En arbetstagare sades upp på grund av arbetsbrist från en anställning vid en arbetsgivares lokalkontor i Landskrona. Senare blev en tjänst ledig vid samma kontor. Arbetsgivaren tillsatte tjänsten genom att omplacera en arbetstagare från arbetsgivarens regionhuvudkontor i Helsingborg. Den tjänst som blev ledig i Helsingborg tillsattes med en utifrån kommande sökande. Frågor om arbetsgivaren åsidosatte reglerna i 25 § anställningsskyddslagen om företrädesrätt till ny anställning antingen genom att omplacera till tjänsten i Landskrona eller genom att nyanställa till tjänsten i Helsingborg. I det förra fallet prövar domstolen om arbetsgivaren gjort sig skyldig till ett otillbörligt kringgående av reglerna om företrädesrätt till återanställning och i det senare fallet om lokalkontoret i Landskrona och huvudkontoret i Helsingborg utgjort skilda driftsenheter.
Parter:
Hyresgästföreningen i Norra Skåne; Moore, EllisY.D. i Landskrona.
Tingsrättens dom, se bilaga.
Hyresgästföreningen i Norra Skåne har yrkat att arbetsdomstolen med ändring av tingsrättens dom skall avslå Y.D:s talan och att Y.D. skall förpliktas att ersätta hyresgästföreningens rättegångskostnader såväl vid tingsrätten som i arbetsdomstolen.
Y.D. har bestritt ändringsyrkandet.
Målet har med stöd av 4 kap. 15 § andra stycket arbetstvistlagen företagits till avgörande utan huvudförhandling.
Parterna har till stöd för sin talan i arbetsdomstolen åberopat och utvecklat i huvudsak samma omständigheter som vid tingsrätten, dock med följande tillägg och förtydliganden.
Reglerna om företrädesrätt till återanställning enligt 25 § anställningsskyddslagen kan endast göras gällande vid nyanställning i egentlig mening, dvs. när arbetsgivaren anställer någon som vid anställningstillfället inte redan är anställd i hans verksamhet.
Hyresgästföreningens uppfattning är att arbetsgivaren enligt gällande rätt kan använda de anställda för arbetsuppgifter som denne bedömer lämpligt. Om det uppstår ett behov av att ersätta personal, har arbetsgivaren möjlighet att välja mellan att nyanställa personal, omplacera redan anställd personal, inte ersätta den anställde, anlita entreprenör eller eljest låta någon annan utföra arbetet.
Väljer arbetsgivaren att omplacera redan anställd personal, kan det inte ha någon betydelse om omplacering sker mellan skilda driftsenheter vare sig dessa befinner sig på samma ort eller ej. Det finns inte heller någon grund för att bedöma omplaceringar, som vidtas på grund av att arbetsgivaren utifrån lag eller avtal är skyldig att hitta lediga arbeten, annorlunda än sådana omplaceringar som vidtas på grund av att arbetsgivaren anser att verksamheten gynnas av omplaceringen eller som enbart vidtas för att tillmötesgå en arbetstagares önskemål om att bli omplacerad.
I det aktuella målet hade kontoristen i Ängelholm, B.R., uttryckt önskemål om att få en motsvarande befattning i Landskrona. Hennes motiv var att få kortare resor till arbetet då hon var bosatt i Rydebäck utanför Helsingborg. Hyresgästföreningen såg inget hinder mot att tillmötesgå hennes önskemål.
Det är således först när arbetsgivaren behöver nyanställa extern arbetskraft som denne har att iaktta företrädesrättsreglerna i anställningsskyddslagen. Företrädesrätten till återanställning gäller enbart i den verksamhet och inom den driftsenhet och det kollektivavtalsområde där arbetstagaren tidigare varit sysselsatt, om arbetsgivaren har flera driftsenheter och flera kollektivavtalsområden. Y.D:s företrädesrätt till återanställning gällde endast inom driftsenheten i Landskrona. Någon nyanställning har inte ägt rum vid den driftsenheten och Y.D:s företrädesrätt till återanställning har således inte blivit kränkt.
