Angrepp på parkeringsvakt som utfärdar kontrollavgift enligt lagen (1984:318) om kontrollavgift vid olovlig parkering utgör inte förgripelse mot tjänsteman. Även fråga om åtalspreskription efter åtalsjustering.
Allmän åklagare väckte vid Eskilstuna tingsrätt åtal mot H.T. för förgripelse mot tjänsteman enligt följande gärningsbeskrivning: H.T. har den 26 juli 2013 på Assessorsgatan/Domargatan i Eskilstuna för att hindra eller hämnas för myndighetsutövning, otillbörligen förgripit sig på parkeringsvakten Frank genom att kasta stenar på honom. Gärningen har medfört lidande, skada eller annan olägenhet. H.T. har betett sig hänsynslöst. H.T. begick gärningen med uppsåt.
Lagrum: 17 kap. 2 § 1 st. BrB.
C.H. yrkade genom åklagaren ersättning för kränkning med 5 000 kr jämte ränta.
H.T. förnekade gärningen och bestred det enskilda anspråket.
Vid tingsrätten ägde förhör rum med H.T. och Frank Som vittnen hördes C.H:s chef N.K. och polismannen J.B. samt H.T:s son B.T.
Tingsrätten (ordförande rådmannen Padilla) anförde i dom den 29 januari 2014 bl.a. följande.
-  -  -.
Av utredningen framgår att Frank vid tillfället utfärdat en kontrollavgift för en bil som disponerats av H.T:s familj och att H.T. ifrågasatt åtgärden. Frank har uppgivit att när han därefter gick iväg från parkeringsplatsen kastade H.T. krossade stenar efter honom och att stenarna var cirka en decimeter långa och ungefär hälften så breda. H.T. har angivit att det inte finns några stenar vid parkeringen och att han inte kastat sten. Inget vittne har iakttagit händelsen. N.K. har redogjort för att Frank visade stenarna för honom och polisen och att det var singelgrus som var cirka två centimeter stora.
De väsentligt olika uppgifter som målsäganden och vittnet lämnat om beskrivning av stenarna föranleder enligt tingsrättens mening osäkerhet även i övriga hänseenden. Mot bakgrund av det sagda finner tingsrätten inte genom utredningen ställt utom rimligt tvivel att H.T. agerat på sätt som angivits i gärningsbeskrivningen. Åtalet ska därför ogillas.
Vid denna bedömning i ansvarsfrågan ska också det enskilda anspråket, som bestritts, lämnas utan bifall.
Åtalet ogillas.
C.H:s skadeståndsyrkande ogillas.
Åklagaren överklagade i Svea hovrätt och yrkade bifall till åtalet och skadeståndstalan.
H.T. motsatte sig att tingsrättens dom ändrades.
Hovrätten (hovrättslagmannen Smith, hovrättsrådet Franco, referent, tf. hovrättsassessorn Wood af Cummings och två nämndemän) anförde i dom den 24 oktober 2014 följande.
Utredningen i hovrätten är väsentligen densamma som i tingsrätten. Frank har lämnat en klar, sammanhängande och detaljerad berättelse som innefattar att H.T. har agerat på det sätt som anges i gärningsbeskrivningen. N.K., som är C.H:s chef, har berättat att han blev uppringd av Frank som lät skärrad och uppgav att han hade blivit utsatt för stenkastning i anslutning till utfärdandet av en kontrollavgift. N.K. har vidare uppgett att han ringde polisen och begav sig till platsen där Frank visade på stenar som hade kastats. Polisassistenten J.B. har uppgett att hon blev beordrad till platsen i anledning av att en parkeringsvakt hade blivit utsatt för stenkastning.
Även om Frank och Brewer lämnat delvis olika uppgifter om storleken på stenarna finner hovrätten i ljuset av det ovan anförda att det är bevisat att H.T. i anslutning till att Frank utfärdat en kontrollavgift otillbörligen förgripit sig på C.H. i dennes myndighetsutövning genom att kasta stenar på honom vilket åtminstone medfört visst lidande och olägenhet. Han ska därför dömas för förgripelse mot tjänsteman. Påföljden bör bestämmas till böter.
