Företrädare för bolag som under två års tid och i ett mycket stort antal fall överlåtit s.k. lagerbolag genom gäldenärsbyte har dömts till fängelse för brott mot aktiebolagslagen för att uppsåtligen ha lämnat penninglån i strid med låneförbudet enligt 12 kap. 7 § aktiebolagslagen (1975:1385).
Åklagaren väckte talan mot P.R. och T.T., som tidigare lagförts för likartad brottslighet, för brott mot aktiebolagslagen jämlikt 12 kap. 7 § första stycket alternativt tredje stycket och 19 kap. 1 § första stycket 4 aktiebolagslagen (1975:1385) samt 23 kap. 4 § brottsbalken enligt följande gärningsbeskrivning. P.R. och T.T. har från den 7 december 2000 till den 4 december 2002 i Stockholm tillsammans och i samråd i egenskap av företrädare för 592 s.k. lagerbolag och deras moderbolag, vilka ägt samtliga aktier i lagerbolagen, slutit avtal innebärande att aktierna överlåtits mot att förvärvarna övertagit betalningsansvar för moderbolagens skulder motsvarande aktiekapitalen till lagerbolagen. P.R. och T.T. har härigenom såsom företrädare för lagerbolagen uppsåtligen eller av grov oaktsamhet lämnat penninglån om 59 200 000 kr till personer som ägt aktier i lagerbolagen alternativt lämnat penninglån om 59 200 000 kr i syfte att gäldenärerna skulle förvärva aktier i lagerbolagen.
P.R. och T.T. bestred ansvar.
Åklagaren anförde till stöd för sitt yrkande i huvudsak följande. Under den av åtalet omfattade tiden har P.R. och T.T. såsom ställföreträdare för ett kommanditbolag och ett aktiebolag sålt 879 lagerbolag, varav 287 med bankintyg och 592 genom gäldenärsbyte och utan bankintyg. Vid genomgång av räkenskapsmaterial som tagits i beslag har framkommit att överlåtelserna genom gäldenärsbyte och utan bankintyg typiskt sett haft följande beskaffenhet. Enligt upprättat köpebrev/skuldebrev har kommanditbolaget eller aktiebolaget i egenskap av säljare överlåtit 1 000 aktier i ett lagerbolag för 100 000 kr. Enligt avtalet utgörs tillgångssidan i lagerbolaget av en fordran mot säljaren för vilken köparen övertar ansvaret. Vidare anges i avtalet att ”[k]öpeskillingen kvittas … genom övertagande av gäldsansvaret för fordran köpeobjektet innehar mot säljaren. Övertagandet sker genom att detta avtal skall gälla som bevis på ny skuldförbindelse uppgående till 100 000 kr.” Som villkor för skuldebrevet anges att köparen vid anfordran, dock senast ett visst angivet datum, skall betala 100 000 kr till köpeobjektet. I köpebrevet/skuldebrevet anges även att ”om köparen ej fullgör vad som sagts ovan angående reversen skall avtalet ej i sin helhet bli ogiltigt”. Den 8 april 2002 delgavs P.R. misstanke om brott av samma slag som de nu förevarande. Motsvarande dag för delgivning med T.T. var den 12 april 2002. Senast då har det stått klart för dem att sättet för försäljning enligt deras upplägg var straffbart. Brottsmisstankarna låg till grund för åtal, som väcktes den 14 juni 2002 och som prövades i tingsrätten genom dom den 20 november 2002. Genom domen dömdes P.R. och T.T. för brott mot 12 kap. 7 § tredje stycket aktiebolagslagen (1975:1385), och P.R. även för medhjälp till detta brott, till dagsböter. I dom den 16 oktober 2003 fastställde hovrätten tingsrättens dom och den 13 maj 2004 beslutade Högsta domstolen att inte meddela prövningstillstånd. I tiden efter tingsrättens dom har nio lagerbolagsförsäljningar genom gäldenärsbyte skett, varav ett mot bankintyg och åtta utan. De senare omfattas av åtalet. Av de 326 lagerbolag som P.R. och T.T. sålt genom gäldenärsbyte och utan bankintyg under år 2001 hade 40 procent försatts i konkurs per den 18 oktober 2004 vilket skall jämföras med cirka tolv procent av samtliga hos Bolagsverket det året nyregistrerade aktiebolag. Motsvarande procentsatser för de 238 lagerbolag som P.R. och T.T. sålt genom gäldenärsbyte och utan bankintyg under 2002 är 23 respektive 7.
