera nya träd där tallarna stått.
P.L. har erkänt att han fällt tre tallar och skadat en tall på ett sådant sätt att den behövt fällas. Han har underkastat sig ansvar för skadegörelse och medgett att till B.-M.B. betala skadestånd med 25 000 kr jämte begärd ränta. I övrigt har han bestritt bifall till B.-M.B:s enskilda anspråk.
Som grund för sin inställning har P.L. angett framför allt att värdet av B.-M.B:s fastighet endast påverkats marginellt av att tallarna fällts, att det går att ersätta tallarna med nya tallar till en betydligt lägre kostnad än den B.-M.B. hävdat, att B.-M.B. inte kan ha rätt till ersättning både för att köpa nya tallar och för den ved som kommit från tallarna samt - som det måste uppfattas - att brottet inte kan ha orsakat B.-M.B. ett sådant lidande att hon kan tillerkännas ersättning för kostnad för terapi.
Han har vidare gjort gällande att B.-M.B:s tomt utgör en naturtomt och väderstrecksmässigt är belägen på ett sådant sätt att den sluttning där viss växtlighet funnits inte varit särskilt exponerad för solen, att de numera fällda tallarna, eller åtminstone de tre tallar han själv fällt, stått på plan mark ovanför själva sluttningen, att C.B:s värderingsmetod inte är avsedd för en sådan skada som det nu är fråga om, att nya tallar bör kunna köpas in eller på annat sätt fås från Gotland samt att B.-M.B. bör ha rätt till så kallat rotavdrag.
B.-M.B. P.L. har hörts över åtalet. På åklagarens och B.-M.B:s begäran har vittnesförhör med C.B. ägt rum. Skriftlig bevisning har åberopats och på P.L:s begäran har hållits syn på den plats på B.-M.B:s tomt där de numera fällda tallarna stått.
Av P.L:s uppgifter och utredningen i övrigt har framgått att han, i berusat tillstånd, fällt tre gamla tallar på B.-M.B:s tomt och att han dessutom sågat i tre andra tallar på platsen. Vidare har kommit fram att en av de sistnämnda tallarna skadats så allvarligt att det varit nödvändigt att fälla den, men att de två andra tallarna än i dag, vid tidpunkten för huvudförhandlingen, står kvar på tomten och är livskraftiga. P.L. får därmed anses ha skadat - det vill säga åstadkommit en negativ värdeförändring på - endast fyra tallar.
Utredningen har dessutom visat att P.L. vid tillfället använt en så kallad fogsvanssåg och att händelseförloppet därför måste ha varit förhållandevis utdraget. Trots att P.L. varit berusad måste hans tillvägagångssätt därför anses visa att han handlat med uppsåt.
Som kommer att utvecklas nedan, och som P.L. måste ha insett, har de skadade tallarna varit av stor ekonomisk betydelse. P.L. ska därför - och eftersom det, med hänsyn till hur åklagaren rubricerat brottet och i övrigt fört sin talan, i gärningsbeskrivningen måste anses ligga ett påstående om att skadan på tallarna varit till men för B.-M.B. - dömas för grov skadegörelse.
Brottet har ett straffvärde, liksom straffmätningsvärde, om två månaders fängelse. Det har inte något artvärde. Eftersom det saknas särskild anledning att befara att P.L. kommer att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet ska påföljden bestämmas till villkorlig dom med 55 dagsböter.
Enligt 5 kap. 7 § skadeståndslagen (1972:207) ska skadestånd med anledning av sakskada omfatta ersättning för bland annat (i) sakens värde eller reparationskostnad och värdeminskning samt (ii) annan kostnad till följd av skadan. Det säger sig självt att det inte är möjligt att reparera träd som har fällts, utan att trädens värde bör vara utslagsgivande för beräkningen av skadan. Något annat sätt att bedöma det värdet än i enlighet med återanskaffningskostnaden torde inte finnas och av central betydelse blir därför hur den kostnaden ska bestämmas. I målet får det i det sammanhanget anses vara avgörande om tallarna haft en sådan funktion att de bör ersättas med tallar av den storlek som B.-M.B. förordat, eller om det i stället är tillräckligt att ersätta dem med mindre tallar, exempelvis plantor.