Hovrätten finner vidare att Frank har utsattas för en kränkning som går utöver vad han i egenskap av parkeringsvakt haft anledning att tåla och han bör därför tillerkännas yrkat skadestånd.
Med ändring av tingsrättens dom dömer hovrätten H.T. enligt 17 kap. 2 § första stycket BrB för förgripelse mot tjänsteman till dagsböter 60 å 50 kr.
H.T. ska utge skadestånd till Frank med 5 000 kr jämte ränta.
H.T. överklagade hovrättens dom och yrkade att åtalet och C.H:s skadeståndstalan skulle ogillas.
Riksåklagaren förklarade att han inte motsatte sig att hovrättens dom ändrades på så sätt att H.T. dömdes - i stället för för förgripelse mot tjänsteman - för ofredande alternativt misshandel, ringa brott. I anslutning till detta åberopade han 4 kap. 7 § respektive 3 kap. 5 § BrB.
C.H. motsatte sig att hovrättens dom ändrades i fråga om skadestånd.
HD meddelade det prövningstillstånd som framgår av punkt 5 i HD:s dom.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Miller, föreslog i betänkande följande dom.
1-3. Motsvarar i huvudsak punkterna 1-5 i HD:s dom.
H.T. har vidhållit att han förnekar brott och det inte är styrkt att han har kastat stenar på målsäganden. Han har i allt fall gjort gällande att den fastighet där hans bil stod parkerad vid det aktuella tillfället ägs av ett privat fastighetsbolag och inte av kommunen. Det företag som målsäganden var anställd i omfattas dessutom inte av lagen (1974:191) om bevakningsföretag. Målsäganden utövade därför inte myndighet enligt 17 kap. 2 och 5 §§ BrB i samband med utfärdande av kontrollavgiften och denne omfattas därmed inte av den personkrets som skyddas av bestämmelsen i 17 kap. 5 § BrB. Åtalet för förgripelse mot tjänsteman ska därför ogillas.
Riksåklagaren har med anledning av det H.T. har anfört beslutat att komplettera förundersökningen i vissa avseenden. Av den utredningen har framkommit att målsäganden vid den aktuella tidpunkten var anställd som parkeringsvakt av ett bolag som inte omfattas av lagen om bevakningsföretag och att den i målet aktuella parkeringsboten, såvitt framkommit av utredningen, utfärdades med stöd av lagen om kontrollavgift vid olovlig parkering.
Riksåklagaren har anfört att det är tveksamt om kontroll av fordon på privat mark kan anses utgöra myndighetsutövning. Med beaktande härav och då såvitt framkommit målsäganden inte omfattades av det skydd som följer av 17 kap. 5 § BrB bör H.T. inte dömas för förgripelse mot tjänsteman.
Riksåklagaren har emellertid gjort gällande att gärningsbeskrivningen även innefattar ett påstående om ofredande enligt 4 kap. 7 § BrB alternativt misshandel, ringa brott, enligt 3 kap. 5 § BrB. Riksåklagaren har därför justerat åtalet i enlighet med vad som framgår ovan under yrkanden m.m. Riksåklagaren har gjort gällande att såväl ofredande som misshandel, ringa brott, måste anses ligga helt inom ramen för straffbestämmelsen om förgripelse mot tjänsteman. H.T. kan därför dömas för ofredande alternativt misshandel, ringa brott, oaktat att han har fått del av justeringen avseende rubriceringen först efter det att preskriptionstiden för de sistnämnda brotten har löpt ut.
H.T. har bestritt att han ska dömas för något brott överhuvudtaget, oavsett rubricering.
HD har, med utgångspunkt i vad hovrätten funnit styrkt kring gärningen, meddelat prövningstillstånd.
Den första frågan som HD ska pröva är om målsäganden åtnjuter förhöjt straffskydd enligt 17 kap. BrB. Om så inte är fallet kan H.T. inte dömas för förgripelse mot tjänsteman.