Såväl P.R. som T.T. anförde att de objektivt sett accepterade vad åklagaren påstått om att gäldenärsbytena i sig varit att jämställa med lämnande av penninglån och att förfarandet därmed objektivt sett stridit mot låneförbudet. De hävdade dock att de subjektivt sett var i god tro och att de varken agerat uppsåtligt eller av grov oaktsamhet, inte ens efter tingsrättens dom eftersom de hade välgrundad anledning att utgå från att den skulle ändras i hovrätten.
P.R. anförde till stöd för sitt bestridande i huvudsak följande. Han började läsa juridik år 1992. Han har själv formulerat avtalstexter och handhaft den juridiska sidan, medan T.T. mer haft med den ekonomiska sidan att göra. De slutade sälja lagerbolag genom gäldenärsbyte i och med tingsrättens dom den 20 november 2002. Han förstår inte varför han i förhör den 30 juni 2004 skulle ha sagt att de ändrat rutinerna i samband med att åklagaren väckte åtal avseende tre tidigare försäljningar och att kunden efter ändringen genom att uppvisa ett bankintyg var tvungen att tillskjuta 100 000 kr till det nybildade bolaget samt att de inte släppte iväg något bolag till en kund förrän de sett intyget. Vad han uppgav var att försäljningsrutinen ändrades i och med tingsrättens dom, i vart fall var det så som han har menat. Under hela sin studietid diskuterade han med studiekamrater och lärare frågor om bildande och försäljning av bolag. Diskussionerna innefattade ofta frågor om penninglån. Även en skiljaktig mening av regeringsrådet Monroe var föremål för upprepade meningsutbyten. Han hade själv mot bakgrund av detta uppfattningen att den verksamhet som han och T.T. bedrev var laglig och inte kunde ifrågasättas. Inte heller någon av deras samarbetspartner såsom revisionsbyråer har trott att den verksamhet som han och T.T. bedrev var olaglig. Då han emellertid ville vara riktigt säker begärde han i oktober 2000 in ett utlåtande från en advokatbyrå och blev vid erhållet svar än mer säker att det inte var olagligt att lämna penninglån på sätt som skett. Tingsrättens dom kom som en chock och de sammankallade ett möte med olika experter. Vid mötet den 13 december 2002 beslutades om ändring av tillvägagångssättet för överlåtelser i tiden från tingsrättens dom. I stället för de åtta av åklagaren efter tingsrättens dom påtalade försäljningarna räknar han själv till fem. Att de kom att genomföras enligt det gamla systemet berodde på skilda åtaganden från kunder. I de fall lagerbolagen sedermera försatts i konkurs har förvaltarna regelmässigt accepterat penninglånet om han och T.T. haft en dokumentation om köparen och dennes ekonomi. Det har dock i vissa fall ställts krav på pengar, vilket i en del fall resulterat i att de gått in och betalat lagerbolagens skulder, i andra fall att förlikning uppnåtts.
T.T. anförde till stöd för sitt bestridande i huvudsak följande. Det var P.R. som arbetade fram avtalen. De ändrade metoden med gäldenärsbyten efter tingsrättens dom. På grund av uttalanden av de experter, som de hela tiden hade kontakt med, misstänkte han inte några felaktigheter i deras förfarande efter delgivning av brottsmisstanke i april 2002. Han minns inte närmare när och hur diskussionerna fördes. Han trodde inte att det fanns någon risk för att förfarandet skulle vara straffbart. Han vet inte hur det kommer sig att det i förhör med honom den 30 juni 2004 finns antecknat att de efter att de åtalats under 2002 fått klart för sig att de sålt bolag felaktigt och att de efter åtalet ändrat upplägget så att köparen måste uppvisa ett bankintyg med låsta pengar för aktiekapitalet eller intyg från en revisor alternativt en värderingsman på att apportegendom tillskjutits.
Tingsrätten (rådmannen Black samt nämndemännen Holt, Hernandez och Iraj Sadeerian) anförde i dom den 9 maj 2005 bl.a. följande.
I målet är ostridigt att den konstruktion som tillämpats för av åtalet omfattade överlåtelser av lagerbolag har inneburit att lagerbolagen genom P.R. och T.T. genom byte av gäldenär lämnat penninglån. Enligt tingsrättens mening visar utredningen att penninglånen skett i syfte att gäldenärerna skulle förvärva aktier i lagerbolagen. Förfarandet har således objektivt sett brutit mot bestämmelsen i 12 kap. 7 § tredje stycket aktiebolagslagen (1975:1385). Frågan i målet är huruvida P.R. och T.T. haft uppsåt eller visat grov oaktsamhet.
