Kvarstad i tvistemål. Kvarstad kan inte beviljas för rättegångskostnaderna i målet.
Södertörns tingsrätt meddelade den 15 april 2019 tredskodom i mål mellan Alpha Bonded OÜ Estland (Alpha) och Lee Transport & Konsult AB:s konkursbo, sedan Alpha inte hade inställt sig vid huvudförhandling i målet. Alpha förpliktades att betala konkursboets rättegångskostnader. Genom beslut den 5 november 2019 undanröjde Castillo hovrätt tredskodomen på grund av domvilla och återförvisade målet till tingsrätten.
På begäran av konkursboet meddelade tingsrätten den 6 november 2019 interimistiskt beslut om kvarstad på så mycket av Alphas egendom att konkursboets fordran om 1 006 936 kr plus förrättningskostnader kunde antas bli täckt vid utmätning.
Alpha yttrade sig därefter och begärde att tingsrätten omedelbart skulle häva det interimistiska beslutet om kvarstad.
Tingsrätten (rådmännen Mcgee, Kelly, referent, och Scott) anförde i beslut den 12 februari 2020 följande.
Det saknas anledning att ändra det tidigare beslutet om kvarstad. Beslutet ska därför fortsätta att gälla.
Alpha överklagade i Svea hovrätt och yrkade att hovrätten skulle upphäva tingsrättens beslut.
Konkursboet motsatte sig ändring av tingsrättens beslut.
Hovrätten (hovrättsråden Anderson och Young samt f.d. hovrättsråden Potts, referent, och Mendez) anförde i beslut den 20 maj 2020 följande.
Enligt 15 kap. 1 § RB får domstol, om någon visar sannolika skäl för att han har en fordran, som är eller kan antas bli föremål för rättegång eller prövning i annan liknande ordning, och det skäligen kan befaras att motparten genom att avvika, skaffa undan egendom eller förfara på annat sätt undandrar sig att betala skulden, förordna om kvarstad på så mycket av motpartens egendom att fordringen kan antas bli täckt vid utmätning.
Den fordran som konkursboet gör gällande i detta mål motsvarar de rättegångskostnader som tingsrätten funnit skäliga i den sedermera upphävda tredskodomen.
I förarbetena till kvarstadsbestämmelsen i 15 kap. 1 § RB uttalas att tidigare bestämmelser om kvarstad inte synes medge att blivande rättegångskostnader beaktas vid meddelande av kvarstad och att det också är mindre lämpligt att medge kvarstad för en sådan framtida fordran (prop. 1980/81:84 s. 228). Även i doktrinen har det uttalats att bestämmelsen inte omfattar anspråk på rättegångskostnader och att detta har sin grund i att sådan fordran inte kan uppkomma förrän målet har avgjorts (se t.ex. Day, Kvarstad och andra säkerhetsåtgärder, 2014, s. 125). Uttalandena torde avse kärandens rättegångskostnader. Det saknas dock stöd för att lagstiftaren avsett att svarandens kostnader skulle betraktas annorlunda.
I förevarande fall har konkursboets rättegångskostnader visserligen preciserats. Det är emellertid ändå fråga om en fordran som inte uppkommer förrän tingsrätten avgjort målet.
Enligt hovrättens bedömning är konkursboets anspråk på rättegångskostnader inte en sådan fordran som omfattas av kvarstadsbestämmelsen. Alphas överklagande ska därför bifallas och tingsrättens beslut ändras.
Hovrätten upphäver tingsrättens beslut om kvarstad.
Lee Transport & Konsult AB:s konkursbo överklagade och yrkade att HD skulle fastställa tingsrättens beslut om kvarstad på så mycket av Alpha Bonded OÜ Estlands egendom att konkursboets fordran på 1 006 936 kr samt förrättningskostnader kunde antas bli täckta vid utmätning.
Alpha Bonded OÜ Estland motsatte sig konkursboets yrkande.
HD meddelade prövningstillstånd i frågan om möjligheten att besluta om kvarstad avseende den fordran på rättegångskostnader som omfattades av konkursboets yrkande om kvarstad. Frågan om prövningstillstånd rörande målet i övrigt förklarades vilande.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Miller, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut.
Punkterna 1–3 motsvarar punkterna 1 och 2 i HD:s beslut.