Av utredningen har framgått att de skadade tallarna har varit förhållandevis gamla och stått på B.-M.B:s tomt i nära anslutning till hennes bostadshus. De har å ena sidan inte varit planterade prydnadsträd eller annars haft särskilt förskönande egenskaper men har å andra sidan utgjort en del av den växtlighet - både naturlig och av B.-M.B. anlagd - som funnits på tomten. Som B.-M.B. hållit fram finns det numera en framträdande ”glugg” mellan de kvarvarande tallarna. Det sagda får anses innebära att tallarna, till skillnad från exempelvis träd på en renodlad skogsfastighet, haft en sådan funktion att de bör få ersättas med åtminstone 3-4 meter höga träd.
C.B:s uppgifter och det av henne upprättade värderingsutlåtandet ger starkt stöd för att kostnaden för att förvärva fyra stycken 3-4 meter höga tallar uppgår till 99 500 kr inklusive mervärdesskatt (419 9001,25). Någon utredning som talar för att sådana tallar skulle kunna förvärvas till en lägre kostnad än så har inte lagts fram i målet. Sammantaget är det styrkt att återanskaffningskostnaden uppgår till åtminstone 99 500 kr.
Även vad gäller kostnaden för att etablera de nya tallarna på B.-M.B:s tomt - vilket är en del av återanskaffningskostnaden eller, under alla förhållanden, en annan kostnad till följd av skadan - har, avseende ett belopp om cirka 200 000 kr inklusive mervärdesskatt, utredningen bestått av C.B:s uppgifter och av det av henne upprättade värderingsutlåtandet.
Enligt tingsrättens bedömning framstår de uppskattningar och uträkningar som legat till grund för C.B:s bedömning som förhållandevis skönsmässiga och det har vidare inte tydligt redogjorts för vilka planerade åtgärder som ligger till grund för beräkningarna. Vad som angetts i utlåtandet får dessutom inte stöd av något skriftligt underlag, exempelvis offerter. Vid sådana förhållanden kan det inte anses styrkt att kostnaderna för etablering kommer att uppgå till påstått belopp. Som tingsrätten nedan återkommer till finns det däremot förutsättningar för att, med stöd av 35 kap. 5 § RB, uppskatta denna kostnad.
B.-M.B. har vidare gjort gällande att hon, utöver den etableringskostnad som C.B. uppskattat, kommer att ha en kostnad på omkring 95 000 kr till följd av att de nya tallarna ska etableras i en sluttning. Någon utredning till stöd för det påståendet har dock inte åberopats i målet, utan B.-M.B. har tvärtom angett att beloppets storlek bestämts bland annat för att åstadkomma ett jämnt sammanlagt skadeståndsbelopp, det vill säga 400 000 kr.
Det kan alltså konstateras att B.-M.B. gjort gällande att den sammanlagda etableringskostnaden uppgår till ett påfallande högt belopp, men att det inte finns någon tillförlitlig utredning i den delen. Samtidigt står det klart att etablering av nya tallar är förenad med en betydande kostnad och att det vidare är svårt att föra bevisning om storleken av den kostnaden. Det finns därmed förutsättningar för att, med stöd av 35 kap. 5 § RB, bestämma den samlade ersättningen för etablering av de nya tallarna till ett skäligt belopp. Vid en sådan bedömning anser tingsrätten att ersättningen ska bestämmas till 75 000 kr. Vad P.L. angett om att B.-M.B. kan ha rätt till så kallat ROT-avdrag eller vad han i övrigt anfört ger inte anledning till att göra någon annan bedömning.
Eftersom B.-M.B. får ersättning för att köpa och etablera nya tallar bör hon inte också få ersättning för ved från de fällda träden. Yrkandet om det ska därför ogillas. Det är inte heller styrkt att det varit nödvändigt för B.-M.B. att genomgå terapi. Även yrkandet om ersättning för det ska därför ogillas.
Det anförda innebär att B.-M.B:s enskilda anspråk ska bifallas på så sätt att P.L. ska förpliktas att till henne betala skadestånd med 174 500 kr jämte begärd ränta.
