Europeisk arresteringsorder. Fängelseförhållandena i Rumänien har ansetts inte vara grund för att i ett enskilt fall vägra överlämnande för straffverkställighet, när en försäkran rörande fängelseförhållandena lämnats.
Allmän åklagare begärde vid Uppsala tingsrätt att rumänske medborgaren O.C. skulle överlämnas till Rumänien för verkställighet av fängelsestraff enligt en av domstol i Ramos, Rumänien, den 19 maj 2015 utfärdad europeisk arresteringsorder. Angående bakgrunden till denna begäran hänvisas till den inledande redogörelsen i HD:s beslut.
O.C. motsatte sig överlämnande och g jorde gällande att förhållandena i de rumänska fängelser som kunde komma i fråga för hans del var sådana att det skulle kränka hans rättigheter enligt artikel 3 i Europakonventionen om han överlämnades till Rumänien för straffverkställighet.
Tingsrätten (chefsrådmannen Bush) konstaterade i beslut den 3 oktober 2019 att förutsättningarna för överlämnande enligt 2 kap.1 och 2 §§ lagen (2003:1156) om överlämnande från Sverige enligt en europeisk arresteringsorder var uppfyllda och anförde vidare följande.
Samarbetet mellan medlemsstaterna i Europeiska unionen med stöd av en europeisk arresteringsorder bygger på principen om ömsesidigt erkännande som innebär att ett beslut som fattas i en utfärdande medlemsstat ska erkännas och verkställas i en verkställande stat. Principen bygger på att staterna har ömsesidigt förtroende för varandras rättsordningar.
EU-domstolen har trots detta godtagit att principen om ömsesidigt erkännande och ömsesidigt förtroende mellan medlemsstaterna kan begränsas under ”exceptionella omständigheter” (se EU-domstolens dom den 25 juli 2018 i mål C 220/88 PPU p. 56 med där angivna hänvisningar). EU-domstolen har funnit att den verkställande myndigheten under vissa villkor har rätt att avsluta överlämnandeförfarandet enligt arresteringsordern om ett sådant överlämnande riskerar att leda till att den eftersökta personen utsätts för en omänsklig eller förnedrande behandling i den mening som avses i artikel 4 i stadgan (se Johnson och Ca˘lda˘raru C 404/15 och C 659/15 PPU). Artikel 4 i EU-stadgan motsvarar artikel 3 i Europakonventionen. Den verkställande myndigheten har att göra en bedömning huruvida det föreligger en verklig risk för att denna grundläggande rätt åsidosätts för den berörda personen.
EU-domstolen har angett att den verkställande myndigheten i detta syfte i ett första skede på grundval av objektiva, trovärdiga, precisa och vederbörligen aktualiserade uppgifter om förhållanden under frihetsberövanden ska göra en bedömning av om det f inns en verklig risk för en kränkning av den grundläggande rättigheten. En sådan risk kan f innas om uppgifterna visar att antingen systematiska eller allmänna brister f inns rörande fängelseförhållandena eller om det f inns brister som rör vissa kategorier av personer eller vissa anläggningar för frihetsberövanden.
För det fall den verkställande myndigheten konstaterar att det i den utfärdande medlemsstaten föreligger en verklig risk för att den grundläggande rättigheten kränks ska den verkställande myndigheten i ett andra skede på ett konkret och precist sätt bedöma om det f inns grundad anledning att tro att den berörda personen skulle utsättas för en sådan behandling på grund av de förhållanden som kan förväntas gälla under personens frihetsberövande i den utfärdande medlemsstaten. Den verkställande staten ska kontrollera om det med hänsyn till omständigheterna i det fallet f inns grundad anledning att tro att denna person till följd av att han eller hon överlämnas till den utfärdande staten löper en verklig risk för att i den medlemsstaten utsättas för en omänsklig eller förnedrande behandling i den mening som avses i artikel 3 Europakonventionen (artikel 4 i EU-stadgan). Den verkställande myndigheten ska i detta syfte begära kompletterande upplysningar från den utfärdande medlemsstaten (EU-domstolens dom den 25 juli 2018 i mål C 216/88 PPU och
C 220/18 PPU och Johnson och Ca˘lda˘raru C 404/15 och C 659/15 PPU).
F inns det en verklig risk för att frihetsberövade personer i Rumänien utsätts för en omänsklig eller förnedrande behandling i förhållande till artikel 3 i Europakonventionen?
O.C. har åberopat Europadomstolens dom den 25 juni 2017 i pilotmålet Rezmiveş and Others v. Romania. I målet anges bl.a. att Europadomstolen har funnit brott mot artikel 3 i Europakonventionen avseende överbeläggning och otillfredsställande förhållanden i f lera rumänska fängelser i 150 fall. Det anges i domen att antalet domar rörande brott mot Europakonventionen konstant ökar (paragraf 109). I domen anges vidare att överbeläggningen enligt de off iciella data som publiceras är 149,11 % till 154,36 % (paragraf 115). Europadomstolen beslutade att det har varit en kränkning av artikel 3 av Europakonventionen och att Rumänien måste göra en tidsplan för att genomföra lämpliga åtgärder för att bota problemen med bl.a. överbeläggning. Domen har lett till att ett handlingsprogram har inletts 2018 för att åtgärda problemen med bl.a. överbeläggning.
O.C. har hänvisat till 17 domar från Europadomstolen meddelade under maj–juni 2019 avseende överträdelser av artikel 3 i Europakonventionen av Rumänien. Domarna avser sammanlagt 176 personer som avtjänat eller avtjänar fängelsestraff på olika anstalter i Rumänien och där konstateras att behandlingen av fångarna strider mot artikel 3 i Europakonventionen. Vidare har åberopats en analys av ADAPOR, en opartisk organisation, som g jorts år 2019 av de särskilda åtgärderna som genomförs enligt den uppg jorda handlingsplanen till styrkande av att de generellt dåliga förhållandena i fängelserna kvarstår samt att tidsplanen för modernisering av fängelserna inte hålls.
