Att förolämpa en tjänsteman i dennes myndighetsutövning har inte ansetts vara ett sådant handlande som är kriminaliserat som förgripelse mot tjänsteman utan enbart som förolämpning.
Åklagaren yrkade ansvar för Browning för bl.a. förgripelse mot tjänsteman enligt följande gärningspåstående.
Browning har den 26 maj 2011 i Malmö sedan polismannen C.P. vid polismyndigheten i Skåne hållit förhör i ett ärende hos familjevåldsenheten, otillbörligen till polismannen fällt kränkande tillmälen; yttranden av följande ungefärliga innebörd; att hon var en jävla hora, horjävel och jävla polisjävel.
Uttalandena har skett för att hämnas polismannens förhör, vilket förhör skett i hennes myndighetsutövning. Uttalandena har Browning lämnat på målsägandens tjänstetelefon och hon har mottagit de inspelade uttalandena på polishuset i Malmö.
Tingsrätten (rådmannen Graham Telde samt nämndemännen Rodgers, Flores och Hudson) dömde, såvitt här är av intresse, i dom den 21 mars 2012 Browning för förgripelse mot tjänsteman till dagsböter 80 å 50 kr och anförde följande.
Browning har vitsordat att han uttryckt sig så som åklagaren påstått men bestritt ansvar under påstående att han inte haft uppsåt att hämnas C.P.
I målet är ostridigt att Browning, i upprört tillstånd, lämnat meddelande till C.P. med det innehåll som åklagaren påstått. Av den skriftliga bevisning som åberopats av Browning har framgått att han även uttalat ”du har inte rätt att förhöra barn utan hennes föräldrar”. Av situationen som sådan och X.D:s uttalanden är det uppenbart att dessa fällts i syfte att hämnas på C.P. för det förhör hon tidigare samma dag hållit med X.D:s dotter. X.D. ska därför fällas till ansvar för förgripelse mot tjänsteman.
Browning överklagade tingsrättens dom och yrkade att hovrätten skulle ogilla åtalet. Åklagaren justerade åtalet i hovrätten genom att efter sista ordet i första stycket lägga till ”vilket medfört lidande, skada eller annan olägenhet”.
Hovrätten (hovrättsråden Smith och Wilson, tf. hovrättsassessorn Sandoval, referent, samt nämndemännen Carrillo och Holmes) meddelade dom den 10 oktober 2013 och anförde såvitt avser förgripelse mot tjänsteman följande.
I likhet med tingsrätten anser hovrätten att det är utrett att Browning har uttalat sig på det sätt som åklagaren påstått. Hovrätten ansluter sig också till tingsrättens bedömning att Browning gjort detta för att hämnas på C.P. för agerande i hennes myndighetsutövning.
X.D:s uttalanden är sådana kränkande tillmälen som kan föranleda ansvar för förolämpning enligt 5 kap. 3 § brottsbalken. Åklagaren har i hovrätten förklarat att hon inte yrkar ansvar för förolämpning, eftersom målsäganden inte angett brottet till åtal (jfr 5 kap. 5 § brottsbalken). Frågan är om X.D:s uttalanden kan bestraffas som förgripelse mot tjänsteman, närmare bestämt om förolämpning är en sådan gärning som omfattas av kriminaliseringen av förgripelse mot tjänsteman i 17 kap. 2 § brottsbalken.
Den straffbelagda gärningen beskrivs i 17 kap. 2 § brottsbalken inte på annat sätt än att den för den angripne medför lidande, skada eller annan olägenhet (eller utgör hot om sådan gärning). Språkligt sett synes beskrivningen i och för sig kunna innefatta förolämpning.