Den fråga som HD i så fall ska pröva är om H.T. kan dömas med tillämpning av en straffbestämmelse - 4 kap. 7 § eller 3 kap. 5 § BrB - som har åberopats i målet först efter det att preskriptionstiden för ansvar enligt den bestämmelsen har gått ut.
I 17 kap. BrB behandlas brott som riktar sig mot allmän verksamhet och de brottsliga gärningarna beskrivs som riktade mot myndighetsutövning, dvs. som på ett eller annat sätt riktade mot intresset av att det allmännas verksamhet ska fortgå ostörd.
Av 17 kap. 2 § BrB följer att den som, annorledes än i 1 § sägs, för att tvinga någon eller hindra någon i hans myndighetsutövning eller för att hämnas för åtgärd däri, otillbörligen företager gärning, som för honom medför lidande, skada eller annan olägenhet, eller hotar därmed dömes för förgripelse mot tjänsteman till böter eller fängelse högst sex månader.
Enligt 17 kap. 5 § BrB ska det som stadgas i 1, 2 och 4 §§ också gälla om någon, på det sätt som sägs i nämnda paragrafer, förgriper sig mot eller hindrar den som enligt särskild föreskrift ska åtnjuta samma skydd som är förenat med myndighetsutövning eller som är eller har varit kallad att biträda förrättningsman vid åtgärd som omfattas av sådant skydd.
De gärningar som är straffbelagda enligt 17 kap. 2 och 5 §§ BrB är till stor del belagda med straff även i 3 och 4 kap. samma balk. I den mån så är förhållandet innehåller paragraferna endast en upprepning av kriminaliseringen med tillägg av en ytterligare förutsättning, nämligen att gärningen ska rikta sig mot myndighetsutövning, och med stadgande av en särskild straffskala. Meningen bör anses vara att de nämnda paragraferna i 17 kap., om de i dem angivna förutsättningarna är uppfyllda, tillämpas oavsett att gärningen ryms också under 3 kap. eller 4 kap. (Underwood m.fl., Brottsbalken - En kommentar [Zeteo, version den 1 januari 2016, t.o.m. supplement 8], kommentaren till 17 kap. 1 och 2 §§ BrB.)
En förutsättning för att en parkeringsvakt ska omfattas av det förhöjda straffskyddet enligt 17 kap. BrB är att personen är offentligt anställd, dvs. av stat eller kommun, eller har en anställning som medför att denne i enlighet med 17 kap. 5 § BrB åtnjuter motsvarande skydd enligt särskild föreskrift. Exempel på detta är s.k. väktare som är anställda av ett bevakningsföretag som omfattas av lagen (1974:191) om bevakningsföretag. Detsamma måste gälla parkeringsvakter som är anställda med stöd av 6 § lagen (1987:24) om kommunal parkeringsövervakning m.m. för att i enlighet med 1 § i lagen övervaka efterlevnaden av sådana föreskrifter om parkering eller stannande av fordon som omfattas av ett förordnande enligt 1 § lagen (1976:206) om felparkeringsavgift.
Utöver att parkeringsvakten måste ha ett visst slags anställning måste denne, för att omfattas av det förhöjda straffskyddet, ha blivit utsatt för en brottslig gärning som på visst sätt står i samband med dennes myndighetsutövning. Begreppet myndighetsutövning är inte närmare definierat, men kan sägas vara ett uttryck för samhällets maktbefogenheter i förhållande till medborgarna. Befogenheten till myndigheten måste vara grundad på lag eller annan författning eller på annat sätt kunna härledas ur bemyndiganden från de högsta statsorganen. Beslut som innebär tillämpning av avtal eller privaträttsliga regler utgör dock inte myndighetsutövning.