Tingsrätten dömde P.L. enligt 12 kap. 3 § BrB för grov skadegörelse till villkorlig dom och 55 dagsböter på 200 kr.
P.L. ålades att betala skadestånd till B.-M.B. med 179 500 kr jämte ränta enligt 6 § räntelagen från den 24 juni 2010 till dess betalning sker.
P.L. och B.-M.B. överklagade i Svea hovrätt med de yrkanden som framgår av hovrättens dom.
Hovrätten (f.d. hovrättsrådet Buck, hovrättsråden Mcdonald och Burton, referent, samt två nämndemän) anförde i dom den 22 november 2012 följande.
P.L. har yrkat att gärningen ska rubriceras som skadegörelse av normalgraden och att skadeståndet ska nedsättas till det av honom medgivna beloppet 25 000 kr jämte ränta.
Åklagaren har motsatt sig att tingsrättens dom i ansvarsfrågan ändras.
B.-M.B., som biträtt åtalet i hovrätten, har även hon motsatt sig att tingsrättens dom såvitt avser ansvarsfrågan ändras samt för egen del yrkat att hovrätten fullt ut ska bifalla hennes vid tingsrätten framställda skadeståndsyrkande avseende kostnad för förvärv, plantering och etablering av fyra nya tallar med 295 834 kr och för tillkommande mark- och beredningsarbeten med 96 566 kr, eller sammanlagt 392 400 kr.
Part har bestritt motparts ändringsyrkande.
Utredningen är densamma som vid tingsrätten.
Som tingsrätten har funnit har P.L. uppsåtligen på B.-M.B:s tomt fällt tre tallar och skadat ytterligare en tall så allvarligt att det varit nödvändigt att fälla den. Träden har haft ett ekonomiskt värde för B.-M.B. och gärningen har därmed inneburit ett sådant men för hennes rätt till egendom som avses i 12 kap. 1 § BrB. P.L. har härigenom gjort sig skyldig till skadegörelse.
Frågan är hur stor skada P.L. orsakat B.-M.B. genom sitt handlande. Svaret på den frågan har betydelse såväl för gärningens rubricering och straffvärde som för skadeståndets storlek.
Som tingsrätten har funnit bör återanskaffningskostnaden ligga till grund för bedömningen av skadans storlek. Denna bör uppskattas utifrån vad det kostar att införskaffa nya träd, plantera dem på platsen och sköta om dem under etableringstiden. Denna metod för att beräkna skadans storlek har använts i ett antal domstolsavgöranden. Ersättning har dock inte undantagslöst dömts ut motsvarande kostnaden för återplantering av helt likvärdiga träd. Många gånger har det ansetts tillräckligt att ersätta olovligen nedtagna träd med plantering av betydligt mindre och därmed billigare träd. Det är B.-M.B. som har att visa vilken skada hon lidit. Hon har åberopat ett värderingsutlåtande av arboristen C.B., Svartsjö Trädkonsult.
P.L. har ifrågasatt såväl C.B:s värderingsmetod som de i utlåtandet angivna prisuppgifterna och gjort gällande att det på Gotland för en kostnad om 25 000 kr går att köpa 4 tallar och få dem planterade. Han har därtill uppgett att priset för en tall med en stamomkrets på 32 cm 1 meter ovan marken, inklusive plantering, år 1997 uppgick till 1 450 kr enligt en samtida promemoria från Lantmäteriverket samt att de nu fällda tallarna vuxit på plan mark där det inte är svårt att plantera.
Värderingsutlåtandet av C.B. bygger på en dansk värderingsmetod, VAT 03. Av utlåtandet framgår följande. Värderingsmodellen är anpassad främst till träd i offentlig miljö. Värderingen utgår från inköpspris och kostnad för etablering av ett plantskoleträd i rimlig storlek, varefter en justering görs med beaktande av de nedtagna trädens storlek, dessas kondition, placering och ålder. För träd i privat trädgård används en neutral placeringsfaktor. Värderingen är gjord utifrån den information som getts om stubbarna och markförhållandena samt kvarvarande träd på platsen - av vilka majoriteten uppges ha varit av god vitalitet. De i värderingen valda ersättningsträden har en stamomkrets på 30-35 cm 1 meter ovan marken, vilket enligt utlåtandet är en av de större storlekarna av den aktuella tallsorten som kan köpas från svensk plantskola. Vidare framgår att de i utlåtandet angivna etableringskostnaderna har baserats på plantering av träd i gatu- eller parkmiljö enligt en à-prislista från trafikkontoret Stockholms stads årsentreprenörer samt att de extrakostnader som markförhållandena och otillgängligheten i B.-M.B:s trädgård medför, inte ingår i värderingen. Inköpspriserna omfattar inköp exklusive frakt från Stångby plantskola i Lund. Samtliga belopp har angivits exklusive mervärdesskatt.