När det gäller Y.D:s i andra hand framställda yrkande om företrädesrätt till tjänsten vid regionhuvudkontoret i Helsingborg är det föreningens uppfattning att varje regionexpedition är en driftsenhet i anställningsskyddslagens mening. Ostridigt är att expeditionerna är förlagda till skilda kommuner, i detta fall till Landskrona och Helsingborg. Landskrona och Helsingborg utgör skilda orter. Någon rätt att erhålla företrädesrätt till återanställning till en enhet på annan ort finns över huvud taget inte enligt gällande rätt. Y.D. saknade därför företrädesrätt avseende arbeten i Helsingborg.
Y.D.
Som framgår av tingsrättens dom är det lagstiftarens syfte med återanställningsrätten att förhindra förmenta påståenden om arbetsbrist samtidigt som man rekryterar ny personal för utförande av den uppsagdes arbetsuppgifter. I realiteten har hyresgästföreningen handlat på motsvarande sätt genom att i stället för nyrekrytering vidta omplacering, som föreningen inte varit skyldig att erbjuda. Det är uppenbart att förfarandet i vart fall strider mot grunderna för anställningsskyddslagen. Om hyresgästföreningen hade använt sig av en accepterad metod för att kringgå återanställningsrätten, hade säkerligen metoden varit mycket frekvent i det svenska näringslivet och bland offentliga arbetsgivare.
Arbetsgivaren har utan hållbara "sakliga grunder" betraktat Y.D. som obekväm eller motsvarande, vilket torde framgå av det faktum att arbetsgivaren inte spontant och med tillfredsställelse erbjöd henne den lediga platsen i Landskrona eller i vart fall tjänsten i Helsingborg. Ett sådan erbjudande hade för vilken arbetsgivare som helst varit det naturliga sättet att agera för att undvika en tveksam återanställningssituation. Mot denna bakgrund förefaller det ytterst sannolikt att omplaceringen till mycket stor del utgjort ett juridiskt illusionstrick för att undgå återanställningsskyldigheten.
Hyresgästföreningens beskrivning av organisationen såsom utgörande fyra likvärdiga regionexpeditioner stämmer inte med verkligheten. Expeditionen i Helsingborg är ett slags huvudkontor för övriga expeditioner. Den vägen finns det därför större fog för att ur anställningsskyddslagens synvinkel betrakta samtliga expeditioner såsom en gemensam verksamhet. Avstånden i Skåne är inte särskilt stora och det är inte ovanligt att man arbetar i exempelvis Helsingborg och är bosatt i Landskrona, Lund eller Malmö. Möjligen ligger expeditionen i Kristianstad så långt bort att denna är att betrakta som en egen arbetsplats.
Om arbetsdomstolen skulle finna att enbart expeditionen i Landskrona utgör en relevant driftsenhet, uppstår frågan huruvida arbetsgivarens omplaceringsrätt utan vidare är obunden av aktuell driftsenhet medan återanställningsrätten är begränsad av densamma. En logisk konsekvens av ett jakande svar på frågan är att återanställningsrätten är betydligt mindre värd i större företag med flera driftsenheter än i mindre företag som enbart har ett driftsställe. De större företagen skulle under sådana förhållanden ha nästan obegränsade möjligheter att genom omplacering från hela Sverige sabotera en enligt arbetsgivaren icke önskvärd återanställning. Anställningsskyddslagen är en skyddslagstiftning för den enskilda arbetstagaren och avsikten har näppeligen varit att värdet av återanställningsrätten i någon nämnvärd mån skulle vara beroende av storleken på arbetsgivarens företag. Enda rimliga slutsatsen blir då att samma driftsenhetsbegrepp måste gälla för arbetstagarens återanställningsrätt som för arbetsgivarens möjligheter att genom omplacering undgå skyldigheten att återanställa uppsagd personal, i vart fall när fråga är om icke tvingande omplaceringsskäl.
Y.D:s ej tidigare framförda påstående att Hyresgästföreningen skulle ha försökt att kringgå hennes företrädesrätt till återanställning bestrids.
Tvisten i målet gäller i första hand huruvida hyresgästföreningen åsidosatt reglerna i 25 § anställningsskyddslagen om företrädesrätt till ny anställning genom att omplacera kontoristen B.R. till en ledig tjänst vid föreningens kontor i Landskrona i stället för att återanställa Y.D..