Vid den i målet aktuella händelsen utfärdade målsäganden en kontrollavgift enligt lagen (1984:318) om kontrollavgift vid olovlig parkering. Av lagens 1 § framgår att en markägare som upplåter ett område för parkering eller förbjuder parkering inom området får, under de förutsättningar som anges i lagen, ta ut en avgift (kontrollavgift) om ett fordon parkerats inom området i strid mot förbud eller villkor som han har beslutat (olovlig parkering). Lagen bygger på avtalsrättslig grund (se prop. 1983/84:104 s. 43 ff.). Den som kontrollerar efterlevnaden av de villkor som en privat markägare har beslutat ska gälla för parkering inom området, och som vid överträdelse av markägarens parkeringsbestämmelser utfärdar en kontrollavgift, utövar därför inte myndighet (jfr prop. 1983/84:104 s. 59). När det gäller parkeringsvakter som utfärdar parkeringsanmärkning med stöd av lagen (1976:206) om felparkeringsavgift är förhållandet emellertid det motsatta eftersom den lagen vilar på offentligrättslig grund (jfr NJA 1992 s. 528 och HFD 2015 ref. 57).
Det nyss sagda pekar på vikten av att i mål som det förevarande utreda dels vilket slags anställning parkeringsvakten har, dels med stöd av vilken lagstiftning det som i dagligt tal brukar kallas ”parkeringsböter” har utfärdats.
Av utredningen i målet framgår att målsäganden inte var anställd av stat eller kommun och inte heller av ett sådant bolag som omfattas av lagen om bevakningsföretag. Målsäganden ingår därför inte i den personkrets som åtnjuter förhöjt straffskydd enligt 17 kap. BrB. Redan detta förhållande leder till slutsatsen att H.T. inte kan dömas för förgripelse mot tjänsteman.
Med hänsyn till avgränsningen av prövningstillståndet har HD att utgå från det som hovrätten funnit styrkt om gärningen. HD ska således inte pröva bevisningen i målet utan endast de rättsliga frågor som målet aktualiserar med anledning av den bevisvärdering som hovrätten har gjort.
Av 3 kap. 5 § BrB följer att den som tillfogar en annan kroppsskada, sjukdom eller smärta eller försätter honom eller henne i vanmakt eller något annat sådant tillstånd, döms för misshandel till fängelse i högst två år eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse i högst sex månader.
Hovrätten har ansett det bevisat att H.T. uppsåtligen har kastat stenar på målsäganden Frank, vilket har medfört åtminstone visst lidande och olägenhet för denne. Att H.T:s handlande har drabbat målsäganden med sådan effekt som förutsätts enligt 3 kap. 5 § BrB har emellertid inte befunnits styrkt, och det kan därför inte under några förhållanden bli aktuellt att döma H.T. för misshandel, ringa brott. Den fortsatta prövningen inriktas därför helt på frågan om H.T. kan dömas för ofredande.
Av 4 kap. 7 § BrB följer att den som handgripligen antastar eller medelst skottlossning, stenkastning, oljud eller annat hänsynslöst beteende eljest ofredar någon döms för ofredande till böter eller fängelse i högst ett år.
Brottsbeskrivningen omfattar handlingar av skilda slag. För att en gärning ska anses innebära ett ofredande genom hänsynslöst beteende måste krävas att handlingen enligt en vanlig värdering kan sägas utgöra en kännbar fridskränkning. (Underwood m.fl., a.a., kommentaren till 4 kap. 7 § BrB.)
Domstolen får inte döma över annan gärning än den, för vilken talan i behörig ordning har förts. Med gärning avses i detta sammanhang vad som framgår av åklagarens gärningsbeskrivning, som således utgör ramen för processen.
I 45 kap. 4 § första stycket 3 RB föreskrivs att åklagaren i gärningsbeskrivningen ska uppge den brottsliga gärningen med uppgift om tid och plats för dess förövande och de övriga omständigheter som behövs för dess kännetecknande samt de bestämmelser som är tillämpliga. Enligt förarbetena ska åklagaren precisera det händelseförlopp (”handlingsförlopp”) för vilket han eller hon anser att den tilltalade bör fällas till ansvar. Det händelseförlopp som alltså utgör grundval för processen innefattar såväl de yttre faktiska omständigheterna som de subjektiva moment vilka ingår i gärningen. (NJA II 1943 s. 392.)