Uppgifterna från framför allt domarna från Europadomstolen om förhållandena under frihetsberövanden i fängelser i Rumänien men även övrig utredning rörande fängelseförhållandena visar att det f inns systematiska och allmänna brister även efter det att handlingsplanen har påbörjats 2018. Det f inns därför en verklig risk för att frihetsberövade personer i Rumänien utsätts för en omänsklig och förnedrande behandling på grund av de allmänna förhållandena under frihetsberövandet i strid mot artikel 3 i Europakonventionen.
F inns grundad anledning att tro att O.C. kommer att utsättas för en omänsklig och förnedrande behandling på grund av de förhållanden som kan förväntas gälla under hans frihetsberövande i Rumänien?
Åklagaren har åberopat två garantier som har lämnats av de rumänska myndigheterna. Av garantierna framgår att det är sannolikt att O.C. först kommer att tillbringa 21 dagar i Rahova, Bukarest, därefter på Baca˘u-anstalten på en s.k. stängd regime, vidare på Vaslui-anstalten, på en s.k. halv öppen regime och slutligen på Iaşi-anstalten på en s.k. öppen regime. I garantien, som har utfärdats av ”Head of the Prison Safety and Regime Departement” framgår detaljerade uppgifter om förhållanden på fängelserna samt med hänvisning till den handlingsplan som upprättats för att lösa frågan om överbeläggning och förhållanden under fängelsetiden garanteras ett minsta individuellt område om 3 kvadratmeter under hela fängelsevistelsen, inklusive säng och möbler.
Sedan O.C. ifrågasatt garantierna mot bakgrund av den off iciella statistiken om beläggningsgraden på anstalterna har åklagaren ställt kompletterande frågor. De rumänska myndigheterna har i ett kompletterande yttrande förklarat att den off iciella statistiken bygger på fyra kvadratmeter per fånge och att statistiken därför inte är relevant. De rumänska myndigheterna har garanterat att O.C. ska erhålla ett minsta individuellt område om tre kvadratmeter. Vidare ges upplysningar om de aktuella anstalternas former av s.k. regime.
När det först gäller frågan om i vilka anstalter som O.C. kommer att placeras vid verkställandet av fängelsestraffet har EU-domstolen till en början uttalat att det inte är möjligt för den verkställande staten att pröva rådande förhållanden i samtliga de fängelser där den berörda personen kan placeras i den utfärdande staten. Den verkställande staten har att pröva fängelseförhållandena i de anstalter som vederbörande enligt tillgängliga uppgifter konkret kan komma att placeras i. Mot bakgrund av de uppgifter som lämnats av de rumänska myndigheterna är det förhållandena i de anstalter som angivits i yttrandet som ska prövas (EU-domstolens dom den 25 juli 2018 i mål C 220/18 PPU paragraf 87).
När det sedan gäller vilken tilltro som den verkställande staten ska sätta till de försäkringar som har lämnats från myndigheterna i den verkställande staten har EU-domstolen uttalat att om en försäkran har lämnats eller i vart fall godkänts av den utfärdande rättsliga myndigheten eller från en av centralmyndigheterna i den utfärdande staten så ska den verkställande rättsliga myndigheten – mot bakgrund av det ömsesidiga förtroende som ska råda mellan medlemsstaternas rättsliga myndigheter och som utgör grunden för systemet med den europeiska arresteringsordern – fästa tilltro till denna försäkran, i vart fall så länge som det inte f inns någon precis uppgift som kan ge vid handen att förhållandena på en viss anstalt står i strid med artikel 4 i stadgan (EU-domstolens dom den 25 juli 2018 i mål C 220/18 PPU paragraf 112).
Av vad som framgår av försäkran så har åklagaren hos Justitieministeriet i Rumänien, som är centralmyndighet, begärt tilläggsinformation. Den i målet ursprungliga försäkran har lämnats av ”the Head of the Prison Safety and Regime Departement” och vidarebefordrats till åklagarmyndigheten av Justitieministeriet. Tilläggsinformationen har lämnats av ”General manager of the National Administration of Penitentiaries”.
De försäkringar som har lämnats i målet har alltså inte lämnats av en rättslig myndighet eller godkänts av centralmyndigheten i den utfärdande staten. Under sådana förhållanden har EU-domstolen uttalat att den garanti som en sådan försäkran utgör ska prövas inom ramen för en helhetsbedömning av alla omständigheter som f inns tillgängliga hos den verkställande rättsliga myndigheten (EU-domstolens dom den 25 juli 2018 i mål C 220/18 PPU paragraf 114).
Mot bakgrund av den off iciella statistik från den 25 juni 2019 som åklagaren bifogade sin begäran om tilläggsyttrande har åklagaren uppgett att om man räknar på en yta om fyra kvadratmeter per intagen så f inns det en kapacitet för 409 intagna på Baca˘u-anstalten och den faktiska beläggningen är 465 intagna. På Vaslui-anstalten är kapaciteten 430 och den faktiska beläggningen är 724. På Iaşi-anstalten är kapaciteten 426 och beläggningen är 685. Åklagaren bad därför om information hur de rumänska myndigheterna kunde försäkra O.C. en individuell yta om tre kvadratmeter. Det kan noteras att enligt off iciell statistik från den 13 augusti 2019 är beläggning på Bacau-anstalten 493 intagna, på Vaslui-anstalten 665 intagna och på Iaşu-anstalten 660 intagna.
Det svar som givits av de rumänska myndigheterna ger inte något svar på frågan om hur en försäkran kan ges mot bakgrund av statistiken rörande beläggningsgrad. De rumänska myndigheterna hänvisar till att statistiken avser fyra kvadratmeter och de rumänska myndigheternas försäkran avser tre kvadratmeter.