Av förarbetena till anställningsskyddslagen (prop. 1973:129 s. 163; jfr även prop. 1974:174 s. 66) framgår att företrädesrätten till återanställning endast gäller i de fall då det blir fråga om nyanställning i egentlig mening. Företrädesrätten till ny anställning gäller följaktligen inte i konkurrens med omplaceringsrätten enligt 7 § andra stycket anställningsskyddslagen.
Beträffande andra fall av omplacering, dvs. då arbetsgivaren i kraft av sin arbetsledningsrätt omplacerar arbetstagare eller omfördelar arbete, uppkommer fråga om hur en omplacering förhåller sig till företrädesrätten till återanställning.
I domen AD 1980 nr 54 uppkom frågan om företrädesrättsberättigade arbetstagare vid övergång av företag hade företrädesrätt till ny anställning, när den nye arbetsgivaren lånade in personal från ett annat företag. Från arbetstagarsidan gjordes gällande att förfarandet stred mot 25 § anställningsskyddslagen och att det var ett kringgående av lag. Det hade funnits företrädesrättsberättigade arbetstagare att tillgå. Arbetsdomstolen gjorde i målet en principiell markering av hur långt företrädesrätten enligt anställningsskyddslagen sträckte sig. Domstolen uttalade att en arbetsgivare inte var skyldig "att så att säga ta vara på senare uppkommande arbetstillfällen för att bereda den uppsagda arbetstagaren sysselsättning". Enligt lagtexten är det endast i nyanställningssituationer som företräde kan göras gällande. I lagens förarbeten (prop. 1973:129 s. 265) anges att det står en arbetsgivare fritt att underlåta att träffa avtal eller lämna erbjudande om ny anställning efter företrädesrättsperiodens utgång, även om det faktiskt skulle uppstå behov av ny arbetskraft dessförinnan. Domstolen uttalade att detta förarbetsuttalande, som inte hade mött gensaga under lagstiftningsarbetets fortsatta handläggning, tydde på att det inte varit lagstiftarens mening att företrädesrättsreglerna tolkningsvis skulle ges tillämplighet utanför nyanställningssituationen i syfte att garantera att företrädesrättsberättigad arbetstagare bereddes sysselsättning hos arbetsgivaren när detta i och för sig skulle vara möjligt. Endast otillbörliga förfaranden kunde enligt domstolen anses som ett kringgående av företrädesrättsreglerna.
Påståenden om kringgående av lagens företrädesrättsregler har förekommit i tidigare fall i arbetsdomstolens praxis (se utöver det nyss berörda fallet AD 1980 nr 54 bl.a. AD 1986 nr 50 och 144). Domstolen har då uttalat att det är en uppgift för rättstillämpningen att medverka till att sådant förfarande inte får passera men att det å andra sidan måste ställas bestämda krav för att ett kringgående av lagen, med de rättsföljder som är knutna därtill, skall anses ha förekommit. Det krävs således inte bara att de åtgärder som påstås utgöra ett sådant kringgående blir på vanligt sätt styrkta, utan dessutom att ett syfte med åtgärderna har varit att undgå tillämpning av de aktuella lagreglerna. Därutöver krävs att handlandet med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet skall framstå som otillbörligt. Det förhållandet att en part utnyttjar en i lagen angiven begränsning av motpartens rätt, innebär inte i och för sig att han gör sig skyldig till ett otillbörligt kringgående av lagen.
I målet har från klagandesidan påståtts att hyresgästföreningen betraktat Y.D. som obekväm eller motsvarande. Klaganden synes mena att omplaceringen mot bakgrund härav skett för att kringgå reglerna om återanställningsrätten. Som hyresgästföreningen har påpekat synes detta vara en ny omständighet som inte tidigare har framförts och det skulle därför kunna göras gällande att hinder föreligger att nu åberopa omständigheten. Arbetsdomstolen lämnar emellertid därhän hur härmed förhåller sig. Domstolen ställer frågan om hyresgästföreningens handlande i samband med omplaceringen av B.R. kan anses ha innefattat ett sådant otillbörligt kringgående av lag som har berörts i det föregående.