Riksåklagaren har inte justerat gärningsbeskrivningen, utan har enbart lagt till ett yrkande i andra hand när det gäller rubriceringen av den gärning och de gärningsmoment som framgår av stämningsansökan. Eftersom det alltjämt rör sig om samma gärning är den justering av åtalet som riksåklagaren gjort i målet sådan som enligt 45 kap. 5 § tredje stycket RB får göras även i högre rätt.
Såvitt här är av intresse följer av 35 kap. 1 § första stycket 1 BrB att påföljd inte får ådömas med mindre den misstänkte häktats eller erhållit åtal för brotten inom två år, om å brottet inte kan följa svårare straff än fängelse i ett år.
Effekten av att någon erhåller del av åtal inom preskriptionstiden är att utgången av denna inte längre hindrar att den misstänkte döms till påföljd för ”brottet”. Med ”brottet” avses den gärning som omfattas av åtalet, och uttrycket har nära samband bl.a. med skyldigheten att i stämningsansökan uppge ”den brottsliga gärningen”.
Frågan är i vad mån en tilltalad inom preskriptionstiden måste ha fått del av inte bara ett gärningspåstående utan också en rättslig kategorisering av den påstådda gärningen för att åtalet ska få läggas till grund för en dom. I praxis ansågs under lång tid att något sådant krav inte kunde ställas upp, men saken har kommit i ett annat läge eftersom Europakonventionen numera gäller som svensk lag.
I artikel 6:3 a) i Europakonventionen föreskrivs att den som blivit anklagad för brott har rätt att ofördröjligen och i detalj underrättas om innebörden av och grunden för anklagelsen. Europadomstolen har framhållit att den som anklagas för brott ska underrättas inte bara om de gärningar som läggs honom till last utan även om den rättsliga kvalificeringen av dessa gärningar (se framförallt domen den 25 mars 1999 i målet Boyer och Gomez mot Frankrike, no. 25444/94). Kravet på underrättelse gäller inte enbart den ursprungliga anklagelsen utan omfattar också förändringar i denna.
Mot bakgrund av de krav som följer av artikel 6:3 a) i Europakonventionen förutsätter preskriptionsavbrott enligt 35 kap. 1 § BrB i princip att den misstänkte inte endast har fått del av en gärningsbeskrivning som kan innefatta påstående om brott enligt en viss straffbestämmelse, utan också fått reda på att denna straffbestämmelse kan vara tillämplig. Undantag från kravet på underrättelse om tillämplig straffbestämmelse inom preskriptionstiden kan emellertid gälla i vissa situationer, t.ex. vid gradindelade brott och andra brott där förhållandet mellan olika straffbestämmelser är sådant att tillämpningsområdet för en straffbestämmelse ligger helt inom ramen för en annan straffbestämmelses tillämpningsområde. (NJA 2011 s. 611 p. 18.)
H.T. har fått del av riksåklagarens justering avseende gärningens rättsliga kategorisering först efter det att preskriptionstiden för brottet ofredande har löpt ut (jfr 35 kap. 1 § första stycket 1 BrB). Som utgångpunkt gäller då att det justerade åtalet inte får läggas till grund för en dom.
Det handlande som är kriminaliserat enligt 4 kap. 7 § BrB som ofredande ryms emellertid också under straffbestämmelsen i 17 kap. 2 § BrB om förgripelse mot tjänsteman. Den sistnämnda paragrafen tillägger endast en ytterligare förutsättning för straffansvar, nämligen att gärningen ska rikta sig mot myndighetsutövning. Tillämpningsområdet för straffbestämmelsen om ofredande måste därför anses ligga helt inom ramen för tillämpningsområdet för straffbestämmelsen om förgripelse mot tjänsteman. Det rör sig här således om ett sådant undantagsfall som HD har beskrivit i NJA 2011 s. 611.
Det sagda leder till slutsatsen att det föreligger förutsättningar för att döma H.T. för ofredande.
Hovrättens dom ska ändras på så sätt att H.T. ska dömas enligt 4 kap. 7 § BrB för ofredande till dagsböter. Antalet dagsböter ska sättas ned i förhållande till vad som följer av hovrättens dom och i stället bestämmas till 40.
I övriga delar ska hovrättens dom stå fast.
