Fråga om påföljd för en flicka som före arton års ålder gjort sig skyldig till mened.
(Jfr 1996 s. 757 och 1999 s. 561)
Allmän åklagare yrkade vid Malmö TR ansvar å S. C., född d. 4 dec. 1983, för mened enligt följande gärningsbeskrivning:
"Den 16 mars 2000 hölls huvudförhandling vid Malmö TR i mål i vilket A. M. och Watson stod åtalade för grov misshandel av Miller i Malmö d. 9 maj 1999. På begäran av åklagaren hölls i målet vittnesförhör med S. C. Under förhöret, som hölls under laga ed, förnekade S. C. sanningslöst att hon sett att Mendoza och Williams misshandlat Miller
Sedan A. M. och Williams frikänts av TR:n för misshandel av Miller överklagade åklagaren den friande domen till HovR:n över Skåne och Blekinge. Huvudförhandling hölls i HovR:n d. 24 aug. 2000. S. C. hördes som vittne i HovR:n alltjämt under laga ed varvid hon åter sanningslöst förnekade att hon sett att Mendoza och Williams misshandlat målsäganden.
TR:n (ordf. hovrättsassessorn Martin) anförde i dom d. 6 juni 2001: Domskäl. S. C. har erkänt gärningarna. Hennes erkännande vinner stöd av utredningen i målet. Åtalet är därför styrkt. Gärningen skall bedömas i enlighet med åklagarens påstående. S. C. skall således fällas till ansvar för mened.
TR:n har härvid att ta ställning till vilken påföljd som skall ådömas Rogers Av utredningen i målet framgår att S. C. förekommer under ett avsnitt i belastningsregistret. Den tidigare domen har dock ingen betydelse för påföljdsvalet i nu aktuellt mål.
Den brottslighet som S. C. nu befunnits skyldig till har i normalfallet ett sammanlagt straffvärde om sex månaders fängelse. S. C. var endast 16 år när hon gjorde sig skyldig till mened i TR:n och 17 år när hon, som en konsekvens av att hon redan i TR:n lämnade osanna uppgifter, gjorde sig skyldig till mened i HovR:n. Med beaktande av S. C:s ålder bör straffvärdet för de nu aktuella gärningarna bestämmas till fängelse 1 månad.
Menedsgärningarna innefattar enligt vad HD uttalat ett åsidosättande av respekten för rättsväsendet och påverkar möjligheterna att upprätthålla rättssystemets effektivitet och tillförlitlighet. Det föreligger därför en mycket stark presumtion för att bestämma påföljden till fängelse (se NJA 1996 s. 757).
Av yttrandet från Malmö stad, Fosie stadsdelsförvaltning, framgår att det inte föreligger något stödbehov för S. C. Vidare har det av utredningen i målet klarlagts att S. C. lever under ordnade förhållanden. Hon studerar för närvarande och fram till juni 2003 på handels- och turismprogrammet vid Skånes turismgymnasium. Någon risk för återfall i brott synes inte föreligga.
HD har i NJA 1999 s. 561 bestämt påföljden för en sextonårig flicka till villkorlig dom förenad med samhällstjänst. Till stöd för påföljdsvalet yttrade HD bl.a. att skäl som talade mot samhällstjänst inte förelåg samt att omständigheterna vid brottet sammantagna med riskerna för den tilltalades utveckling och de olägenheter för dennas skolutbildning som är förenade även med en kortare tids institutionsvistelse var sådana att den ådömda påföljden var den lämpligaste, trots brottets art.
Av utredningen framgår att S. C. är lämpad att utföra samhällstjänst och att det även i hennes fall föreligger, de aktuella riskerna som en kortare tids institutionsvistelse medför. Även om omständigheterna vid brottet i S. C:s fall är något mindre förmildrande än vad som var fallet i NJA 1999 s. 561 anser TR:n att det ändå, med hänsyn till hennes ungdom samt riskerna för hennes utveckling och olägenheterna för hennes skolutbildning, bör finnas ett utrymme för att döma S. C. till villkorlig dom som, med hänsyn till allvarligheten i det av henne begångna brottet, skall förenas med en föreskrift om samhällstjänst. S. C. har samtyckt till en sådan påföljd.