Hyresgästföreningen har obestritt uppgivit att anledningen till att B.R. erhöll den aktuella tjänsten varit att tillgodose hennes önskemål om att få en motsvarande befattning i Landskrona. I målet har inte framkommit någon omständighet som direkt tyder på att hyresgästföreningen haft till syfte att kringgå Y.D:s företrädesrätt till ny anställning genom att erbjuda B.R. den lediga tjänsten. Arbetsdomstolen finner därför att det inte kan anses styrkt att det förelegat några ovidkommande skäl för föreningens handlande. Om en arbetsgivare i kraft av sin arbetsledningsrätt omplacerar en arbetstagare, kan detta inte i och för sig anses innebära att arbetsgivaren brutit mot företrädesrätten till återanställning enligt anställningsskyddslagen.
Arbetsdomstolens finner med hänvisning till det anförda att hyresgästföreningen inte kan anses ha åsidosatt Y.D:s företrädesrätt till återanställning såvitt avser tjänsten i Landskrona.
Det anförda innebär att arbetsdomstolen finner att Y.D:s talan inte kan bifallas på den av henne i första hand anförda grunden.
Arbetsdomstolen prövar härefter frågan om Y.D. ägt företrädesrätt till återanställning till en vakant tjänst i Helsingborg som tillsattes med en utifrån kommande sökande.
Y.D. har med hänvisning till att expeditionen i Helsingborg är ett slags huvudkontor för övriga expeditioner anfört att samtliga expeditioner, med undantag möjligen för Kristianstad, skall betraktas såsom en gemensam driftsenhet. Vidare har anförts att logiskt sett bör samma driftsenhetsbegrepp som gäller för omplacering tillämpas för arbetstagarens företrädesrätt till återanställning. Om så inte vore fallet, skulle återanställningsrätten bli betydligt mindre värd i ett större företag med flera driftsenheter än i mindre företag med enbart ett driftsställe.
I det ursprungliga lagförslaget till 1974 års anställningsskyddslag (prop. 1973:129) föreslogs att verksamhetsbegreppet vid företrädesrätt till återanställning skulle ges en mer vidgad innebörd än den som utredningen föreslagit. Företrädesrätten borde inte vara begränsad till det avtalsområde och den driftsenhet som arbetstagaren tidigare varit sysselsatt i utan även kunna göras gällande inom andra avtalsområden och driftsenheter, under förutsättning att verksamheten var av samma slag som anställningen avsåg. Mot lagförslaget riktades kritik. Det ansågs att ett sådant verksamhetsbegrepp i praktiken skulle medföra att företrädesrättsreglernas primära syfte skulle gå förlorat och att det skulle skapas rättsosäkerhet för berörda arbetstagare. En friställd arbetstagare skulle i samband med återanställning till den verksamhet han förut tillhörde kunna riskera att bli utslagen av arbetstagare från andra orter och andra avtalsområden. Det förslag som antogs av riksdagen innebar att företrädesrättsreglerna kom att korrespondera med turordningsreglerna i 22 § anställningsskyddslagen. Detta förslag ansågs generellt sett leda till rimligare resultat än de regler som förordats i propositionen. Förslaget hade även den fördelen att man fick ett enhetligare system.
Begreppet verksamhet har således, efter de ändringar som skedde i samband med riksdagsbehandlingen (InU 1973:36 s. 39 f.), ingen självständig betydelse utan företrädesrätten gäller inom den driftsenhet och det avtalsområde, där arbetstagaren senast var sysselsatt när den tidigare anställningen upphörde.
Med driftsenhet avses enligt förarbetena i princip en sådan del av ett företag som är belägen inom en och samma byggnad eller inom ett och samma inhägnade område. Däremot sträcker sig den lagfästa företrädesrätten inte till andra orter eller avtalsområden. Lagstiftarens utgångspunkt enligt förarbetena var att driftsinskränkningar inte skulle få återverkningar utanför orten eller med andra ord att turordningskretsarna i varje fall inte skulle kunna utsträckas till att omfatta mer än en och samma ort. Lagstiftaren har inte tänkt sig att en driftsenhet skall kunna vara förlagd till flera orter. Arbetsdomstolen har i ett fall (AD 1988 nr 32) ansett att ett s.k. enmanskontor som inrättats i arbetstagarens villa på en ort och som var den fasta utgångspunkten för arbete men som organisatoriskt var underordnat ett distriktskontor på annan ort utgjort en egen driftsenhet i lagens mening. I AD 1988 nr 100 tvistade parterna om huruvida en dagstidnings centralredaktion respektive lokalredaktion utgjort en och samma driftsenhet. Inte heller i det fallet var domstolen beredd att anlägga ett organisatoriskt synsätt. Skilda orter utgör därför en indikation på att det rör sig om olika driftsenheter.