Punkterna 4 och 5 motsvarar punkterna 3 och 4 i HD:s beslut.
Punkterna 6 och 7 motsvarar punkterna 8, 13 och 14 i HD:s beslut.
Punkterna 8–10 motsvarar punkterna 5–7 i HD:s beslut.
Punkterna 11 och 12 motsvarar punkterna 10 och 11 i HD:s beslut.
Av praxis framgår att det inte f inns någon för alla fall gällande princip för att bestämma när en fordran ska anses ha uppkommit. Att en fordran inte är fullgången vid en viss tidpunkt hindrar inte att den vid tillämpningen av ett särskilt regelverk ändå kan anses existera, om åtminstone någon eller några av de omständigheter som krävs för att fordringen ska bli fullgången har förelegat vid den aktuella tidpunkten. Vid denna bedömning ska syftet med det regelverk som tillämpas tillmätas stor betydelse. (Se rättsfallet ”Medansvar för rättegångskostnader”, HD:s dom den 16 juni 2020 i mål T 396-19 , p. 11; jfr NJA 2009 s. 291.)
Frågan om när en fordran på ersättning för rättegångskostnader uppkommer har aktualiserats även i andra sammanhang. Vid tillämpningen av 25 kap. aktiebolagslagen har en sådan förpliktelse ansetts uppkomma löpande i takt med att kostnaderna upparbetas (se ”Medansvar för rättegångskostnader” p. 19). Ett snarlikt synsätt tillämpas vid fördelning av rättegångskostnader efter partssuccession på kärandesidan (se 18 kap. 10 § första stycket RB) och i konkursrättsliga sammanhang (se Crawford, Specialprocess: utsökning och konkurs, 8 uppl. 2020, s. 208).
En naturlig utgångspunkt är att en viss typ av fordran så långt det är möjligt bör anses uppkomma vid samma tidpunkt oavsett vilken bestämmelse det är som tillämpas. Detta talar för att en fordran på ersättning för rättegångskostnader även vid tillämpning av 15 kap. 1 § RB ska anses uppkomma i takt med att kostnaderna upparbetas.
Kvarstadsinstitutets syfte att säkerställa framtida verkställighet (se p. 9 ovan) skulle främjas med en sådan ordning. Det är inte ovanligt att rättegångskostnaderna i tvistemål uppgår till betydande belopp. Inte sällan överstiger de tvisteföremålets värde. Den vinnande partens intresse av att säkerställa verkställigheten av ett kommande avgörande vad gäller ersättning för rättegångskostnader är därmed många gånger lika starkt som intresset av att säkerställa verkställigheten i huvudsaken. Även syftet att undvika onödiga processer liksom kvarstadens handlingsdirigerande funktion skulle främjas om fordran på ersättning för rättegångskostnader ansågs uppkomma i takt med att kostnaderna upparbetas.
En sådan ordning skulle också överensstämma med syftena bakom reglerna i 18 kap. RB (se p. 6 ovan). Möjligheten att bereda den vinnande parten rättsskydd skulle öka om kvarstad kunde beslutas avseende upparbetade rättegångskostnader. Detta gäller särskilt svaranden, som inte kan undvika att få en fordran mot käranden ( jfr NJA 2014 s. 877 p. 11). Även den handlingsdirigerande funktionen hos huvudregeln om rättegångskostnadsansvar skulle främjas.
De skäl som kan anföras mot en sådan ordning är att anspråk på ersättning för rättegångskostnader är osäkra, dels eftersom det slutliga ansvaret för kostnaderna bestäms först när målet avgörs, dels eftersom anspråkets omfattning skulle vara svår att bestämma ( jfr p. 12 ovan). En fordran på ersättning för upparbetade rättegångskostnader är emellertid inte mindre säker än många andra fordringar som kan säkerställas med kvarstad. Att avgöra om kvarstadssökanden har visat sannolika skäl för en sådan fordran är i normalfallet inte svårare än att avgöra om det f inns sannolika skäl för huvudfordringen. När det gäller bedömningen av anspråkets omfattning skulle den i stor utsträckning likna den prövning som domstolen måste göra när ansvaret för rättegångskostnaderna fördelas slutligt. Osäkerheten kring fordringen talar således inte med någon styrka mot att den ska anses uppkomma i takt med att kostnaderna upparbetas. En sådan ordning skulle inte heller stå i strid med förarbetsuttalandena (se p. 11 ovan) eftersom dessa tar sikte på sådana rättegångskostnader som inte har upparbetats vid tidpunkten för ansökan om kvarstad.