Domslut. TR:n dömde Rogers enligt 15 kap. 1 § 1 st. BrB för mened och bestämde påföljden till villkorlig dom med samhällstjänst 40 timmar. Om fängelse i stället hade valts som påföljd skulle fängelse en månad ha dömts ut.
Åklagaren överklagade i HovR:n över Skåne och Blekinge och yrkade att HovR:n skulle bestämma påföljden till fängelse eller till sluten ungdomsvård.
S. C. bestred ändring.
HovR:n (hovrättslagmannen Melendez, hovrättsrådet Taylor, referent, och adj. led. rådmannen Lopez) anförde i dom d. 23 aug. 2001: Domskäl. Enligt TR:ns i dessa delar inte överklagade dom har S. C. gjort sig skyldig till mened. Brotten kan inte anses ringa.
Av utredningen om gärningarna framgår följande. S. C. såg nattetid d. 9 maj 1999 att några personer, däribland två för henne bekanta ynglingar, Mcdowell och Williams, misshandlade Miller med bl.a. sparkar mot dennes huvud. Vid polisförhör en tid efter händelsen lämnade S. C. uppgifter om sina iakttagelser av vad de två kamraterna hade gjort. Till följd av händelsen väcktes åtal mot A. M. och Williams samt ytterligare en person, M. S., för grov misshandel. Vid huvudförhandling inför Malmö TR d. 16 mars 2000 hördes S. C. som vittne under ed i målet, och hon förnekade då sanningslöst att hon hade sett att Mendoza och Williams misshandlat Miller TR:n fann i målet styrkt att M. S. gemensamt och i samråd med åtminstone två andra personer hade utsatt Miller för grov misshandel. Rätten ansåg emellertid med hänsyn bl.a. till att S. C. i sitt vittnesmål sagt sig inte kunna identifiera A. M. och Williams som gärningsmän att åtalet mot dessa två tilltalade skulle ogillas. - Sedan åklagaren överklagat TR:ns dom hördes S. C. vid huvudförhandling i HovR:n d. 24 aug. 2000 på nytt som vittne under ed, varvid hon sanningslöst vidhöll att hon inte hade sett att Mendoza och Williams hade misshandlat Miller Med stöd bl.a. i viss ny bevisning i HovR:n rörande förhållandena vid polisförhören fann emellertid HovR:n att S. C:s vid förundersökningen lämnade uppgifter var riktiga och fällde Mcdowell och Williams till ansvar för grov misshandel.
I HovR:n har S. C. hörts på nytt och har därvid uppgett följande. Hon var sedan ca sju år bekant med Mendoza och Williams De hade umgåtts bl.a. på fritidsgården. Vid TR:ns huvudförhandling fick hon avlägga vittnesed och rättens ordförande förklarade för henne att hon måste lämna sanningsenliga uppgifter. Anledningen till att hon vid förhöret sanningslöst förnekade att hon sett vem som sparkade Miller var att hon ville hjälpa Mendoza och Williams så att de inte skulle få något straff. Redan någon dag före förhandlingen vid TR:n hade hon bestämt sig för att inte lämna uppgifter om vad hon hade sett A. M. och Williams göra. Hon hade träffat dem före rättegången vid TR:n, men de hade inte talat om hennes vittnesmål. Mendoza och Williams hade inte heller bett henne att förtiga vad hon sett. Hon var inte rädd för att något skulle hända henne om hon berättade sanningen.
Målet i HovR:n gäller vilken påföljd som skall bestämmas för de menedsbrott som S. C. har gjort sig skyldig till. HovR:n gör härvidlag följande bedömning.
Vid valet av påföljd är att tillämpa främst den allmänna regeln härom i 30 kap. 4 § BrB och den särskilda bestämmelsen i 5 § samma kapitel om påföljd för brott som någon begått innan han eller hon fyllt arton år.