Den frågeställning som är aktuell i målet är av komplicerad beskaffenhet och har, i vart fall för P.R. och T.T. såvitt man får förstå dem, inte fått ett auktoritativt svar förrän Högsta domstolen genom beslut den 13 maj 2004 inte fann skäl att meddela prövningstillstånd till följd varav hovrättens fällande dom kom att vinna laga kraft. Att notera är emellertid att P.R., som är jurist, enligt vad han själv uppgivit under hela sin studietid och därefter visat ett mycket stort intresse för just den aktuella frågeställningen. Han har även enligt egen utsago fört diskussioner i ämnet med lärare och andra auktoriteter och inhämtat deras uppfattningar. Likaså har P.R. rörande eventuell straffbarhet lagt stort värde vid en skiljaktig mening av regeringsrådet Petrén i ett avgörande år 1977 om lämnande av förhandsbesked. Efter detta har P.R. dock år 2000 delgivits misstanke om brott av samma slag som nu är föremål för prövning men där utredningen lades ner av preskriptionsskäl. Enligt anteckningar från polisförhör med P.R. den 8 april 2002, då han delgavs misstanke om brott, som kom att prövas av tingsrätten i dom den 20 november 2002, föranledde förhören hos Ekobrottsmyndigheten dels under våren dels under hösten 2000, att han och T.T. vid försäljning krävde att kunden skulle ”tillföra bolaget dess aktiekapital och lösa skulden. Detta genom att visa upp en handling som styrker detta i samband med förvärvet. T ex ett bankintyg.” Enligt vad som antecknats i Svea hovrätts dom den 16 oktober 2003 slutade P.R. och T.T. så snart som åtal väcktes mot dem ”att sälja bolag på det sätt som åklagaren har haft invändningar mot i enlighet med åtalen. Numera använder de i stället likvidintyg eller apportegendom.” Som framgått av utredningen i detta mål kom så dock inte bli fallet vid alla försäljningar.
Tingsrätten finner inte att den i målet förebringade utredningen vederlagt P.R:s bestridande av att ha handlat uppsåtligt. Däremot är genom vad ovan anförts ådagalagt att P.R. alltifrån utredningen år 2000 och således under den av åtalet i detta mål omfattade tiden handlat grovt oaktsamt. Han skall därför med bifall till åtalet dömas för påtalad brottslighet mot aktiebolagslagen.
För T.T:s vidkommande kan noteras att han under den med åtalet avsedda tiden i samma utsträckning som P.R. deltagit i de ifrågasatta försäljningarna. Tingsrätten kan dock inte finna att T.T. förrän han i april 2002 själv delgivits misstanke om brott kan anses ha vunnit sådan insikt i ifrågasättandet av försäljning genom gäldenärsbyte att han kan anses ha handlat grovt oaktsamt. Åtalet mot honom skall därför bifallas endast vad avser tiden efter den 12 april 2002.
Den brottslighet som P.R. och även T.T. nu döms för har varit omfattande. Flera år har dock förflutit och därefter har, enligt vad P.R. och T.T. uppgivit, försäljningsmetoderna ändrats. Brottsligheten ligger dessutom i tiden före tingsrättens tidigare nämnda dom. Med beaktande av dessa omständigheter finner tingsrätten att påföljden inte oundgängligen måste bestämmas till ett fängelsestraff utan P.R. och T.T. bör dömas till villkorlig dom i förening med kännbara bötesstraff. Vid mätningen av antalet dagsböter har tingsrätten tagit hänsyn till att åtalet mot T.T. inte bifallits i hela dess vidd.
Tingsrätten dömer P.R. för brott mot aktiebolagslagen, enligt 12 kap. 7 § tredje stycket och 19 kap. 1 § första stycket 4aktiebolagslagen (1975:1385) samt 23 kap. 4 § brottsbalken, till villkorlig dom och dagsböter 150 å 150 kr och T.T. för samma brott till villkorlig dom och dagsböter 100 å 200 kr.
Samtliga parter överklagade tingsrättens dom. Åklagaren yrkade att hovrätten skulle döma P.R. för uppsåtligt brott mot aktiebolagslagen till fängelse och T.T. för brott mot aktiebolagslagen i enlighet med gärningspåståendet till fängelse.
P.R. och T.T. yrkade var för sig att hovrätten skulle ogilla åtalet för brott mot aktiebolagslagen.