Vid en samlad bedömning anser tingsrätten att det i målet f inns grundad anledning, genom främst de uppgifter från den off iciella statistiken om beläggningsgraden i de fängelser där O.C. enligt de rumänska myndigheternas bedömning kommer att avtjäna sitt fängelsestraff samt utredning i form av domar från Europadomstolen om pågående förhållanden i dessa fängelser, att O.C. löper en allvarlig risk för att utsättas för en omänsklig och förnedrande behandling på grund av de förhållanden som kan förväntas gälla under hans frihetsberövande i Rumänien. Vid en helhetsbedömning anser tingsrätten att denna risk för att utsättas för en omänsklig och förnedrande behandling inte har undanröjts genom de försäkringar som lämnats av de rumänska myndigheterna.
Med hänsyn till vad som nu har sagts får överlämnande inte beviljas.
Tingsrätten avslår begäran om överlämnande av O.C. till Rumänien i enlighet med den europeiska arresteringsorder som utfärdats den 19 maj 2015 i domstolen i Ramos, Rumänien.
Åklagaren överklagade i Svea hovrätt och yrkade i första hand att ansökan om överlämnande på grund av europeisk arresteringsorder skulle bifallas, i andra hand att hovrätten skulle begära ytterligare information från Rumänien och i tredje hand att ett förhandsavgörande från EU-domstolen skulle inhämtas i fråga om vilken myndighet som avses med ”utfärdande rättslig myndighet” i EU-domstolens dom den 25 juli 2018 i mål C-220/18 PPU.
O.C. motsatte sig att tingsrättens beslut ändrades.
Hovrätten (hovrättsråden Carr och Castillo samt tf. hovrättsassessorn Crawford, referent) anförde i beslut den 20 november 2019 följande.
Vad först avser åklagarens yrkande om inhämtande av förhandsavgörande från EU-domstolen gör hovrätten följande bedömning. Att domstolarna är utfärdande rättsliga myndigheter i Rumänien framgår av det tillämpliga rambeslutet (Rådets rambeslut 2002/584/RIF av den 13 juni 2002 om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna, art 6.1) tillsammans med rumänsk lag (Law no. 302/2004 on international judicial cooperation in criminal matters, art. 85). Det är därför inte nödvändigt att inhämta ett förhandsavgörande för att tolka vad som avses med ”utfärdande rättslig myndighet” i EU-domstolens dom den 25 juli 2018 i mål C-220/18 PPU. Åklagarens yrkande ska därför avslås.
Metoden för prövningen av hinder mot överlämnande på grund av risk för överträdelse av artikel 3 i Europakonventionen som slagits fast i ovan nämnda dom, vilken tingsrätten redog jort för, har bekräftats i senare praxis från EU-domstolen. Hovrätten instämmer i tingsrättens bedömning att det f inns en verklig risk för att frihetsberövade personer i Rumänien utsätts för en omänsklig och förnedrande behandling på grund av de allmänna förhållandena som råder i rumänska fängelser.
När det sedan gäller frågan om det f inns grundad anledning att tro att det f inns en verklig risk för att O.C. kommer att utsättas för en sådan behandling gör hovrätten följande bedömning. De anstalter som är aktuella för O.C. att, efter den inledande placeringen, placeras på är Ramos, Vaslui och Iaşi. Av beläggningsstatistiken från augusti 2019 framgår att de intagna på Ramos har ett genomsnittligt personligt utrymme överstigande tre kvadratmeter, medan motsvarande yta för Vaslui och Iaşi, där O.C. sannolikt kommer att avtjäna större delen av fängelsestraffet, markant understiger tre kvadratmeter. I de avgöranden från Europadomstolen som åberopats av O.C. har även framkommit konkreta uppgifter om att Europakonventionen i närtid f lera gånger överträtts bl.a. i detta avseende på anstalterna Vaslui och Iaşi.
Den garanti som Rumänien utfärdat har inte lämnats eller godkänts av en utfärdande rättslig myndighet. Garantin ska dock prövas inom ramen för en helhetsbedömning (EU-domstolens dom i mål C-220/18 PPU, p. 114).
Garantin beskriver de nu aktuella anstalterna på ett sätt som inte överensstämmer med vad som framkommit genom avgörandena från Europadomstolen och det framgår inte av den på vilket sätt O.C. inte riskerar att utsättas för liknande förhållanden.
Hovrätten f inner att det, när så tydliga faktorer visar på ett så stort antal missförhållanden i närtid på de anstalter som O.C. kommer att placeras på, krävs en mer konkret och individualiserad garanti för att undanröja risken att han utsätts för omänsklig och förnedrande behandling. De konkreta uppgifter som framkommit gör därmed att det, även med beaktande av garantin, f inns grundad anledning att anta att O.C. löper en verklig risk för att under det femåriga fängelsestraffet utsättas för sådan behandling.
Åklagaren har till Rumänien ställt de frågor som behöver besvaras för att kunna pröva ansökan om överlämnande och Rumänien har svarat på åklagarens frågor. Hovrätten f inner inte anledning att begära ytterligare information från Rumänien.
Överklagandet ska med hänsyn till det ovanstående avslås och överlämnandeförfarandet avslutas.
Hovrätten avslår åklagarens begäran om att hovrätten ska inhämta ett förhandsavgörande från EU-domstolen.
Hovrätten avslår överklagandet.
Riksåklagaren överklagade hovrättens beslut och yrkade att HD skulle besluta att O.C. skulle överlämnas till Rumänien för straffverkställighet i enlighet med den europeiska arresteringsordern.
O.C. motsatte sig att hovrättens beslut ändrades.
HD höll förhandling.
HD ( justitieråden Crawford, Everett, referent, Martin, Mahoney och Cruz) meddelade den 8 april 2020 följande slutliga beslut.