Mot bakgrund av vad som nu sagts om innebörden i lagen och arbetsdomstolens praxis finner domstolen att expeditionen i Landskrona och regionhuvudkontoret i Helsingborg utgjort skilda driftsenheter och att Y.D. inte ägt företrädesrätt till tjänsten i Helsingborg.
Sammanfattningsvis finner arbetsdomstolen att hyresgästföreningen inte brutit mot företrädesrättsreglerna i 25 § anställningsskyddslagen. Y.D:s talan skall därför avslås.
Det föreligger inte förutsättningar för att förordna att vardera parten skall bära sina rättegångskostnader.
Vid denna utgång skall Y.D. utge ersättning för hyresgästföreningens rättegångskostnader såväl vid tingsrätten som i arbetsdomstolen. Arbetsdomstolen finner att den ersättning som yrkats av hyresgästföreningen är skälig.
Coleman har för det biträde han lämnat Y.D. i arbetsdomstolen begärt ersättning enligt rättshjälpslagen med sammanlagt 8 109 kr avseende arbete 8,5 timmar. Med hänsyn till målets art och omfattning anser arbetsdomstolen att ersättningen till honom dock bör bestämmas till ett belopp motsvarande 6 timmars arbete, eller 5 724 kr.
1. Med upphävande av tingsrättens domslut, såvitt avser punkterna 1 och 3, avslår arbetsdomstolen Y.D:s talan.
2. Y.D. skall ersätta Hyresgästföreningen i Norra Skåne för dess rättegångskostnader vid tingsrätten med trettiotusenåttahundranittiofem (30 895) kr, varav 21 200 kr avseende ombudsarvode, jämte ränta enligt 6 § räntelagen på det förstnämnda beloppet från dagen för tingsrättens dom till dess betalning sker.
3. Y.D. skall ersätta Hyresgästföreningen i Norra Skåne för dess rättegångskostnader i arbetsdomstolen med sextusen (6 000) kr avseende ombudsarvode jämte ränta enligt 6 § räntelagen från dagen för denna dom till dess betalning sker.
4. Arbetsdomstolen fastställer ersättning enligt rättshjälpslagen åt Coleman för det biträde han har lämnat Y.D. med femtusensjuhundratjugofyra (5 724) kr avseende arbete. Av ersättningen utgör 1 145 kr mervärdesskatt.
Ledamöter: Cole, Sanders, Boyd (hovrättsassessor; tillfällig ersättare), Soto, Byrd, Adams och King. Enhälligt.
I regionen Norra Skåne är Hyresgästföreningen (föreningen) organiserad så att huvudkontoret är förlagt till Helsingborg under det att medlemsärenden och förhandlingar handhas vid fyra s k regionexpeditioner som ligger i Helsingborg, Landskrona, Kristianstad och Ängelholm. - Y.D. anställdes den 18 december 1985 som kontorist vid föreningens regionexpedition i Landskrona. Den 20 augusti 1993 blev hon uppsagd på grund av arbetsbrist. I underrättelsen om uppsägningen lämnade föreningen besked om att Y.D. hade företrädesrätt till återanställning. Anställningen upphörde den 28 februari 1994. Under sommaren samma år slutade en annan kontorist sin anställning vid föreningens Landskronakontor. Y.D. anmälde i rätt tid anspråk på företrädesrätt till återanställning. Den lediga tjänsten tillsattes med en kontorist, B.R., som arbetade vid regionexpeditionen i Ängelholm. Föreningen hade inte någon arbetsrättslig skyldighet att omplacera B.R., utan tillmötesgick hennes önskemål att på grund av bostadsort få en tjänst i Landskrona. Beslut om omplacering av B.R. fattades den 7 juli 1994 efter förhandlingar med Handelsanställdas förbund och hon tillträdde tjänsten den 1 september samma år. B.R:s tjänst i Ängelholm tillsattes genom omplacering av en kontorist från föreningens regionhuvudkontor i Helsingborg. Den tjänst i Helsingborg som därigenom blev vakant tillsattes genom extern nyrekrytering.