Parterna bestred varandras ändringsyrkanden.
Åklagaren anförde till vidareutveckling av sin talan att det av protokoll från förhör med P.R. framgick att P.R. den 30 mars 2000 informerats om att uppgifter som han har lämnat kunde föranleda misstanke om brott mot 12 kap. 7 § aktiebolagslagen samt att han vid förhöret den 17 oktober 2000 delgetts misstanke om brott mot 12 kap. 7 § aktiebolagslagen för samma slags förfarande som är aktuellt i detta mål även om förhören avsåg andra bolag. Åklagaren tillade att den utredningen lades ned genom beslut den 6 augusti 2001 på grund av att preskription inträtt samt att P.R. måste ha fått del av beslutet och förstått innebörden, dvs. att förfarandet var brottsligt men att det nu var för sent att väcka åtal. Åklagaren framhöll vidare att P.R. lämnat olika uppgifter om vid vilken tidpunkt han upphörde med att sälja lagerbolag med gäldenärsbyte dels vid förhör den 8 april 2002, dels enligt tingsrättens dom den 20 november 2002 och dels enligt hovrättens dom den 16 oktober 2003.
P.R. gjorde, i förnyat förhör i hovrätten, följande tillägg till de uppgifter han lämnat vid tingsrätten. Innan han år 1998 startade försäljningen av lagerbolag hade han ingående diskuterat frågor kring denna verksamhet med bland annat sina lärare på universitetet däribland professor Adams. Någon visade honom en skiljaktig mening av regeringsrådet Monroe i ett avgörande från år 1977 (anm: se R 1977:81) och han blev då övertygad om att upplägget med att köparen av lagerbolaget med lagerbolagets godkännande övertog betalningsansvaret för lagerbolagets fordran på moderbolaget var lagligt. Det var ett för köparen av aktiebolaget smidigt och snabbt förfarande och hans affärsidé byggde på detta. Det är riktigt att han den 17 oktober 2000 delgavs misstanke om brott mot 12 kap. 7 § aktiebolagslagen men han förnekade brott eftersom han hade uppfattningen att förfarandet var lagligt. Han har inget minne av att han skulle ha fått del av åklagarens beslut den 6 augusti 2001 att lägga ned förundersökningen eller orsaken därtill. Att han den 8 april 2002 delgavs misstanke om brott mot aktiebolagslagen och i juni 2002 fick del av åtalet i det målet föranledde honom inte att ändra uppfattning om förfarandets laglighet eftersom han var övertygad om att han skulle frikännas. Tingsrättens dom den 20 november 2002 var en total överraskning för honom och först då började han inse att det förfarande som han använt sig av var olagligt. Så snart som han och T.T. fått del av tingsrättens dom beslöt de att ändra rutinerna och att i fortsättningen endast sälja lagerbolag mot bankintyg eller motsvarande. Fram till dess hade de använt sig av förfarande med gäldenärsbyte och det måste bero på missförstånd att det finns andra uppgifter i förhör och domar om vad de har sagt i denna fråga. Att det har förekommit sju försäljningar med gäldenärsbyte efter tingsrättens dom kan det finnas flera förklaringar till. Mallen med gäldenärsbyte kan ha råkat ligga kvar i handlingarna, vilket de kan ha missat eftersom november brukar vara en särskilt stressig månad. Det kan också ha varit åtaganden till kunder som har beställt bolag redan under oktober 2002. Han är övertygad om att han och T.T. i samtliga dessa fall har kontrollerat att det fanns bankintyg redan vid förvärvet. När bankintyg förekom lades det alltid in i akten. Han har ingen annan förklaring till att bankintyg inte har återfunnits i akterna till dessa försäljningar än att de måste finnas hos banken. Det är riktigt att samma formulär med gäldenärsbyte har använts i samtliga 592 fall som åtalet omfattar och att det är han eller T.T. som undertecknat dem. Han ifrågasätter inte längre att gäldenärsbytena varit att jämställa med beviljande av nya lån och därmed strider mot låneförbudet i 12 kap. 7 § aktiebolagslagen. Det är han som har stått för det juridiska upplägget och formulerat handlingarna. T.T, som är ekonom, har förlitat sig på de uppgifter om lagligheten av förfarandet som han har fått av honom.