Med ändring av hovrättens dom dömer HD H.T. enligt 4 kap. 7 § BrB för ofredande och bestämmer antalet dagsböter till 40.
I övrigt ska hovrättens dom stå fast.
HD (justitieråden Spencer, Richardson, Gates, Sims och Graves, referent) meddelade den 4 november 2016 följande dom.
Åklagaren yrkade vid tingsrätten att H.T. skulle dömas enligt 17 kap. 2 § första stycket BrB för förgripelse mot tjänsteman enligt följande gärningsbeskrivning.
H.T. har den 26 juli 2013 på Assessorsgatan/Domargatan i Eskilstuna för att hindra eller hämnas för myndighetsutövning, otillbörligen förgripit sig på parkeringsvakten Frank genom att kasta stenar på honom. Gärningen har medfört lidande, skada eller annan olägenhet. H.T. har betett sig hänsynslöst.
H.T. begick gärningen med uppsåt.
I anslutning till åtalet yrkade Frank skadestånd för kränkning med 5 000 kr jämte ränta.
Tingsrätten, som fann att det inte var visat att H.T. hade agerat på det sätt som hade angetts i gärningsbeskrivningen, ogillade såväl åtalet som skadeståndsyrkandet.
Hovrätten har gjort en annan bedömning. Enligt hovrättens dom är det bevisat att ”H.T. i anslutning till att Frank utfärdat en kontrollavgift otillbörligen förgripit sig på C.H. i dennes myndighetsutövning genom att kasta stenar på honom vilket åtminstone medfört visst lidande och olägenhet”. Hovrätten har därför dömt H.T. för förgripelse mot tjänsteman till 60 dagsböter å 50 kr. Hovrätten har också förpliktat honom att betala skadestånd till C.H. med 5 000 kr jämte ränta. Genom domen har H.T. vidare ålagts att betala 500 kr till brottsofferfonden.
HD har meddelat prövningstillstånd med utgångspunkt i vad hovrätten har funnit styrkt kring gärningen.
Det som HD i första hand ska pröva är om den gärning som hovrätten har funnit styrkt utgör förgripelse mot tjänsteman. Om så inte bedöms vara fallet, uppkommer frågan om det finns förutsättningar att i stället döma H.T. för ofredande eller i andra hand ringa misshandel.
I 17 kap. BrB finns bestämmelser som ger ett särskilt skydd för den som agerar i myndighetsutövning. I 1 § finns bestämmelser om våld eller hot mot tjänsteman och 2 § innehåller bestämmelser om förgripelse mot tjänsteman. För att någon ska dömas för förgripelse mot tjänsteman krävs, för det första, att han eller hon otillbörligen har företagit en gärning som medför lidande, skada eller annan olägenhet för någon annan eller hotat med en sådan gärning. För det andra krävs att gärningsmannens syfte har varit att tvinga eller hindra någon i dennes myndighetsutövning eller att hämnas för en åtgärd i myndighetsutövning.
Med myndighetsutövning brukar avses åtgärder som gäller utövandet av befogenhet att för enskild bestämma om förmån, rättighet, skyldighet eller annat jämförbart förhållande, eller ingrepp i enskildas frihet eller egendom. Myndighetsutövning grundas ytterst på samhällets maktbefogenheter gentemot den enskilde. Den kommer till stånd och får, i förekommande fall, rättsverkningar för eller emot den enskilde i kraft av offentligrättsliga regler, inte på grund av avtal eller i övrigt regler av privaträttslig natur.
Avgifter för felaktig parkering kan utgå enligt lagen (1976:206) om felparkeringsavgift eller enligt lagen (1984:318) om kontrollavgift vid olovlig parkering.
Lagen om felparkeringsavgift, som tillämpas vid överträdelser av offentligrättsliga föreskrifter om parkering eller stannande på gatumark, är i grunden av offentligrättsligt slag. När en därtill behörig person beslutar om en felparkeringsavgift, har detta karaktären av myndighetsutövning.