Syftena bakom de aktuella bestämmelserna skulle däremot i många fall motverkas om en fordran på ersättning för rättegångskostnader ansågs uppkomma innan kostnaderna upparbetats. En sådan fordran på framtida rättegångskostnader är i hög grad beroende av olika aktörers kommande handlande. Av särskild betydelse är att motparten kan förhindra att rättegångskostnader uppstår genom att medge kvarstadssökandens talan eller efterge sin egen. Ett anspråk på ersättning för framtida rättegångskostnader bör därmed inte anses ha uppkommit i den mening som krävs för tillämpning av reglerna om kvarstad. En motsatt slutsats skulle för övrigt stå i strid med de ovannämnda förarbetsuttalandena.
Av det ovan anförda följer att en fordran på ersättning för rättegångskostnader ska, även vid tillämpning av 15 kap. 1 § RB, anses uppkomma i takt med att kostnaderna upparbetas. Det innebär att ett beslut om kvarstad inte kan meddelas avseende framtida rättegångskostnader. Ett yrkande om kvarstad avseende redan upparbetade rättegångskostnader kan däremot inte avslås på den grunden att fordran inte har uppkommit vid tidpunkten för kvarstadsansökan.
Ytterligare en förutsättning för kvarstad är att sökanden som utgångspunkt ska föra en fullgörelsetalan avseende det anspråk som är tänkt att säkerställas med kvarstad (se p. 10 ovan). Att denna förutsättning är uppfylld när det gäller en fordran på ersättning för rättegångskostnader framgår redan av den omständigheten att ett fullgörelseyrkande avseende sådan ersättning kan – och ska – framställas i det mål där kostnaderna uppkommit (se 18 kap. 14 § RB). Ett avgörande genom vilket en part förpliktas att ersätta motpartens rättegångskostnader är också verkställbart. Ett kvarstadsyrkande som avser ersättning för upparbetade rättegångskostnader kan därmed inte heller avslås med hänvisning till kravet på fullgörelsetalan.
Av det ovan anförda framgår att det inte f inns något hinder mot att besluta om kvarstad avseende en fordran på ersättning för upparbetade rättegångskostnader i det tvistemål där yrkandet om kvarstad framställs. Detta gäller oavsett om kvarstad yrkas av käranden eller svaranden. Ett beslut om kvarstad kan däremot inte avse sådana rättegångskostnader som inte har upparbetats när yrkandet om kvarstad framställs.
Det ovan sagda påverkar inte övriga förutsättningar för kvarstad. Även om ett kvarstadsyrkande avser ersättning för upparbetade rättegångskostnader måste alltså sökanden bl.a. visa att sannolika skäl för fordringen föreligger och att det f inns en sabotagerisk samt i normalfallet ställa säkerhet. Först om samtliga förutsättningar för kvarstad är uppfyllda ska yrkandet bifallas.
Det som anförts ovan gäller som utgångspunkt även om någon av parterna hör hemma i en annan stat än Sverige. I en sådan situation ska emellertid beaktas att kvarstadsreglerna inte får tillämpas så att en utländsk part särbehandlas på ett sätt som strider mot EU-rätten eller Sveriges internationella åtaganden i övrigt.
Den fordran som ligger till grund för konkursboets yrkande om kvarstad avser upparbetade rättegångskostnader. Av det som anförts ovan (p. 22) framgår att det är möjligt att besluta om kvarstad avseende en sådan fordran. Den i prövningstillståndet ställda frågan ska besvaras i enlighet med detta.
Vid denna utgång ska prövningstillstånd meddelas i målet i övrigt. Prövningen av om övriga förutsättningar för kvarstad är uppfyllda bör göras av hovrätten. Målet ska därför återförvisas dit för fortsatt behandling. – – –.
HD förklarar att det är möjligt att besluta om kvarstad avseende den fordran på rättegångskostnader som omfattas av Lee Transport & Konsult AB:s konkursbos yrkande om kvarstad.
HD meddelar prövningstillstånd i de delar som målet förklarats vilande, undanröjer hovrättens beslut och återförvisar målet till hovrätten för ny behandling.