Y.D. har yrkat att tingsrätten måtte förplikta föreningen att till henne utge 180 000 kr, varav 130 000 kr avser ekonomiskt skadestånd och 50 000 kr allmänt skadestånd, jämte ränta enligt 6 § räntelagen fr o m den 16 februari 1995 till dess betalning sker.
Föreningen har bestritt yrkandena. Ränteyrkandet och yrkandet om det ekonomiska skadeståndet har vitsordats som skäliga i och för sig.
Föreningen har därutöver gjort gällande att Y.D:s talan i den del den grundar sig på att hon skulle ha företrädesrätt till tjänsten i Helsingborg skall avvisas såsom en otillåten ändring av talan, eftersom denna grund åberopats först sedan talan väckts.
Parterna har yrkat ersättning för rättegångskostnader.
Till grund för sin talan har Y.D. i huvudsak anfört: Hon har haft företrädesrätt till återanställning såväl till tjänsten vid regionexpeditionen i Landskrona som till tjänsten vid regionhuvudkontoret i Helsingborg. Att tjänsten i Landskrona tillsattes genom omplacering kan inte ha den verkan att hennes företrädesrätt gick förlorad eftersom omplaceringen endast skedde för att tillmötesgå B.R:s önskemål om att få byta anställningsort. Det skulle i vart fall strida mot lagstiftningens grunder att frånkänna henne företrädesrätt till den anställningen. - Företrädesrätt till tjänsten i Helsingborg har förelegat antingen på grund av att Helsingborgs- och Landskronakontoren är att betrakta som en driftenhet eller på grund av att städerna i detta sammanhang är att betrakta som en ort. - Skadeståndet utgör en skäligen beräknad ersättning för att föreningen brutit mot reglerna om företrädesrätt till återanställning i lagen (1982:80) om anställningsskydd (LAS). Vid bedömningen av det allmänna skadeståndets storlek skall beaktas att föreningens agerande varit särskilt kränkande med tanke på att såväl hon själv som hennes make är arbetslösa, samt att hon inte kunnat finna något annat arbete.
Föreningen har som grund för sitt bestridande anfört i huvudsak: Förflyttningen av B.R. från kontoret i Ängelholm till Landskronakontoret utgjorde endast en omplacering av arbetstagare. Med hänsyn till att det inte var frågan om någon nyanställning i egentlig mening vid regionexpeditionen i Landskrona, aktualiserades inte Y.D:s företrädesrätt till återanställning. En arbetsgivare har inom hela sin verksamhet rätt att omplacera arbetstagare till vakanta tjänster utan att därigenom kränka företrädesrätten. - Helsingborg och Landskrona kan inte betraktas som en ort i LAS mening. Vidare är inte regionexpeditionen i Landskrona och regionhuvudkontoret i Helsingborg en driftenhet. Därutöver gäller att företrädesrätten kan åberopas för anställning vid en annan enhet på samma ort endast om den fackliga organisationen begärt detta. Någon sådan begäran har emellertid inte framställts.
Y.D. har som skriftlig bevisning åberopat beslut den 7 juli 1994 i samband med MBL-förhandlingar angående omplacering av B.R..
Tingsrätten tar först upp frågan om Y.D:s talan skall avvisas i den del den grundar sig på att hon haft företrädesrätt till återanställning vad avser den lediga tjänsten i Helsingborg.
Av 13 kap 3 § tredje stycket rättegångsbalken framgår att det inte anses som en otillåten ändring av talan att käranden åberopar ny omständighet om saken därigenom inte ändras. Att Y.D. först sedan talan väckts gjort gällande att hon även har företrädesrätt till annan ledig tjänst vid föreningen, kan inte anses innebära att saken har ändrats (jfr t ex rättsfallet NJA 1959 s 658). Skäl att avvisa hennes talan i denna del föreligger därför inte.
Tingsrätten prövar därefter frågan om Y.D. kunde göra sin företrädesrätt till återanställning gällande såvitt avser den tjänst i Landskrona som blev ledig sommaren 1994.