Före den s.k. ämbetsansvarsreformen 1976 var angrepp på den som utövade allmän verksamhet i 17 kap.brottsbalken kriminaliserat som våld eller hot mot tjänsteman (1 §), förgripelse mot tjänsteman (2 §) och missfirmelse mot tjänsteman (5 §). Uppdelningen i de tre brottskategorierna togs vid brottsbalkens tillkomst över från strafflagens 10 kap. År 1948 hade strafflagen reformerats (se NJA II 1948 s. 300-314). Vid brottsbalkens införande förändrades beskrivningen av den brottsliga gärningen vid missfirmelse mot tjänsteman så att den kom att avse att gärningsmannen förolämpar den skyddade personen (se NJA II 1962 s. 260-261). Reformen år 1976 tog främst sikte på att ändra definitionen av den genom bestämmelserna skyddade personkretsen. Vidare togs den särskilda kriminaliseringen av missfirmelse mot tjänsteman bort. Behovet av straffskydd mot missfirmelse av någon i dennes myndighetsutövning ansågs nämligen tillgodosett genom den allmänna straffbestämmelsen om förolämpning i 5 kap. 3 § brottsbalken. Eftersom förolämpning vid denna tid endast fick åtalas av målsäganden infördes samtidigt en rätt för åklagare att under vissa förutsättningar väcka åtal för förolämpning mot någon i eller för hans myndighetsutövning (se NJA II 1975 s. 644-645). Förutom i beskrivningen av skyddsobjektet gjordes ingen ändring i bestämmelsen om förgripelse mot tjänsteman. Avsikten var att frågor som rör den brottsliga handlingens olika beståndsdelar skulle bli att bedöma på samma sätt som tidigare (a.a. s. 646).
Det står alltså klart att lagstiftaren inte avsett att förolämpning skulle falla in under den beskrivning av den straffbara gärningen som finns i bestämmelsen om förgripelse mot tjänsteman.
Det har i litteraturen riktats kritik mot att det särskilda ansvaret för missfirmelse av tjänsteman avskaffades. Således har Hatfield anfört att han anser straffskalan för förolämpning vara för låg (Våld mot tjänsteman och andra närbesläktade brott enligt 17 kap.1-5 §§brottsbalken, Lund 1990 s. 38). Enligt honom har domstolarna vid grövre fall av gärningar som borde ha bedömts som förolämpning i stället dömt för förgripelse mot tjänsteman. Det exempel på detta som han redovisar (ibid.) innefattar emellertid att gärningsmannen även ägnat sig åt realinjurier (spottat) vilket regelmässigt innefattar ett ofredande och inte förolämpning. Hardy konstaterar att domskälen i exemplet inte innehåller tillräckligt många detaljer för att man ska kunna ge svar på frågan om domstolarna vid grövre fall av förolämpning dömer för förgripelse mot tjänsteman.
En beredskap för att döma den som förolämpat för förgripelse mot tjänsteman kan emellertid ses i två icke publicerade hovrättsavgöranden. Göta hovrätt prövade i dom den 13 april 2012 (B 737-12 m.fl.) åtal för förgripelse mot tjänsteman mot en person som uttalat sig kränkande till en polisman. Gärningen bedömdes inte som sådant brott utan som förolämpning. Detta skedde med motiveringen att kravet i bestämmelsen om ansvar för förgripelse mot tjänsteman på direkt uppsåt (för att hindra eller hämnas) inte var uppfyllt. Att kravet på direkt uppsåt inte var styrkt ledde även i ett avgörande från Svea hovrätt (den 31 maj 2012 i mål B 10191-11) till att den åtalade inte dömdes för förgripelse mot tjänsteman. Även i detta fall gällde det en gärningsman som uttalat sig kränkande till poliser (frågan om ansvar för förolämpning kunde inte prövas på grund av bristande angivelse). Inget av avgörandena kan emellertid tas till intäkt för att praxis mera bestämt skulle ha tagit en annan väg än den lagstiftaren tänkt sig vid 1976 års reform.
Inte heller hovrätten anser att kriminaliseringen i 17 kap. 2 § brottsbalken bör sträckas längre än vad lagstiftaren avsåg. Att handla mot någon på det sätt som anges i 5 kap. 3 § brottsbalken bör alltså inte leda till ansvar för förgripelse mot tjänsteman utan enbart för förolämpning.
Åtalet för förgripelse mot tjänsteman bör därför ogillas.
Hovrätten ändrar tingsrättens domslut (bl.a.) på så sätt att hovrätten ogillar åtalet för förgripelse mot tjänsteman.
Hovrättens dom meddelad: den 10 oktober 2013.
Mål nr: B 1153-12.
Lagrum: 5 kap. 3 § och 5 § samt 17 kap. 1 §, 2 § och 5 §brottsbalken.
Rättsfall: Göta hovrätts dom den 13 april 2012 i mål B 737-12 och B 1023-12; Svea hovrätts dom den 31 maj 2012 i mål B 10191-11.
Litteratur: NJA II 1948 s. 300-314; NJA II 1962 s. 260-261; NJA II 1975 s. 644-646; Hatfield, Våld mot tjänsteman och andra närbesläktade brott enligt 17 kap.1-5 §§brottsbalken, Lund 1990, s. 38.