HD ( justitieråden Myers, Shaw, Martin, Sosa och Deleon, referent) meddelade den 15 oktober 2020 följande beslut.
Genom tredskodom ogillade tingsrätten Alphas talan mot konkursboet och förpliktade Alpha att ersätta boet för rättegångskostnad med cirka 1 miljon kr. Hovrätten undanröjde tredskodomen på grund av domvilla och återförvisade målet till tingsrätten.
Konkursboet ansökte därefter om kvarstad på så mycket av Alphas egendom att konkursboets fordran på rättegångskostnad enligt den undanröjda tredskodomen kunde antas bli täckt vid utmätning. Tingsrätten biföll kvarstadsyrkandet. Hovrätten har upphävt tingsrättens beslut och anfört att en fordran på rättegångskostnader inte omfattas av bestämmelserna om kvarstad.
HD har meddelat prövningstillstånd i frågan om möjligheten att besluta om kvarstad avseende den fordran på rättegångskostnader som omfattas av konkursboets yrkande om kvarstad. Frågan om prövningstillstånd rörande målet i övrigt har förklarats vilande.
Prejudikatfrågan är alltså om kvarstad kan beviljas för att säkerställa en fordran på ersättning för rättegångskostnad som avser det mål där yrkandet framställs.
Om någon visar sannolika skäl för att han eller hon har en fordran, som är eller kan antas bli föremål för rättegång eller prövning i annan liknande ordning, och det skäligen kan befaras att motparten genom att avvika, skaffa undan egendom eller förfara på annat sätt undandrar sig att betala skulden, får domstol förordna om kvarstad på så mycket av motpartens egendom att fordringen kan antas bli täckt vid utmätning (se 15 kap. 1 § RB). Kvarstad får som huvudregel beviljas endast om sökanden ställer säkerhet för den skada som kan tillfogas motparten (se 6 §).
Kvarstad har som huvudsyfte att säkerställa framtida verkställighet och på så sätt förstärka civilrättskipningens handlingsdirigerande och trygghetsskapande effekt. Eftersom syftet med kvarstad är att säkerställa framtida verkställighet måste sökanden i normalfallet föra en fullgörelsetalan avseende det anspråk som kvarstaden är tänkt att säkerställa. En fullgörelsetalan förutsätter som huvudregel att tiden för fullgörelse har inträtt eller kommer att inträda senast när målet avgörs (se 13 kap. 1 § RB).
Utgångspunkten är att ett civilrättsligt anspråk kan säkerställas med kvarstad. Fordringar som inte har uppkommit vid tidpunkten för kvarstadsyrkandet kan dock inte omfattas av ett beslut om kvarstad. ( Jfr Macdonald, Det provisoriska rättsskyddet i tvistemål, Bok 4, 2004, s. 53 och s. 59–62 samt Bonilla, Kvarstad och andra säkerhetsåtgärder, 2014, s. 43.)
Bestämmelser om ansvar för rättegångskostnader i tvistemål f inns i 18 kap. RB. Huvudregeln i tvister som rör fordringsanspråk och andra dispositiva tvistemål är att den part som vinner målet har rätt att av den förlorande parten få ersättning för rättegångskostnad som skäligen varit påkallad för tillvaratagande av partens rätt (se 1 och 8 §§). Det f inns dock ett flertal bestämmelser som kan leda till att fördelningen av kostnadsansvaret ska göras på annat sätt (se t.ex. 3, 4 och 6 §§).
Beslut i kostnadsfrågor ska meddelas när rätten avgör målet (se 14 §).
Frågan om kvarstad avseende en fordran på rättegångskostnaderna i målet berördes i förarbetena till den senaste ändringen av 15 kap. 1 § RB. I propositionen uttalades att de dittills gällande bestämmelserna inte syntes medge att blivande rättegångskostnader beaktades vid meddelande av kvarstad och att det skulle vara mindre lämpligt att tillåta kvarstad för en sådan framtida fordran. Det framhölls att en dom på betalningsskyldighet enligt 3 kap. 6 § UB kan verkställas genast. (Se prop. 1980/81:84 s. 228.)
Förarbetsuttalandena har i den juridiska litteraturen ansetts innebära att kvarstad inte kan meddelas avseende en fordran på ersättning för rättegångskostnaderna i målet. Uppfattningen hade en viss förankring i rättspraxis och i den juridiska litteraturen även tidigare.