T.T. gjorde, i förnyat förhör i hovrätten, följande tillägg till de uppgifter han lämnat vid tingsrätten. Han har förlitat sig på de upplysningar som han har fått av P.R. angående den juridiska konstruktionen av lagerbolagsförsäljningarna. Eftersom det inte verkade bli några följder av att P.R. vid olika tillfällen var på förhör så antog han att de kunde fortsätta med samma förfarande. Efter tingsrättens dom den 20 november 2002 beslöt de att genast upphöra med förfarandet. De kallade också olika intressenter, däribland en advokat, till ett möte den 13 december 2002 där situationen diskuterades. Vid mötet fattades beslut om att i fortsättningen sälja bolag endast mot uppvisande av bankintyg eller annan handling som visar att lagerbolaget tillförs aktiekapital. Beträffande de sju försäljningar med gäldenärsbyte som ägt rum efter tingsrättens dom tror han att de har kontrollerat att bankintyg funnits. Det är riktigt att bankintyg eller motsvarande handling inte hittats i akterna för dessa sju försäljningar.
Hovrätten (hovrättsrådet Hurley, referent, och nämndemännen Lawrence och Middleton) anförde i dom den 8 november 2006 bl.a. följande.
Hovrätten delar tingsrättens uppfattning att det förfarande som P.R och T.T. har tillämpat vid försäljningen av de 592 lagerbolag som åtalet omfattar har inneburit brott mot låneförbudet i 12 kap. 7 § tredje stycket aktiebolagslagen (1975:1385). Motsvarande låneförbud och straffbestämmelse återfinns i 21 kap. 5 § och 30 kap. 1 § första stycket 4 i den nu gällande aktiebolagslagen (2005:551).
Det är P.R. som har formulerat samtliga avtalstexter som har använts i verksamheten. Han har därmed varit ansvarig för de juridiska upplägg som moderbolagen har använt vid försäljningen av lagerbolagen och som går ut på att köparen av aktiebolaget övertar betalningsansvaret för det köpta aktiebolagets fordran på moderbolaget och att aktiebolaget (borgenären), med befriande av moderbolaget accepterar köparen som låntagare och därmed lämnar ett lån till köparen för att denne skall förvärva aktier i bolaget. Han har enligt sina egna uppgifter under sin studietid ingående diskuterat olika aktiebolagsrättsliga frågor såsom låneförbudet i 12 kap. 7 § aktiebolagslagen och därvid tagit del av den ovannämnda skiljaktiga meningen av regeringsrådet Monroe och vari denne, mot bakgrund av att överträdelse av låneförbudet var kriminaliserat, ifrågasatte om ordalagen i 12 kap. 7 § aktiebolagslagen täckte förbud för aktiebolag att medge gäldenärsbyte i alla låneförhållanden där bolaget var borgenär. P.R. har uttalat att han efter att ha tagit del av Hunter skiljaktiga mening har känt sig helt säker på att den juridiska konstruktion han har använt sig av vid försäljningen av lagerbolagen har varit laglig. Det kan emellertid inte ha undgått P.R. att majoriteten inte delade Hunter åsikt och att lagligheten av förfarandet därmed kunde komma att ifrågasättas.
P.R. har således känt till förbudet för aktiebolag att lämna penninglån i syfte att gäldenären skall förvärva aktier i bolaget, att förbudet har varit straffsanktionerat samt den rättsliga diskussionen kring låneförbudet. Han har vidare haft full insikt i samtliga faktiska omständigheter som, med det juridiska upplägg han har valt, innebär att köparen av lagerbolaget som ett led i förvärvet, med lagerbolagets godkännande, övertar betalningsansvaret för lagerbolagets fordran på moderbolaget och som därmed utgör ett förbjudet gäldenärsbyte. Han har ändå använt samma förfarande i nästan sexhundra försäljningar av lagerbolag. Hovrätten finner på grund härav att P.R. skall fällas till ansvar för uppsåtligt brott mot aktiebolagslagen i enlighet med gärningspåståendet.
Utredningen visar att även T.T. har haft full insikt i samtliga faktiska omständigheter som vid försäljningen av lagerbolagen enligt åtalet har konstituerat brott mot 12 kap. 7 § aktiebolagslagen samt att han har känt till reglerna om låneförbud i aktiebolagslagen. Han kan inte freda sig från ansvar med att hänvisa till att han av P.R. fått uppfattningen att förfarandet har varit lagligt. Även T.T. skall därför dömas i enlighet med åtalet för uppsåtligt brott mot aktiebolagslagen.