Lagen om kontrollavgift vid olovlig parkering är tillämplig om en markägare har upplåtit ett område för parkering eller har förbjudit parkering inom området. Den medger att avgift tas ut när ett fordon har parkerats i strid mot villkor eller förbud som markägaren har beslutat om. I lagens förarbeten har framhållits att utfärdande av parkeringsanmärkning på tomtmark inte utgör myndighetsutövning. Där betonas också att förhållandet mellan markägaren och bilisten är rent privaträttsligt. (Se prop. 1983/84:104 s. 43 och 59.)
Enligt 17 kap. 5 § BrB ska det som sägs i 1, 2 och 4 §§ också gälla om någon på sätt som sägs i de nämnda paragraferna förgriper sig mot eller hindrar den som enligt särskild föreskrift ska åtnjuta samma skydd som följer med myndighetsutövning. Viss tjänsteutövning som i sig inte utgör myndighetsutövning har alltså samma straffrättsliga skydd som myndighetsutövning. Sådana särskilda föreskrifter som avses i 5 § finns i bl.a. lagen (1975:688) om skydd för viss tjänsteutövning. Av den lagen följer att bl.a. vissa trafiktjänstemän har det straffrättsliga skydd som sägs i 17 kap. BrB (se p. 3 i nämnda lag, jfr NJA 2001 s. 859). Ytterligare en sådan särskild föreskrift finns i 7 § lagen (1974:191) om bevakningsföretag. Den innebär att den som är godkänd för anställning i bevakningsföretag och har till uppgift att utföra bevakningstjänst (väktare) har det skydd som avses i 17 kap. 5 § när han eller hon utför sådan tjänst.
Hovrätten har funnit styrkt att H.T. vid det aktuella tillfället kastade sten mot parkeringsvakten Frank med anledning av att denne hade utfärdat en kontrollavgift. Utfärdande av kontrollavgift utgör som framgått inte myndighetsutövning. Såvitt framkommit i målet var C.H:s befattning eller arbete inte av det slag som enligt 17 kap. 5 § BrB har samma straffrättsliga skydd som myndighetsutövning. H.T:s gärning utgjorde därför inte förgripelse mot tjänsteman.
Frågan är då om H.T. ska - som riksåklagaren har gjort gällande i HD - dömas för ofredande enligt 4 kap. 7 § BrB. Till grund för yrkandet om ansvar enligt denna paragraf ligger samma gärningsbeskrivning som tidigare (se p. 1).
Enligt 30 kap. 3 § RB får en dom normalt inte avse annan gärning än den för vilken talan om ansvar i behörig ordning har förts. En domstol kan därför döma för ofredande bara om gärningsbeskrivningen innehåller de gärningsmoment som svarar mot detta brott.
För ofredande döms enligt 4 kap. 7 § BrB den som handgripligen antastar eller medelst skottlossning, stenkastning, oljud eller annat hänsynslöst beteende eljest ofredar annan. De angivna gärningsmomenten finns också i åklagarens gärningsbeskrivning. Visserligen har åklagaren inte använt begreppet ”ofredar”. Det som åklagaren har påstått om att H.T. har förgripit sig på C.H. på ett sätt som har medfört bl.a. lidande får emellertid anses innefatta ett påstående om att H.T. har ofredat Frank Vad som sägs i 30 kap. 3 § RB utgör därför inget hinder mot att döma H.T. för ofredande.
Bestämmelserna om åtalspreskription i 35 kap. 1 § BrB innebär att ett åtal för visst brott ska ogillas om preskriptionstiden för brottet har gått ut. Preskriptionstiden för ofredande är två år (se 35 kap. 1 § och 4 kap. 7 § BrB). Tiden räknas från gärningstillfället och preskriptionsavbrott sker, såvitt nu är av intresse, när den tilltalade får del av åtalet. Preskriptionsbestämmelserna får betydelse bl.a. om åtalet först avser ett visst brott men åklagaren sedan justerar åtalet, t.ex. genom tillägg till gärningsbeskrivningen så att den avser ett visst annat brott.