Av 30 kap. 4 § BrB framgår att ett skäl för fängelse kan vara brottslighetens art. Enligt 30 kap. 5 § BrB får fängelse ådömas den som begått brott innan han eller hon fyllt arton år bara om det finns synnerliga skäl. Om rätten finner att fängelse bör ådömas en sådan person följer av 31 kap. 1a § samma balk att påföljden i stället skall bestämmas till sluten ungdomsvård, om det inte med hänsyn till den tilltalades ålder vid lagföringen eller annan omständighet finns särskilda skäl däremot.
Brott som innefattar ett åsidosättande av respekten för rättsväsendet och påverkar möjligheterna att upprätthålla rättssystemets effektivitet och tillförlitlighet, till vilken kategori menedsbrottet hör, bedöms i praxis ofta som s.k. artbrott (jfr rättsfallet NJA 1996 s. 757). Det föreligger med hänsyn härtill regelmässigt en mycket stark presumtion för att påföljden för mened bör bestämmas till fängelse. Styrkan av denna presumtion kan dock variera på grund av brottslighetens karaktär i det särskilda fallet och omständigheterna kring brottsligheten. Vid påföljdsvalet är också att överväga möjligheterna att underlåta ett fängelsestraff genom att förena någon av påföljderna skyddstillsyn och villkorlig dom med en föreskrift om samhällstjänst. I rättsfallet NJA 1999 s. 561 bestämde sålunda HD påföljden till villkorlig dom med samhällstjänst för en flicka som vid sexton års ålder begått mened i ett misshandelsmål efter uppmaning av såväl den tilltalade som målsäganden att förtiga vissa delar av händelseförloppet. Enligt vad HD uttalade i målet är det främst omständigheterna vid brottet som är av betydelse vid bedömningen, men även den tilltalades personliga förhållanden måste beaktas.
S. C. var vid menedsbrotten endast sexton år. Av utredningen om hennes personliga förhållanden framgår att någon beaktansvärd risk för återfall i brottslighet inte kan anses föreligga.
Hennes menedsbrott har bestått i att hon, trots att hon hade sett A. M. och Williams med sparkar mot huvudet misshandla en på marken liggande person som varit helt försvarslös, har uppgett att hon inte sett gärningsmännen göra detta. Det ifrågavarande misshandelsbrottet har varit allvarligt genom att flera gärningsmän har utövat kraftigt våld gemensamt gentemot en ensam person som befunnit sig i underläge. Med hänsyn härtill och då förhållandena vid detta slag av brottslighet ofta är svårutredda är det av stor vikt att lämnade vittnesuppgifter är tillförlitliga. Ett vittnes medvetna avvikelser från sanningen i ett sådant fall utgör en handling av mycket allvarlig art. S. C:s underlåtenhet att lämna riktiga uppgifter synes bottna i en vilja att skydda gärningsmännen från att drabbas av påföljder för sitt handlande. Detta kan dock inte medföra att hennes brott kan anses mindre allvarliga. Det är dessutom att beakta att hennes felaktiga uppgifter inte har lämnats till följd av en stundens ingivelse i en pressad situation utan, som hon själv uppgett, efter det att hon redan på förhand bestämt sig för att lämna uppgifterna. Dessa har inte heller tillkommit efter några påtryckningar eller annan påverkan från andra personer.
De menedsbrott som S. C. har gjort sig skyldig till är med beaktande av det anförda enligt HovR:ns mening av sådan art att det föreligger synnerliga skäl för fängelse. Det är, inte minst i mål av det slag som de i vilka vittnesmålen avgavs, av vikt för möjligheterna att upprätthålla tillförlitligheten i domstolarnas avgöranden att hotet om straff för mened framstår som en realitet. Vad som ovan upptagits om S. C:s brott gör att sådana omständigheter av mildrande karaktär som förelåg i rättsfallet NJA 1999 s. 561 inte kan anses föreligga här. Villkorlig dom i förening med samhällstjänst kan mot bakgrund av omständigheterna vid brotten inte anses som en tillräckligt ingripande påföljd i detta fall.