Någon annan utredning rörande inköpspriser och etableringskostnader än C.B:s värdering har inte åberopats. Hovrätten finner därför att dessa uppgifter ska läggas till grund för bedömningen av återanskaffningskostnaden. Med hänvisning till att det får anses rimligt att de nedtagna träden ersätts med betydligt mindre träd ska något tillägg relaterat till de gamla trädens storlek inte göras till inköpspriset. Inköpspris och etableringskostnaden för 4 tallar uppgår enligt värderingsutlåtandet till 145 206 kr exklusive mervärdesskatt, vilket blir 181 507 kr med mervärdesskatten inräknad.
B.-M.B. har, utöver yrkad ersättning för förvärv, plantering och etablering av fyra nya tallar, även yrkat ersättning för tillkommande mark- och beredningsarbeten med 96 566 kr. Hon har uppgett att de nedtagna tallarna vuxit på en klapperstensås som är särskilt besvärlig att plantera i. Av värderingsutlåtandet framgår att de extrakostnader som markförhållandena och otillgängligheten i B.-M.B:s trädgård medför, inte ingår i den gjorda värderingen. Det är sålunda inte i och för sig uteslutet att ersättning även skulle kunna utgå för sådana kostnader. B.-M.B. har inte åberopat något som helst underlag för det yrkade beloppet. Enligt hovrättens mening borde det inte vara förknippat med några särskilda svårigheter att ta fram en utredning som visar vad de tillkommande markarbetena skulle uppgå till. Det saknas därför skäl att med stöd av 35 kap. 5 § RB uppskatta skadan till ett skäligt belopp. Hennes yrkande om ersättning för tillkommande mark- och beredningsarbeten ska därför avslås.
Återanskaffningskostnaden för tallarna uppgår enligt hovrätten således till 181 507 kr och skadan överstiger därmed väl gränsen för grovt brott. Den gärning P.L. har gjort sig skyldig till ska därför rubriceras som grov skadegörelse. Tingsrättens dom ska därför inte ändras i den delen. Inte heller i fråga om påföljd gör hovrätten någon annan bedömning än den tingsrätten har gjort.
Det skadestånd som P.L. ska betala till B.-M.B. ska, till följd av den bedömning som hovrätten gjort i fråga om trädens värde, bestämmas till 181 507 kr. På beloppet ska utgå ränta.
Hovrätten ändrar tingsrättens dom endast på det sättet att det skadestånd som P.L. ska betala till B.-M.B. bestäms till 181 507 kr jämte av tingsrätten angiven ränta.
P.L. överklagade hovrättens dom och yrkade att HD skulle bedöma gärningen som skadegörelse av normalgraden och under alla förhållanden mildra påföljden samt sätta ned skadeståndet till det belopp som han medgett, 25 000 kr.
Riksåklagaren och B.-M.B. motsatte sig att hovrättens dom ändrades.
HD beviljade prövningstillstånd med utgångspunkt i vad hovrätten hade funnit utrett.
Målet avgjordes efter huvudförhandling.
HD (justitieråden Simpson, Martin, Stout Toijer, referent, Nguyen och Greer; Simpson skiljaktig i viss del) meddelade den 2 april 2015 följande dom:
HD:s prövning utgår från att P.L. olovligen har fällt tre tallar och skadat ytterligare en tall så allvarligt att det har varit nödvändigt att fälla den. Tallarna har stått på B.-M.B:s villafastighet i Själsö, utanför Visby. Efter vad som är känt var tallarna självsådda och alltså inte planterade. Den yngsta tallen var ungefär 65 år och den äldsta ungefär 115 år. Tallarnas höjd var 15-20 meter.