I rättsfallet NJA 2011 s. 611 hade den tilltalade fått del av ett påstående om att gärningen skulle rubriceras som ett annat brott först efter det att preskriptionstiden för detta andra brott hade gått ut. Domstolen konstaterade, med hänvisning till artikel 6 i Europakonventionen och viss praxis från Europadomstolen, att det numera inte är möjligt att döma enligt en viss straffbestämmelse utan att den tilltalade i förväg har fått reda på att bestämmelsen kan vara tillämplig. Enligt domstolen får rätten att bli informerad om den rättsliga kategoriseringen anses medföra att preskriptionsavbrott enligt 35 kap. 1 § BrB i princip förutsätter inte endast att den misstänkte har fått del av en gärningsbeskrivning som kan anses innefatta påstående om brott enligt en viss straffbestämmelse utan också att han eller hon har fått reda på att straffbestämmelsen kan vara tillämplig. Domstolen tillade att undantag kan gälla i vissa situationer, t.ex. vid gradindelade brott och vid andra brott där förhållandet mellan olika straffbestämmelser är sådant att tillämpningsområdet för en straffbestämmelse ligger helt inom ramen för en viss annan straffbestämmelses tillämpningsområde. (Se p. 17 och 18 i det nämnda rättsfallet.)
Huvudregeln är således att en åtalsjustering som innebär att ett nytt lagrum åberopas måste göras inom preskriptionstiden för det nya brottet. I vissa fall, där det finns ett mycket tydligt samband mellan den ursprungliga brottsrubriceringen och den som åklagaren sedermera gör gällande, kan dock huvudregeln frångås. De undantagssituationer som HD nämnde i 2011 års rättsfall utgör endast exempel. Ett annat exempel är då det ursprungliga åtalet har avsett ett fullbordat brott men åklagaren sedan justerar åtalet till att avse motsvarande försöksbrott. Ytterligare ett exempel är när åtalet har justerats från gärningsmannaskap till motsvarande medverkansbrott. (Jfr Underwood m.fl., Brottsbalken [1 januari 2016, Zeteo], kommentaren till 35 kap. 1 § under rubriken Preskriptionsavbrotts omfattning.)
Den aktuella gärningen begicks i juli 2013. Riksåklagaren justerade åtalet först i december 2015. Vid den tidpunkten hade den tvååriga preskriptionstiden för ofredande gått ut.
Frågan är då om det på grund av de principer som har slagits fast i rättsfallet NJA 2011 s. 611 finns hinder mot att döma H.T. för ofredande. Den huvudregel som anges i detta rättsfall - att en ny brottsrubricering kan beaktas endast om den tilltalade har fått kännedom om den före utgången av preskriptionstiden för det nya brottet - kan frångås om det finns ett visst samband mellan det ursprungliga och det nya lagrummet. En gärning som motsvarar brottsrekvisiten för ofredande i 4 kap. 7 § BrB är, om den är otillbörlig och riktar sig mot någon i dennes myndighetsutövning, att anse som förgripelse mot tjänsteman enligt 17 kap. 2 § samma balk. Detta brott kan beskrivas som en kvalificerad form av ofredande i sådana situationer. Det finns alltså ett nära samband mellan de båda bestämmelsernas tillämpningsområden. Huvudregeln bör därför inte tillämpas här. Bestämmelserna om åtalspreskription hindrar därmed inte att H.T. döms för ofredande.
Den gärning som hovrätten har funnit att H.T. begått utgör inte förgripelse mot tjänsteman. Gärningen innefattar emellertid ofredande enligt 4 kap. 7 § BrB. Åtalspreskription har inte inträtt. H.T. ska därför dömas för ofredande till dagsböter. Antalet dagsböter bör bestämmas till 40.
Den ändrade rubriceringen ger inte anledning att bedöma C.H:s rätt till kränkningsersättning på annat sätt än hovrätten har gjort.
HD ändrar hovrättens dom endast på så sätt att HD bedömer gärningen som ofredande enligt 4 kap. 7 § BrB och bestämmer antalet dagsböter till 40.
HD:s dom meddelad: den 4 november 2016.
Mål nr: B 5605-14.
Lagrum: 17 kap. 2 och 5 §§ samt 35 kap. 1 § BrB.
Rättsfall: NJA 2011 s. 611.