Distriktsdomstolen i Baca˘u, Rumänien, utfärdade den 19 maj 2015 en europeisk arresteringsorder som avser överlämnande av den rumänske medborgaren O.C. för verkställighet av ett fängelsestraff. Av arresteringsordern framgår bl.a. att O.C. den 20 december 2013 dömdes av distriktsdomstolen för narkotikabrott och deltagande i en kriminell organisation till fängelse i fem år. Brotten begicks under andra halvåret 2009 och till den 9 mars 2010. Domen fastställdes den 12 mars 2015 av appellationsdomstolen i Ramos.
O.C. frihetsberövades i Sverige i april 2016 med anledning av den europeiska arresteringsordern. Åklagaren inhämtade ett yttrande från den rumänska kriminalvårdsmyndigheten. I yttrandet angavs att det inte var möjligt att ange vid vilka fängelser som O.C. skulle komma att placeras, men det garanterades att han skulle få ett personligt utrymme om mellan två och tre kvadratmeter, inklusive säng och övriga möbler.
Solna tingsrätt beslutade i maj 2016 att avslå begäran om överlämnande av O.C. till Rumänien och han försattes på fri fot. Tingsrätten ansåg att det hade visats påtagliga grunder för att anta att O.C., om han överlämnades till Rumänien, löpte en allvarlig risk för att han i rumänskt fängelse skulle utsättas för en behandling som stred mot artikel 3 i Europakonventionen. Enligt tingsrätten hade denna risk inte undanröjts genom den information som de rumänska myndigheterna hade lämnat.
Under handläggningen i hovrätten inhämtade åklagaren ett kompletterande yttrande från den rumänska kriminalvårdsmyndigheten. I yttrandet angavs bl.a. att, oavsett var O.C. skulle komma att placeras, så skulle behandlingen av honom inte komma att strida mot artikel 3 i Europakonventionen. Svea hovrätt beslutade i september 2016 att avslå åklagarens överklagande. Beslutet överklagades inte till HD.
Sedan åklagaren under sommaren 2019 inhämtat ny information från rumänska myndigheter om behandlingen av O.C. i rumänskt fängelse, anhölls O.C. Uppsala tingsrätt beslutade i augusti 2019 att inte häkta honom, eftersom tingsrätten ansåg att det inte förelåg någon f lyktfara.
Åklagaren begärde därefter på nytt rättens prövning av frågan om överlämnande av O.C. till Rumänien och hänvisade bl.a. till ett yttrande utfärdat i juni 2019 av ”Head of the Prison Safety and Regime Departement” som hade vidarebefordrats av det rumänska justitieministeriet. I yttrandet f inns uppgifter om bl.a. vilka fängelser som O.C. sannolikt kommer att placeras på, nämligen inledningsvis under 21 dagar anstalten Rahova, därefter den slutna anstalten Ramos och, efter att minst en femtedel av strafftiden avtjänats, den delvis öppna anstalten Vaslui och/eller den öppna anstalten Iaşi. I yttrandet lämnas detaljerade uppgifter om förhållandena på fängelserna och det försäkras att O.C. under hela fängelsetiden kommer att ha ett minsta personligt utrymme om tre kvadratmeter, inklusive säng och övriga möbler, men exklusive toalett.
O.C. motsatte sig bifall till begäran om överlämnande. Han g jorde gällande att förhållandena i rumänska fängelser är sådana att det skulle strida mot artikel 3 i Europakonventionen att överlämna honom till Rumänien för straffverkställighet.
Tingsrätten avslog begäran om överlämnande. Hovrätten har avslagit åklagarens överklagande.
Frågan i målet är om det – trots den försäkran som sommaren 2019 har lämnats av rumänska myndigheter – på grund av förhållandena för frihetsberövade i Rumänien föreligger en verklig risk för att O.C. kommer att utsättas för omänsklig eller förnedrande behandling i den mening som avses i artikel 3 i Europakonventionen och artikel 4 i EU:s rättighetsstadga.
Den europeiska arresteringsordern är det instrument som sedan den 1 januari 2004 gäller för överlämnande inom EU av brottsmisstänkta eller dömda personer för lagföring respektive straffverkställighet. Arresteringsordern har mellan medlemsstaterna ersatt den traditionella ordningen för utlämning för brott ( jfr 1 § andra stycket lagen, 1957:668, om utlämning för brott). Den är tänkt att vara en snabb och effektiv ordning för straffrättsligt samarbete mellan EU:s medlemsstater.
Lagen (2003:1156) om överlämnande från Sverige enligt en europeisk arresteringsorder (europeiska arresteringsorderlagen) bygger på rådets rambeslut 2002/584/RIF av den 13 juni 2002 om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna.
Systemet med den europeiska arresteringsordern vilar på principen om ömsesidigt erkännande av rättsliga avgöranden bland EU:s medlemsstater, och därmed på en hög grad av inbördes förtroende för varandras rättsordningar; Europeiska rådet har kallat principen för en ”hörnsten” i det rättsliga samarbetet (se skäl 6 och 10 till rambeslutet, jfr artikel 82.1 i Fördraget om Europeiska unionens funktionssätt). Artikel 1.1 och 1.2 i rambeslutet föreskriver således att en medlemsstat (den verkställande medlemsstaten) i enlighet med principen om ömsesidigt erkännande och bestämmelserna i rambeslutet ska godta och verkställa en begäran om gripande och överlämnande (arresteringsorder) från en annan medlemsstat (den utfärdande medlemsstaten). För att betona principen om ömsesidigt erkännande av rättsliga beslut används begreppet ”överlämnande” i stället för ”utlämning” (prop. 2003/04:7 s. 57). Av artikel 1.3 framgår dock att rambeslutet inte ska påverka skyldigheterna att respektera de grundläggande rättigheterna och de grundläggande rättsliga principerna i artikel 6 ( jfr nuvarande artiklarna 2 och 6) i Fördraget om Europeiska unionen (FEU).