Tallarna växte tillsammans med några andra träd nära gränsen mot grannfastigheten. Grannarna hade tidigare sagt till B.-M.B. att några av hennes tallar hindrade solljuset från att nå fram till deras fastighet, och de hade frågat om hon kunde tänka sig att fälla tallarna, något som B.-M.B. dock inte hade gått med på. P.L. var vid det aktuella tillfället, i juni 2010, gäst hos grannarna.
I enlighet med hovrättens dom har P.L. gjort sig skyldig till skadegörelsebrott. Hovrätten har bedömt gärningen som grov skadegörelse enligt 12 kap. 3 § BrB och bestämt påföljden till villkorlig dom och 55 dagsböter.
Hovrätten har också förpliktat P.L. att betala skadestånd till B.-M.B. med 181 507 kr. Hovrätten har lagt återanskaffningskostnaden till grund för sin beräkning av skadeståndet och uppskattat skadan efter vad det kostar att skaffa nya träd, plantera dem på platsen och sköta dem under etableringstiden.
Frågorna i HD är dels hur P.L:s gärning ska bedömas straffrättsligt, dels hur skadeståndet till B.-M.B. ska bestämmas. Vid avgörandet av båda dessa frågor har storleken av den skada som P.L. har orsakat B.-M.B. betydelse.
Skadestånd med anledning av sakskada omfattar ersättning för bl.a. sakens värde eller reparationskostnad och värdeminskning (5 kap. 7 § 1 skadeståndslagen). När en sak har gått helt förlorad, har den skadelidande alltså rätt till full ersättning för sakens värde. Enligt motiven till skadeståndslagen ska värdet bestämmas enligt allmänt tillämpliga principer och exempelvis kan försäljnings- eller återanskaffningsvärdet läggas till grund för beräkningen. (Se prop. 1972:5 s. 580.)
Enligt uttalanden i den juridiska litteraturen ska sakens värde som huvudregel svara mot återanskaffningskostnaden. Att återanskaffningskostnaden läggs till grund för skadeståndsberäkningen anses också vara det vanligaste. Ersättningen bestäms då med ledning av vad det kostar att köpa ny egendom av samma slag som den skadade med avdrag för bl.a. ålder och bruk. Som ett alternativ till återanskaffningskostnaden anges att skadeståndet kan beräknas med utgångspunkt i sakens försäljningsvärde.
En beräkning som grundas på återanskaffningskostnaden leder normalt till en högre ersättning och är alltså fördelaktigare, sett ur den skadelidandes perspektiv. Om beräkningen görs på detta sätt, ska det vara möjligt för den skadelidande att skaffa annan egendom i stället för den som har skadats. På så sätt tillgodoses skadeståndets reparativa funktion. (Jfr Franco och Douglas, Skadeståndslagen. En kommentar m.m., 5 uppl. 2014, s. 383 och 385, Day och Bennett, Skadeståndsrätt, 9 uppl. 2014, s. 382 f. samt Jackson, Skada och värde, 1953, s. 389 ff.)
En beräkning på grundval av försäljningsvärdet kan komma i fråga om den i ett särskilt fall leder till en högre ersättning än ett skadestånd beräknat på kostnaden för återanskaffning. Försäljningsvärdet har använts också när en totalskadad egendom är unik och inte möjlig att återanskaffa. Ibland har träd och andra växter, som har lång livslängd och som växer sakta, kommit att räknas till denna kategori av egendom. (Jfr Bennett, Skadeståndsberäkning vid sakskada, 2 uppl. 2012, s. 89.)
HD har i två äldre rättsfall beräknat skadeståndet vid obehörig och olovlig avverkning av träd som inte bara har haft ett vedvärde utan också bidragit till platsens skönhet. Domstolen har då funnit att den som har vållat skadan ska ersätta fastighetsägaren för både vedvärdet och trädens prydnadsvärde (NJA 1898 s. 290 och NJA 1919 s. 1, jfr SvJT 1921 rf. s. 70).