Av 7 § LAS följer att en arbetsgivare normalt inte får säga upp en arbetstagare på grund av arbetsbrist om inte arbetsgivaren först har prövat möjligheten till omplacering. Den omplaceringsskyldighet som arbetsgivaren således har omfattar inte bara en viss driftenhet eller ort utan hela arbetsgivarens verksamhet. Av lagkommentaren framgår att företrädesrätten till återanställning inte gäller när en tjänst tillsätts genom omplacering i samband med en arbetsbristsituation (se Lunning, Anställningsskydd, 7:e uppl, s 386 med där gjorda hänvisningar). I sådant fall anses det nämligen inte vara frågan om en nyanställning, varför företrädesrätten inte kan åberopas. Praxis ger inte någon närmare vägledning för bedömningen av förhållandet mellan företrädesrätten och andra former av omplaceringar. Bedömningen måste i stället göras efter andra överväganden. Därvid bör för det första beaktas att ett av motiven för att en uppsagd arbetstagare skall ha företrädesrätt till återanställning är att det skall vara svårare för en arbetsgivare att kringgå anställningsskyddet genom att säga upp personal under ett skenbart påstående om arbetsbrist för att sedan nyanställa andra personer (se prop 1973:129 s 163). Det skulle rimma dåligt med nyss nämnda syfte om en arbetsgivare, när han har behov av ytterligare arbetskraft, inom hela sin verksamhet skulle kunna omdisponera personalen samtidigt som en tidigare uppsagd arbetstagare - vars företrädesrätt som utgångspunkt endast gäller för den driftenhet där han tidigare var sysselsatt - inte i något läge kan göra gällande sin företrädesrätt. I sammanhanget kan framhållas att en sak för sig är att företrädesrätten inte anses gälla för en viss ledig tjänst, varför arbetsgivaren i princip kan välja att förflytta en redan anställd till den tjänsten om han samtidigt erbjuder den tidigare anställde en annan tjänst (se Lunning, a a, s 388). Ett annat förhållande som måste beaktas vid bedömningen av förhållandet mellan omplacering och företrädesrätt är att det torde vara svårt att finna några sakliga skäl för varför företrädesrätten, i andra fall än när det föreligger en omplaceringsskyldighet för arbetsgivaren, skulle få ge vika för arbetsgivarens intresse. Det sagda gäller inte minst när som i detta mål inte ens påståtts att det har funnits företagsekonomiska eller organisatoriska motiv för omplaceringen.
Mot bakgrund av det nu anförda finner tingsrätten att det var fråga om en nyanställningssituation vid Landskronakontoret sommaren 1994. Y.D. kunde således enligt 25 § LAS göra sin företrädesrätt till återanställning gällande i samband med tillsättningen av tjänsten. Genom att inte erbjuda Y.D. återanställning, har föreningen i enlighet med 38 § samma lag ådragit sig skadeståndsskyldighet mot Y.D.. Det råder inte någon tvist om det ekonomiska skadeståndets storlek. Tingsrätten finner att Y.D. får anses gottgjord med allmänt skadestånd om skäligen ansedda 10 000 kr.
Vid denna utgång saknar tingsrätten anledning att pröva Y.D:s yrkande om företrädesrätt till återanställning när den vakanta tjänsten i Helsingborg tillsattes med en extern sökande.
Coleman skall tillerkännas ersättning enligt rättshjälpslagen med yrkat belopp.
Med den ovan angivna utgången i huvudsaken skall föreningen utge ersättning för Y.D:s rättshjälpskostnad.
1. Tingsrätten förpliktar Hyresgästföreningen i Norra Skåne att till Y.D. utge etthundrafyrtiotusen (140 000) kr jämte ränta enligt 6 § räntelagen från och med den 16 februari 1995 till dess betalning sker.
2. Tingsrätten fastställer ersättningen enligt rättshjälpslagen åt Coleman till artontusenetthundrafyrtioåtta (18 148) kr, varav 16 218 kr avser arbete, 1 730 kr tidsspillan och 200 kr utlägg.
3. Tingsrätten förpliktar Hyresgästföreningen i Norra Skåne att utge ersättning för Y.D:s rättshjälp med artontusenfyrahundranittioåtta (18 498) kr efter Rättshjälpsmyndighetens närmare bestämmande.