I rambeslutet anges uttryckligen de skäl som gör att verkställighet ska (artikel 3) respektive får (artiklarna 4 och 4a) vägras samt de garantier som ska lämnas av den utfärdande medlemsstaten (artikel 5). Som en yttersta åtgärd anges vidare i rambeslutets skäl 10 att tillämpningen av rambeslutet under vissa förutsättningar får avbrytas i förhållande till en medlemsstat som allvarligt och ihållande åsidosätter de principer som fastställs i artikel 6.1 ( jfr nuvarande artikel 2) i FEU. För avbrytande krävs att medlemsstatens åsidosättande har slagits fast av rådet i enlighet med det förfarande som anges i artikel 7 i FEU.
Skäl 10 i rambeslutet motsvaras i europeiska arresteringsor¬derlagen närmast av bestämmelsen i 1 kap. 1 § första stycket andra meningen, där det anges att lagen inte ska tillämpas i förhållande till en medlemsstat om EU genom ett särskilt beslut har avbrutit tillämpningen av rambeslutet i förhållande till den staten. I förarbetena till bestämmelsen, som tillkom på förslag av justitieutskottet, förutsågs två olika situationer där ett sådant beslut kunde ha fattats: dels i enlighet med förfarandet i artikel 7 i FEU, dels i enlighet med särskilda villkor för tillämpningen av rambeslutet enligt en skyddsklausul i anslutningsfördraget för en ny medlemsstat. Justitieutskottet framhöll att det kan förväntas ta viss tid innan det från EU:s sida fattas beslut om avbruten tillämpning av rambeslutet i en situation då en medlemsstat allvarligt åsidosätter de grundläggande principerna och att under denna tid i stället bestämmelsen i 2 kap. 4 § 2 kan tillämpas som avslagsgrund. (Se bet. 2003/04:JuU8 s. 20 f.)
Enligt 2 kap. 4 § 2 europeiska arresteringsorderlagen får överlämnande inte beviljas om det skulle strida mot Europakonventionen eller de tilläggsprotokoll till konventionen som gäller som lag här i landet. Av förarbetena framgår bl.a. att det, för att denna avslagsgrund ska bli tillämplig, torde krävas påtagliga omständigheter som gör att det i aktuellt fall f inns skäl att tro att överlämnandet skulle strida mot Europakonventionens bestämmelser. Vidare anförs att det är naturligt att innehållet i arresteringsordern är utgångspunkt för en sådan bedömning. (Se a. prop. s. 175.)
En stat som utlämnar en person till en annan stat kan göra sig skyldig till brott mot Europakonventionen om det f inns skäl att anta att personen kan komma att utsättas för konventionskränkningar i den mottagande staten (se det grundläggande fallet Soering v. the United Kingdom, 7 July 1989, Series A no. 161).
Av artikel 3 i Europakonventionen följer att en stat inte får lämna ut en person till ett annat land, om det f inns starka skäl att tro att han eller hon löper en verklig risk att i det landet utsättas för tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. Vad som ska bedömas är den individuella risk som föreligger för den person som eftersöks. Den allmänna situationen eller exempelvis svåra fängelseförhållanden i ett land är emellertid element i bedömningen av omständigheterna i det enskilda fallet. ( Jfr Valdez, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 5 uppl. 2015, s. 93.) För att det ska vara fråga om en kränkning av artikel 3 i Europakonventionen krävs enligt Europadomstolens praxis risk för övergrepp av viss svårhetsgrad. Den svårhetsgrad som krävs anses vara relativ och bero på en samlad bedömning av samtliga omständigheter, bl.a. illa-behandlingens längd, dess fysiska och psykologiska effekter och ibland offrets hälsa. (Se t.ex. Saadi v. Italy [GC], no. 37201/06, § 134, ECHR 2008.)
Artikel 4 i EU:s rättighetsstadga är i det närmaste likalydande med artikel 3 i Europakonventionen. Av förklaringarna avseende stadgan framgår även att rättigheten i artikel 4 motsvarar den som garanteras i artikel 3 i konventionen (se EUT C 303, 14.12.2007, s. 18). Enligt artikel 52.3 i stadgan har den därför samma innebörd och samma räckvidd som i Europakonventionen. Av artikel 51.1 följer vidare att medlemsstaterna är skyldiga att iaktta artikel 4 när de tillämpar unionsrätten. Bestämmelsen får enligt artikel 53 inte tolkas så att den inskränker eller inkräktar på de rättigheter som Europakonventionen skyddar.
Liksom enligt artikel 3 ( jfr artikel 15.2) i Europakonventionen är den rättighet som garanteras i artikel 4 i stadgan av absolut karaktär. Detta innebär att rättigheten inte får vägas mot överväganden som rör bl.a. funktionsdugligheten hos det straffrättsliga samarbetet inom EU samt hos principerna om ömsesidigt förtroende och erkännande ( jfr EU-domstolens dom av den 15 oktober 2019, Sherman, C-128/18, EU:C:2019:857, p. 82 ff.).
Det f inns inga minimiregler i unionsrätten om vilka förhållanden som ska råda under frihetsberövanden. EU-domstolen har emellertid hänvisat till Europadomstolens praxis beträffande vilka förhållanden i detta avseende som omfattas av artikel 3 i Europakonventionen (se EU-domstolens dom av den 25 juli 2018, General-staatsanwaltschaft (Conditions de détention en Hongrie), C-220/18, EU:C:2018:589, p. 90 ff.).