Den ekonomiska skadan synes i de angivna fallen ha bestått i att fastighetens försäljningsvärde har minskat samtidigt som skadeståndet ytterst har fått uppskattas efter skälighet (Anderson, Om rättsskydd för skönhetsvärden, JFT 1973 s. 155 ff. på s.160 f., Holden, a.a. s. 130 f. samt Marquez, Om rekvisiten skada och vinning vid förmögenhetsbrotten, 1948, s. 21). Motivet för en sådan tillämpning får antas närmast ha varit att växande träd inte kan ersättas av någon ny eller motsvarande egendom. En skälighetsuppskattning kan emellertid behöva göras för att man ska kunna uppnå ett materiellt sett rimligt resultat. Det kan sålunda vara svårt att visa en mätbar förändring av fastighetens försäljningsvärde när ett mindre antal träd har avverkats olovligen (Radetzki, a.a. s. 130 och 132 f.).
Värdet av olovligen avverkade träd som representerar mer än ett vedvärde bör beräknas med de nu angivna utgångspunkterna. I första hand ska beräkningen alltså, liksom vid totalskada på annan egendom, göras med ledning av återanskaffningskostnaden. Den metoden förutsätter emellertid att de avverkade träden är möjliga att ersätta. Det kan inte krävas att den nya egendomen helt svarar mot den skadade egendomen. Ett sådant krav är i praktiken inte möjligt att uppfylla i fråga om växande träd och skulle därmed alltför mycket inskränka det skydd som för den skadelidande ligger i att återanskaffningskostnaden läggs till grund för ersättningen. Det får därmed anses tillräckligt att likvärdiga träd kan anskaffas (jfr 6 kap. 2 § första stycket försäkringsavtalslagen, 2005:104, och Holden, a.a. s. 110). Längre än så är det emellertid inte möjligt att utsträcka principen om att värdet ska beräknas efter återanskaffningskostnaden.
Att ersättningsträden i vissa avseenden påminner om de avverkade träden - att de är så lika som möjligt - innebär inte i och för sig att det är fråga om en återanskaffning eller om likvärdig egendom. Om de inte är likvärdiga, måste synsättet vara att de avverkade träden inte kan ersättas genom återanskaffning av några andra träd. Ersättningen får då beräknas på grundval av ett minskat försäljningsvärde. I normalfallet blir det fråga om fastighetens, inte trädens, minskade värde. (Jfr Radetzki, a.a. s. 132 f., jfr också A. Le, Erstatningsretten, 5. udgave 1989 under medverkan av Sims, s. 341, Coleman, Skadeståndsrätt, 1975, s. 280, samt Scott och Hill, Finsk skadeståndsrätt, 2014, s. 443.)
Värderingen av skador på växande träd kommer därmed att i hög grad bli beroende av förhållandena i det särskilda fallet. Det blir aktuellt att tala om ersättningsträd främst när de skadade träden är planterade, kanske just i syfte att pryda fastigheten och förhöja platsens skönhet eller för att avskärma fastigheten från omgivningen. Normalt torde det också få krävas att det är fråga om skada på relativt unga träd, så att nya plantor av ungefär samma storlek kan skaffas.
Från allmänna utgångspunkter ter det sig betydligt svårare att anskaffa träd för att ersätta självsådda träd som har utvecklats naturligt under lång tid. I sådana fall framstår det inte som praktiskt genomförbart att skaffa träd som i egentlig mening är likvärdiga med de avverkade. Det är därmed inte möjligt att beräkna ersättningen med ledning av en återanskaffning, som ju inte kan ske. Skadeståndsberäkningen får då i stället grundas på fastighetens minskade försäljningsvärde. På så sätt blir det möjligt att beräkna en ekonomisk skada för fastighetsägaren på objektiva grunder och att undvika mer subjektiva inslag i bedömningen av skönhetsvärden i naturen. Som har anförts i det föregående (p. 11) kan dock den påvisbara minskningen av fastighetens värde bli förhållandevis liten eller ingen alls. För att materiellt otillfredsställande resultat ska kunna undvikas, måste det då finnas utrymme för en uppskattning av skadan efter skälighet (jfr NJA 2011 s. 576). Också den bedömningen ska göras på objektiva grunder och med utgångspunkt i vad som allmänt sett kan antas påverka fastighetsvärdet i ett särskilt fall.