Den brottslighet som P.R. och T.T. skall dömas för har utövats i deras affärsverksamhet. Den har varit yrkesmässig och systematisk och omfattat ett synnerligen stort antal försäljningar av lagerbolag. Hovrätten finner att annan påföljd än fängelse är utesluten. Såsom åklagaren har framhållit har gärningarna i och för sig inneburit att P.R. och T.T. i egenskap av företrädare för lagerbolagen lämnat lån om sammanlagt 59 200 000 kr i syfte att gäldenärerna skulle förvärva aktier i lagerbolagen. Hovrätten anser emellertid vid en bedömning av straffvärdet att huvudvikten i gärningarna ligger i det förhållandet att verksamheten har varit systematisk och affärsmässig och omfattat ett synnerligen stort antal transaktioner. P.R. och T.T. har inte heller haft något annat utbyte av verksamheten än det arvode som de erhållit vid varje försäljning.
Eftersom det är P.R. som svarat för den juridiska konstruktionen och har upprättat de handlingar som har använts framstår hans brottslighet som allvarligare än T.T:s. Hovrätten finner med hänsyn härtill och till vad ovan anförts att P.R. skall dömas till fängelse tre månader och T.T. till fängelse två månader.
Hovrätten ändrar tingsrättens dom avseende P.R. endast på det sättet att påföljden bestäms till fängelse tre (3) månader och avseende T.T. endast på det sättet att påföljden bestäms till fängelse två (2) månader.
Hovrättsrådet Guerrero och tf. hovrättsassessorn Lynch var skiljaktiga såvitt avsåg frågan om P.R. och T.T. uppsåtligen begått de gärningar som de åtalats för och anförde:
Vi delar majoritetens domskäl till och med andra stycket som avslutas med orden ”att lagligheten av förfarandet därmed kunde komma att ifrågasättas.” Därefter anser vi att domskälen skall ha följande lydelse.
Det måste därför ha stått klart för P.R. att den juridiska konstruktion som han valt har varit förknippad med en mycket stor risk för att förfarandets laglighet vid en prövning i ett brottmål skulle underkännas. Hans medvetenhet om denna risk måste ha ökat när han vid flera tillfällen har varit kallad till förhör rörande eventuellt brott mot låneförbudet och även blivit delgiven misstanke om sådant brott. Trots detta har han inte förrän i samband med tingsrättens dom den 20 november 2002 i det närmaste upphört med att sälja aktiebolag på nämnda sätt. Det måste mot den bakgrunden anses stå klart att P.R. fram till tingsrättens dom medvetet tagit en risk i fråga om lagligheten av den valda konstruktionen, eftersom det var till fördel för hans affärsverksamhet. P.R. skall därför dömas för att under tiden den 7 december 2000 fram till och med dagen för domen den 20 november 2002 av grov oaktsamhet ha brutit mot låneförbudet i 12 kap. 7 § aktiebolagslagen. När det gäller de sju försäljningarna som skett under tiden den 21 november till och med den 4 december 2002 kan vad P.R. anfört inte frita honom från ansvar. Han skall därför när det gäller dessa försäljningar dömas för uppsåtligt brott mot aktiebolagslagen.
Utredningen visar att även T.T. varit väl medveten om samtliga faktiska omständigheter och att han blivit informerad av P.R. om att det fanns olika uppfattningar angående tillåtligheten av de av dem tillämpade juridiska uppläggen. Han kände också till att P.R. redan år 2000 varit kallad till förhör angående misstanke om brott mot aktiebolagslagen. Det måste mot den bakgrunden anses stå klart att T.T. i vart fall varit medvetet oaktsam på så sätt att han insåg att det förelåg en stor risk för att gäldenärsbyten i nu aktuella sammanhang stred mot reglerna i aktiebolagslagen. Även T.T. skall därför dömas för att av grov oaktsamhet ha lämnat penninglån under tiden den 7 december 2000 till och med den 20 november 2002 och för tiden därefter för uppsåtligt brott mot aktiebolagslagen.
Överröstade i denna fråga är vi i övrigt ense med majoriteten.
Hovrättens dom meddelad: den 8 november 2006.
Mål nr: B 4483-05.
Lagrum: 12 kap. 7 § tredje stycket och 19 kap. 1 § första stycket 4aktiebolagslagen (1975:1385); 21 kap. 5 § och 30 kap. 1 § första stycket 4aktiebolagslagen (2005:551).
Rättsfall: NJA 1986 s. 56.
Litteratur: Prop. 1977/78:41 s. 55-56 och 58-59; Johnson m.fl., Aktiebolagslagen, del 2, 10-19 kap, 2005.