Av Europadomstolens praxis framgår att särskild vikt fästs vid den spatiala faktorn då man gör helhetsbedömningen av förhållandena under frihetsberövandet; om den frihetsberövade har tillgång till ett personligt utrymme som är mindre än tre kvadratmeter i en gemensam fängelsecell föranleder det en stark presumtion för att artikel 3 i konventionen har kränkts. Denna starka presumtion kan normalt sett kullkastas endast om (1) inskränkningen av det personliga utrymmet i förhållande till minimikravet på tre kvadratmeter är kortvarig, tillfällig och av ringa betydelse, (2) den frihetsberövade i tillräcklig utsträckning har tillfälle att röra sig och sysselsätta sig utanför sin cell på lämpligt sätt samt (3) anstalten rent allmänt erbjuder drägliga vistelseförhållanden och vederbörande inte är föremål för andra omständigheter som kan anses förvärra de undermåliga förhållandena under frihetsberövandet. Beräkningen av den tillgängliga ytan i en gemensam cell ska inte inkludera den yta som upptas av sanitära utrymmen, men däremot den yta som upptas av möbler. De intagna måste emellertid kunna röra sig på ett normalt sätt i cellen. (Se Murši ć v. Croatia [GC], no. 7334/13, §§ 114, 124 och 138, 20 October 2016.)
När en person i en gemensam cell har ett personligt utrymme som omfattar mellan tre och fyra kvadratmeter är den spatiala faktorn även fortsättningsvis viktig vid bedömningen av huruvida förhållandena under frihetsberövandet är acceptabla. I ett sådant fall kan det konstateras att artikel 3 kränks om bristen på utrymme åtföljs av andra materiella brister, t.ex. bristande tillträde till promenadgård eller bristande tillgång till luft eller naturligt ljus, dålig ventilation, otillräcklig uppvärmning eller för hög temperatur i lokalerna, bristande möjlighet att på egen hand ombesörja toalettbestyr samt bristfälliga sanitära och hygieniska förhållanden. (Se Murši ć v. Croatia [GC] § 139.)
I rambeslutet anges alltså uttryckligen de skäl som gör att verkställighet ska respektive får vägras (se p. 13). EU-domstolen har emellertid slagit fast att principerna om ömsesidigt erkännande och ömsesidigt förtroende mellan medlemsstaterna kan begränsas under ”exceptionella omständigheter” (EU-domstolens dom av den 5 april 2016, Johnson och Ca˘lda˘raru, C 404/15 och C-659/15 PPU, EU:C:2016:98, p. 82). Domstolen har således funnit att den verkställande rättsliga myndigheten, under vissa villkor, har rätt att avsluta överlämnandeförfarandet när ett överlämnande riskerar att leda till att den eftersökte personen utsätts för en sådan omänsklig eller förnedrande behandling som avses i artikel 4 i rättighetsstadgan.
EU-domstolen har i sin praxis gett i huvudsak följande anvisningar för det förfarande som de nationella verkställande rättsliga myndigheterna ska följa, om de förfogar över bevis för att enskilda som är frihetsberövade i den utfärdande medlemsstaten löper en verklig risk för att utsättas för sådan behandling. ( Jfr EU-kommissionens handbok för utfärdande och verkställighet av en europeisk arresteringsorder, EUT C 335, 6.10.2017, s. 33 f.)
Den verkställande rättsliga myndigheten ska i ett första steg göra en kontroll av om det f inns en verklig risk för att den eftersökte personen utsätts för omänsklig eller förnedrande behandling enligt artikel 4 i rättighetsstadgan på grund av de allmänna förhållandena för frihetsberövade i den utfärdande medlemsstaten. Denna kontroll ska göras på grundval av objektiva, trovärdiga, precisa och vederbörligen aktualiserade uppgifter. (Aranyosi och Ca˘lda˘raru p. 89 ff.)
Om det bedöms föreligga en sådan risk på grundval av de allmänna förhållandena för frihetsberövade, ska i ett andra steg göras en kontroll av om det f inns grundad anledning att tro att en verklig risk föreligger för omänsklig eller förnedrande behandling under de särskilda omständigheter som föreligger för den eftersökte personen. Den verkställande rättsliga myndigheten ska i detta avseende begära kompletterande upplysningar från den utfärdande staten i enlighet med artikel 15.2 i rambeslutet och skjuta upp sitt beslut om överlämnande till dess den fått kompletterande uppgifter som gör det möjligt att undanröja förekomsten av en sådan risk. (Aranyosi och Ca˘lda˘raru p. 92 ff. och 95 ff.)
Den verkställande rättsliga myndigheten är endast skyldig att utreda förhållandena på de fängelser där det enligt tillgängliga uppgifter är troligt att personen kommer att vara frihetsberövad. Även förhållandena på en sådan anstalt där placeringen endast är tillfällig, t.ex. då personen kommer att placeras där för vidare transport till annan anstalt, ska utredas. (Generalstaatsanwaltschaft p. 87.)
Om en försäkran (garanti) har lämnats, eller i vart fall godkänts, av den utfärdande rättsliga myndigheten om att den berörda personen inte kommer att utsättas för omänsklig eller förnedrande behandling, så ska den verkställande rättsliga myndigheten fästa tilltro till denna försäkran. I vart fall ska tilltro fästas så länge som det inte f inns någon precis uppgift som kan ge vid handen att förhållandena under frihetsberövandet på en viss anstalt står i strid med artikel 4 i EU:s rättighetsstadga (Generalstaatsanwaltschaft p. 112).
Det är således endast i undantagsfall och på grundval av precisa uppgifter som den verkställande rättsliga myndigheten kan konstatera att det, trots att en försäkran har lämnats av den utfärdande rättsliga myndigheten, eller i vart fall godkänts av den myndigheten, föreligger en verklig risk för att den berörda personen ska utsättas för omänsklig eller förnedrande behandling (Dorobantu p. 69).
En försäkran som inte har lämnats, eller i vart fall godkänts, av den utfärdande rättsliga myndigheten ska i stället prövas inom ramen för en helhetsbedömning av alla de omständigheter som f inns tillgängliga hos den verkställande rättsliga myndigheten (Generalstaatsanwaltschaft p. 114 och 117).
Om den verkställande rättsliga myndigheten f inner att den verkliga risken för att den berörda personen utsätts för omänsklig eller förnedrande behandling inte kan undanröjas inom rimlig tid, ska myndigheten besluta huruvida det f inns anledning att avsluta överlämnandeförfarandet (Johnson och Ca˘lda˘raru p. 104).