De tallar som nu är aktuella var relativt gamla och växte naturligt på B.-M.B:s fastighet. Det finns inte stöd för slutsatsen att de kunde ersättas genom återanskaffning av likvärdiga tallar. Tvärtom ger utredningen vid handen att de tallar som fanns att tillgå också vid ett inköp på annan ort var betydligt lägre och tunnare och inte på mycket lång tid skulle ge samma intryck på platsen som de avverkade tallarna.
Ersättningen får därför bestämmas med ledning av försäljningsvärdet på B.-M.B:s fastighet. Det finns inte någon utredning om detta och minskningen av värdet får därför uppskattas.
Det bör då vägas in i bedömningen att det finns flera andra träd vid den plats där den olovliga avverkningen genomfördes. Avverkningen har inte lett till att fastighetsdelen ligger helt oskyddad men har skapat en öppning bland träden och på det sättet för lång tid framöver förändrat en del av fastighetens utseende och påverkat den naturliga växtlighet som hade bevarats. Den avskärmning som tidigare fanns mot grannfastigheten har också blivit glesare. Skadan som P.L. på detta sätt har orsakat B.-M.B. får anses uppgå till 30 000 kr. Till detta kommer värdet av den ved som har gått förlorad för henne eller sålunda 3 600 kr.
Skadeståndet till B.-M.B. ska därmed bestämmas till 33 600 kr.
Straffskalan för skadegörelse av normalgraden är enligt 12 kap. 1 § BrB böter eller fängelse i högst ett år och för grov skadegörelse enligt 12 kap. 3 § fängelse i högst fyra år. Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om gärningen har lett till synnerlig fara för någons liv eller hälsa, om skadan har drabbat en sak av stor kulturell eller ekonomisk betydelse eller om skadan annars är synnerligen kännbar.
Riksåklagaren har gjort gällande att skadegörelsen är grov, främst av det skälet att värdet på de skadade tallarna är av stor ekonomisk betydelse.
Enligt rättspraxis ska en skadegörelse röra betydande värden, om gärningen av det skälet ska anses vara grov. När bedömningen grundas bara på den skadade egendomens värde anses dock gränsen mellan skadegörelse och grov skadegörelse ligga lägre än gränsen mellan stöld och grov stöld. Mera renodlade värderesonemang synes dock vara sällsynta i fall av grov skadegörelse och bara när omständigheterna vid brottet är särskilt allvarliga brukar brottet kvalificeras som grovt (prop. 2002/03:138 s. 20 f. och 24 samt Nguyen m.fl., Studier rörande påföljdspraxis m.m., 5 uppl. 2013, s. 632; jfr också NJA 1988 s. 351).
HD har i det föregående (p. 19) kommit fram till att B.-M.B. har rätt till ett skadestånd på 33 600 kr. Det finns inte skäl att vid en straffrättslig bedömning värdera skadan på något annat sätt. Åtalet bygger på att de skadade tallarnas värde har varit betydligt högre. Med utgångspunkten att tallarna har haft ett värde strax över 30 000 kr är det klart att skadan inte har drabbat en sak av stor ekonomisk betydelse i den mening som avses i 12 kap. 3 § BrB. Det finns inte heller några andra omständigheter som talar för att brottet ska bedömas som grovt.
P.L:s gärning ska därför bedömas som skadegörelse av normalgraden.
Vid bedömningen av straffvärdet ska hänsyn tas till den skada, kränkning eller fara som gärningen har inneburit, vad P.L. har insett om detta samt de avsikter eller motiv som han har haft (29 kap. 1 § andra stycket BrB).
P.L. har berättat att det enligt hans uppfattning rörde sig om ”vanliga tallar” med ett visst vedvärde. Det är emellertid ställt utom rimligt tvivel att han förstod att de hade ett ytterligare värde för B.-M.B.
Brottets straffvärde motsvarar 80 dagsböter.
HD ändrar på det sättet hovrättens domslut, att domstolen dels bedömer P.L:s gärning som skadegörelse enligt 12 kap. 1 § BrB och bestämmer påföljden till 80 dagsböter på 50 kr, dels sätter ned det skadestånd som P.L. ska betala till B.-M.B. till 33 600 kr med ränta enligt 6 § räntelagen från den 24 juni 2010 tills betalning sker.