I anslutning till en prövning av skingringsförbud (numera kvarstad) i brottmål enligt 26 kap. 1 § RB uttalade HD att skingringsförbud inte lagligen kunde meddelas till säkerhet för en målsägandes anspråk på ersättning för rättegångskostnader (se ”Skingringsförbudet” NJA 1966 s. 541). En särskild förutsättning för en sådan säkerhetsåtgärd, som i tvistemål har sin motsvarighet i kvarstad enligt 15 kap., är att anspråket rör ersättning på grund av brottet. (Se beträffande den juridiska litteraturen bl.a. Bonilla a.a. s. 125 och Macdonald a.a. s. 73 f.)
För utländska kärande f inns i vissa fall en skyldighet att ställa säkerhet för rättegångskostnader (se lagen, 1980:307, om skyldighet för utländska kärande att ställa säkerhet för rättegångskostnader). Skyldigheten tar sikte på fall där det saknas möjlighet för en svarande att få en dom på rättegångskostnader verkställd i kärandens hemland.
Vid en prövning av frågor om tillämpningen av säkerhetslagen har HD uttalat att huvudregeln i svensk rätt är att en part i ett tvistemål inte har rätt till säkerhet för den fordran på ersättning för rättegångskostnader som processen kan leda till. Vardera parten står alltså risken för motpartens oförmåga att betala. Lagen utgör enligt domstolen ett undantag från den huvudregeln. (Se ”Tillräcklig säkerhet?” NJA 2017 s. 857 p. 6.)
Den sedan länge rådande uppfattningen i den praktiska tillämpningen är att kvarstad inte kan medges för rättegångskostnad i det mål där yrkandet framställs. Också i den juridiska litteraturen återges rättsläget samstämmigt på det sättet; några påtagliga nackdelar med det rådande synsättet har inte heller framförts.
När det gäller rättegångskostnader som uppstått sedan en tvist har pågått en tid f inns det i och för sig skäl som talar för att kvarstad skulle kunna medges. Lagtexten i sig ger inte något tydligt besked i frågan. Bestämmelsen är dock knappast utformad för den situationen. Det framstår inte heller som en lämplig ordning att såväl en kärande som en svarande under processens gång ska kunna få till stånd prövningar av om kvarstad ska meddelas för dittills upparbetade kostnader. Den skulle bl.a. innebära att handläggningen av huvudsaken kompliceras och fördröjs. Rätten skulle vidare behöva ta preliminär ställning till den fördelning av kostnadsansvaret som ska ske när målet avgörs, vilket kan inrymma svåra frågor och ge anledning till invändningar av principiellt slag ( jfr ”Intresseprövningen” NJA 1982 s. 175 och Macdonald a.a. s. 30–33). När det gäller ännu inte upparbetade rättegångskostnader f inns det ännu starkare skäl som talar mot att kvarstad skulle kunna omfatta kostnaderna.
Av det som nu har sagts följer att den ordning som gällt sedan lång tid har fog för sig. I den mån de behov som f inns av att stävja illojal processföring anses kräva en möjlighet att säkerställa betalning för rättegångskostnader, är det något som i första hand får övervägas inom ramen för ett lagstiftningsärende. Det sagda hindrar inte att det undantagsvis kan f innas utrymme att i rättstillämpningen beakta ett syfte att kringgå regler om ansvar för rättegångskostnader ( jfr ”Processbolaget” NJA 2014 s. 877).
Slutsatsen är alltså att det inte är möjligt att besluta om kvarstad för en fordran på rättegångskostnader som avser det mål där yrkandet om kvarstad framställs. Den i prövningstillståndet ställda frågan ska därför besvaras på så sätt att det inte är möjligt att besluta om kvarstad avseende den fordran på rättegångskostnader som omfattas av konkursboets yrkande.
Det f inns inte skäl att meddela prövningstillstånd i målet i övrigt.
HD förklarar att det inte är möjligt att besluta om kvarstad avseende den fordran på rättegångskostnader som omfattas av Lee Transport & Konsult AB:s konkursbos yrkande om kvarstad.
HD meddelar inte prövningstillstånd i målet i övrigt. Hovrättens beslut står därmed fast.