All unionsrätt är fullt ut tillämplig i förbindelserna med Rumänien. Visserligen gäller alltjämt i förhållande till Rumänien en skyddsklausul ( jfr p. 14) beträffande ömsesidigt erkännande på både straffrättens och civilrättens område. Den har emellertid inte föranlett några skyddsåtgärder från EU:s sida. I stället sker en återkommande övervakning och uppföljning av de reformer som för Rumäniens del krävs för att förbättra rättsväsendet samt bekämpa korruption och organiserad brottslighet.
De materiella förhållandena för frihetsberövade i Rumänien har under lång tid kritiserats av f lera internationella organisationer. Förhållandena i rumänska fängelser har också av Europadomstolen i ett stort antal avgöranden bedömts strida mot artikel 3 i Europakonventionen.
I Rezmive ș and Others v. Romania , nos. 61467/12 and 3 others, 25 April 2017, prövades klagomål från personer som varit intagna i bl.a. några av de fängelser som är aktuella i förevarande mål (p. 6). Sammanfattningsvis fann Europadomstolen att de intagnas personliga utrymmen hade understigit tre kvadratmeter under största delen av deras vistelser på fängelserna och att denna allvarliga brist på utrymme hade förvärrats av andra faktorer, t.ex. avsaknad av dagsljus, ohygieniska toaletter och dålig ventilation.
Europadomstolen konstaterade att Rumäniens problem avseende bristfälliga fängelseförhållanden kvarstod trots de påpekanden som g jorts i tidigare avgöranden. Bland annat noterades att beläggningsgraden under perioden juni 2015 till augusti 2016 uppgick till mellan 149,11 och 154,36 procent. Beläggningsgraden var beräknad på fyra kvadratmeter per intagen. Vidare noterades att majoriteten av domstolens senaste avgöranden rörande Rumänien avsett personer som haft mindre än tre, och i några fall mindre än två, kvadratmeter personligt utrymme. Enligt Europadomstolen bottnade problemen i att det rumänska fängelsesystemet var strukturellt dysfunktionellt, vilket angavs ha drabbat ett stort antal personer och sannolikt skulle komma att fortsätta göra det framdeles. (§§ 37, 110 och 115.)
Rumänien förelades av Europadomstolen att inom sex månader lägga fram en handlingsplan med åtgärder för att minska överbeläggningen i fängelserna och för att i övrigt förbättra de materiella villkoren för frihetsberövade. Landet uppmanades även att införa möjligheter till kompensation till personer som varit frihetsberövade under undermåliga förhållanden. Domstolen beslutade dessutom att bordlägga prövningen av alla anhängiga mål avseende rumänska fängelseförhållanden som ännu inte hade kommunicerats med den rumänska regeringen. De avgöranden rörande rumänska fängelseförhållanden som Europadomstolen meddelat i tiden efter Rezmive ș and Others v. Graham avser således i huvudsak klagomål på de förhållanden som rådde före den 25 april 2017.
Rumänien presenterade i januari 2018 sin handlingsplan till följd av Europadomstolens föreläggande. Handlingsplanen, som avser perioden 2018–2024 och som uppdaterades i november 2018, innefattar bl.a. byggande av drygt 8 000 nya fängelseplatser, varav 1 900 platser på två nya fängelser, och modernisering av cirka 1 350 bef intliga fängelseplatser.
Rumäniens pågående åtgärdsarbete diskuteras och analyseras regelbundet på möten med ställföreträdarna i Europarådets ministerkommitté. Vid ett möte i juni 2019 noterades bl.a. att beläggningsgraden i rumänska fängelser hade minskat från 164 procent i januari 2015 till 112,94 procent i april 2019. Minskningen berodde enligt Rumänien på att användningen av andra påföljder än fängelse hade ökat och att ett system med strafftidsreducering på grund av bristfälliga förhållanden hade introducerats. Rumänien rapporterade att även förbättringar avseende materiella förhållanden hade vidtagits, bl.a. i fråga om hygieniska och sanitära förhållanden samt aktiviteter och livsmedel till intagna.
Från rådets sida uttrycktes i samband med mötet i juni 2019 tillfredsställelse över Rumäniens ”betydande och fortsatta framsteg” beträffande minskning av överbeläggning samtidigt som landet uppmanades att bl.a. vidta omedelbara åtgärder för att möjliggöra en balanserad fördelning av fångar i fängelserna. Vidare efterfrågades klargöranden bl.a. avseende det pågående moderniseringsarbetet. Rådet uttryckte också oro över att något system för ekonomisk kompensation ännu inte hade kommit till stånd.
Vid det följande mötet i december 2019 upplyste Rumänien bl.a. att moderniseringsarbetet av fängelseplatser pågick men att arbetet var försenat. Vidare framkom att det rumänska parlamentet hade beslutat att avskaffa systemet med strafftidsreducering för personer som var frihetsberövade under bristfälliga förhållanden. Rumänien åtog sig att lägga fram en ny handlingsplan för Europarådet. Till följd av ett regeringsskifte kunde emellertid inte någon ny handlingsplan presenteras vid det senaste mötet i Europarådet som hölls i början av mars 2020. Av möteshandlingarna framgår bl.a. att beläggningsgraden i rumänska fängelser uppgick till 112,77 procent i februari 2020. Europarådet har aviserat att Rumäniens åtgärdsarbete kommer att diskuteras härnäst vid möte senast i december 2020.
Utrikesdepartementets senaste landrapport avseende Rumänien gäller situationen per den 31 oktober 2018. Av såväl den rapporten som f lera andra rapporter från internationellt håll från senare tid (senast det amerikanska utrikesdepartementets rapport avseende situationen i Rumänien 2019) framgår att situationen i rumänska fängelser har förbättrats något, men att problem med överbeläggning och bristfälliga materiella förhållanden kvarstår.