Justitierådet Simpson var skiljaktig i fråga om beräkning av skadeståndet och anförde:
Jag anser att HD:s skäl från och med punkt 13 till och med punkt 19 ska ha den lydelse som anges i det följande.
Att de ersättningsträd som finns att tillgå inte är av samma ålder och höjd som de olovligen avverkade bör inte innebära att träd av samma slag men av lägre ålder och höjd inte skulle kunna anses som likvärdiga i den bemärkelsen att de i återställande syfte kan utgöra ett surrogat för de olovligt avverkade träden och därmed ligga till grund för en beräkning av en återanskaffningskostnad för träden. Att beräkna ersättning för skadad egendom som ingår i en större egendom med utgångspunkt i en förändring av försäljningsvärdet på den större egendomen, i detta fall en fastighet, torde leda till att den skadelidande merendels inte erhåller någon ersättning för den skadade egendomen eftersom minskningen av marknadsvärdet på den större egendomen till följd av avverkningen ofta blir liten eller obefintlig. En sådan tillämpning av begreppet likvärdig egendom leder till ett svagt skydd och otillfredsställande resultat för den skadelidande (jfr prop. 2003/04:150 s. 1068). Detta stämmer dåligt överens med den principiella utgångspunkten inom skadeståndsrätten att den skadelidande, genom skadeståndet, ska få full ersättning för skadan och försättas i samma läge som om den skadegörande händelsen inte hade inträffat. En ersättningsprincip där begreppet likvärdig egendom tolkas så snävt att endast träd med samma höjd och ålder som de olovligen avverkade ska anses som likvärdiga leder till godtyckliga resultat beträffande vilken värderingsmetod som ska tillämpas och därmed till vilken ersättning som ska utgå till den skadelidande. Kostnaden för återplantering av träd med så långt som möjligt samma storlek som de avverkade kan å andra sidan leda till orimligt höga kostnader i förhållande till minskningen av marknadsvärdet på fastigheten (se Radetzki, a.a. s. 130).
Det sagda innebär att den skada som uppkommit vid olovlig avverkning av träd ska värderas med utgångspunkt i en återanskaffningsmetod med beaktande av faktiska eller uppskattade kostnader för att anskaffa likvärdig egendom i ett återställande syfte. Begränsningar i rätten till ersättning får bestämmas efter vad som är rimligt med hänsyn till vilken typ av träd som avverkats såsom exempelvis självsådda eller planterade samt efter en avstämning av återskaffningsvärdet mot förändringen av fastighetsvärdet.
Den skada som P.L. genom sitt handlande uppsåtligen vållat B.-M.B. ska värderas med utgångspunkt i återanskaffningskostnaden för de avverkade träden. Liksom hovrätten anser jag att återanskaffningskostnaden får anses uppgå till 181 507 kr. Med hänsyn till att de tallar som olovligen avverkats var självsådda och att avverkningen inte lett till att den fastighetsdel där avverkningen skett ligger helt oskyddad, även om en öppning bland träden skapats och den avskärmning som fanns mot grannfastigheten har blivit glesare, så framstår en återanskaffningskostnad om 181 507 kr som orimlig. Det finns ingen utredning om förändringar i försäljningsvärdet på B.-M.B:s fastighet efter avverkningen jämfört med tidigare, men minskningen av värdet kan antas vara ringa om inte obefintlig. Med hänsyn till typen av träd, inverkan på fastigheten samt att fastighetens värde får antas knappast ha påverkats av avverkningen får rätten till ersättning begränsas till skäliga 60 000 kr.
Av det anförda följer att det skadestånd som P.L. ska betala till B.-M.B. ska bestämmas till 60 000 kr. Hovrättens domslut ska ändras i enlighet härmed. I övriga frågor är jag ense med majoriteten.
HD:s dom meddelad: den 2 april 2015.
Mål nr: B 19-13.
Lagrum: 5 kap. 7 § skadeståndslagen, 12 kap. 1 och 3 §§ BrB.
Rättsfall: NJA 1898 s. 290, NJA 1919 s. 1, NJA 1988 s. 351 och NJA 2011 s. 576.