¬¬¬¬¬ärenden enligt 1957 års utlämningslag i fråga om eventuella hinder för utlämning till stater utanför EU, ska domstolarna enligt europeiska arresteringsorderlagen normalt endast kontrollera att de formella förutsättningarna för ett överlämnande är uppfyllda; hela systemet med en arresteringsorder bygger på ömsesidigt erkännande och förtroende mellan EU:s medlemsstater (se p. 12, jfr NJA 2007 s. 168 och ”Straffverkställigheten i Polen” NJA 2017 s. 300 p. 38). Om emellertid i ett enskilt fall ett överlämnande enligt en arresteringsorder skulle vara i strid med Europakonventionen får överlämnande inte ske.
I detta fall är frågan huruvida fängelseförhållandena i Rumänien är sådana att de är oförenliga med artikel 3 i Europakonventionen respektive artikel 4 i EU:s rättighetsstadga och därmed utgör grund för att inte bevilja överlämnande.
Fängelseförhållandena i Rumänien har onekligen varit mycket bekymmersamma under en längre tid. HD har emellertid vid utlämning till länder utanför EU ansett att materiella brister hänförliga till fängelseförhållanden inte har medfört att en utlämning skulle vara oförenlig med artikel 3 i Europakonventionen (se bl.a. NJA 2007 N 36 om utlämning till Ryska Federationen, NJA 2011 N 8 om utlämning till Kazakstan, HD:s beslut den 4 april 2019 i mål Ö 426-19 p. 13 f. om utlämning till Turkiet  och ”Utlämningen av unionsmedborgaren” NJA 2019 s. 377 p. 31 om utlämning till Nordmakedonien).
Sedan 2018 pågår också ett åtgärdsarbete från Rumäniens sida för att minska överbeläggning och förbättra de materiella villkoren för frihetsberövade (se p. 36–40). Det framgår av utredningen att överbeläggningsgraden i rumänska fängelser har minskat markant de senaste åren, och rumänska myndigheter har till Europarådet rapporterat att även andra förbättringar har genomförts, bl.a. i fråga om hygieniska och sanitära förhållanden samt i fråga om de intagnas kosthållning och sysselsättning.
Även om det hittillsvarande åtgärdsarbetet i Rumänien inte följer tidsplanen och det slutliga resultatet framstår som osäkert, har vissa förbättringar alltså skett och Rumänien rapporterar kontinuerligt till Europarådet, som följer och utvärderar arbetet.
Det får mot bakgrund av bl.a. internationella rapporter och Europadomstolens avgöranden anses klarlagt att det f inns en generell risk för att ett överlämnande av O.C. till Rumänien inte skulle vara förenligt med artikel 3 i Europakonventionen. Frågan är emellertid huruvida det f inns grundad anledning att tro att en verklig risk för omänsklig eller förnedrande behandling föreligger under de omständigheter som råder för just O.C. (se p. 26).
Rumänien har lämnat en försäkran rörande fängelseförhållanden för O.C. Den anger detaljerat vad som kommer att gälla beträffande hans straffverkställighet; bl.a. kommer han att ha ett minsta personligt cellutrymme om tre kvadratmeter under hela sin straffverkställighet. Som framgått i det föregående (p. 28–30) kan i ett enskilt fall generella bristfälliga förhållanden avhjälpas genom att den utfärdande staten lämnar en försäkran avseende de förhållanden som kommer att gälla för just den eftersökte personen. En sådan försäkran ska – om den lämnats, eller i vart fall godkänts, av den utfärdande rättsliga myndigheten – normalt godtas av den verkställande staten. ( Jfr beträffande utlämning enligt utlämningslagen NJA 2019 s. 611 p. 55 ff.)
I detta fall är det emellertid inte den utfärdande rättsliga myndigheten – den rumänska domstolen – som lämnat försäkran, utan den har lämnats av den rumänska kriminalvården. Även om försäkran därför inte förbehållslöst kan godtas, utan ska ingå i den helhetsbedömning av samtliga omständigheter som ska göras, bör den i ett fall som detta ges avsevärd tyngd, eftersom den lämnats av en myndighet som ansvarar för kriminalvården och som rimligen bör ha bättre förutsättningar att uttala sig om fängelseförhållandena i ett enskilt fall än vad en domstol har (se p. 30). Försäkran har också skickats via justitieministeriet, som fungerar som Rumäniens centralmyndighet enligt artikel 7 i rambeslutet.
Mot bakgrund av tillgänglig statistik och de noteringar som Europadomstolen g jort beträffande bl.a. fängelserna Vaslui och Iaşi skulle möjligheterna att uppfylla den lämnade försäkran kunna ifrågasättas. Det kan emellertid knappast vara i linje med det ömsesidiga förtroendet mellan medlemsstater, att en verkställande stat med hänvisning till den utfärdande statens generella bristfälligheter, kräver att den staten försvarar en i ett enskilt fall lämnad försäkran.
Mot bakgrund av vad som nu sagts – och med utgångspunkt i det grundläggande synsättet om ömsesidigt förtroende mellan EU:s medlemsstater – saknas det skäl att ifrågasätta den lämnade försäkran (p. 50). HD gör därmed bedömningen att ett överlämnande av O.C. till Rumänien inte skulle innebära att det i hans fall föreligger en stark presumtion för kränkning av artikel 3 i Europakonventionen eller artikel 4 i EU:s rättighetsstadga ( jfr p. 21). Det f inns därför inte grund för att vägra ett överlämnande till Rumänien av O.C. för straffverkställighet. Hovrättens avgörande ska ändras i enlighet med detta.
Med ändring av hovrättens beslut beviljar HD överlämnande av O.C. till Rumänien för straffverkställighet i enlighet med den europeiska arresteringsorder som utfärdats den 19 maj 2015 av Distriktsdomstolen i Baca˘u.