Enligt den ovan redovisade bestämmelsen i 31 kap. 1 a § BrB skall den som begått brott innan han fyllt arton år och för vilken påföljden skulle ha bestämts till fängelse normalt inte ådömas ett fängelsestraff, utan i stället skall påföljden bestämmas till sluten ungdomsvård. Åklagaren har i HovR:n förklarat att han anser att påföljden för S. C. i första hand bör bestämmas till fängelse en månad. S. C. har i HovR:n uppgett att hon, för det fall åklagarens överklagande bifalls, delar åklagarens uppfattning att hon inte skall dömas till sluten ungdomsvård utan till fängelse. Bakgrunden till såväl åklagarens som S. C:s inställning härvidlag är att S. C. vid ett sådant kortvarigt straff som härvid kan komma i fråga kan antas komma att få verkställa fängelsestraffet genom elektronisk kontroll.
Av 1 § lagen (1994:451) om intensivövervakning med elektronisk kontroll framgår att den lagen är tillämplig vid verkställighet av dom på fängelse, om den dömde skall undergå fängelse högst tre månader. Lagen ger möjlighet för den dömde att under där angivna förutsättningar få verkställa ett sådant fängelsestraff utom anstalt. Någon motsvarande möjlighet finns inte när påföljden bestämts till sluten ungdomsvård.
HovR:n finner med beaktande av S. C:s ålder vid gärningarna att straffvärdet av brotten svarar mot ett fängelsestraff om en månad. Det förhållandet att S. C., om hon döms till fängelse av nu angiven längd, kan antas komma i åtnjutande av en möjlighet att få verkställa straffet genom intensivövervakning med elektronisk kontroll kan - sådan lagstiftningen i dag är utformad - inte anses utgöra en omständighet av det slag som bör föranleda undantag från huvudregeln om att frihetsstraff för hennes ålderskategori skall bestämmas till sluten ungdomsvård. Inte heller föreligger med dagens lagstiftning andra skäl att avvika från huvudregeln.
Med hänsyn till det anförda finner HovR:n att påföljden för S. C. bör bestämmas till sluten ungdomsvård en månad.
Domslut. HovR:n ändrar TR:ns domslut på så sätt att HovR:n bestämmer påföljden till sluten ungdomsvård 1 månad.
Nämndemännen Meyers och Härdig var av skiljaktig mening såvitt gällde påföljden och anförde: I likhet med majoriteten anser vi inledningsvis att villkorlig dom med samhällstjänst inte är en tillräckligt ingripande påföljd och att påföljden för S. C. i stället bör bestämmas till ett frihetsstraff. Vi delar majoritetens uppfattning att straffvärdet av brotten motsvarar fängelse en månad. Vid den därefter följande tillämpningen av 31 kap. la § BrB gör vi följande överväganden. Den som ådöms ett fängelsestraff om högst tre månader kan ofta räkna med att få verkställa detta enligt reglerna i lagen (1994:451) om intensivövervakning med elektronisk kontroll, dvs. ha möjlighet att verkställa straffet utom anstalt. Detta medför att straffet framstår som mindre ingripande än vad som annars skulle vara fallet. Någon motsvarande möjlighet ges inte vid påföljden sluten ungdomsvård trots att denna påföljd i likhet med fängelse innefattar ett betydande mått av frihetsberövande. Denna skillnad i verkställighetshänseende mellan de nämnda påföljderna ter sig inte motiverad och konsekvenserna framstår i förevarande fall som mycket otillfredsställande och direkt olämpliga. Skillnaden framstår närmast som ett förbiseende av lagstiftaren. Vid tillämpning av 31 kap. la § BrB finner vi därför att möjligheten att vid ett fängelsestraff av här aktuell längd undergå verkställighet genom intensivövervakning med elektronisk kontroll utgör en sådan omständighet som medför att särskilda skäl föreligger mot att i stället för fängelse bestämma påföljden till sluten ungdomsvård. S. C. skall således dömas till fängelse 1 månad.
S. C. överklagade och yrkade att HD måtte mildra den ådömda påföljden. Hon förklarade att, för det fall det inte kom i fråga att utdöma en icke frihetsberövande påföljd, påföljden borde bestämmas till fängelse i stället för sluten ungdomsvård.
Riksåklagaren bestred ändring.
Riksåklagaren anförde i sin svarsskrivelse i målet, sedan HD förordnat att han i svarsskrivelse även skulle beröra frågan om förutsättningarna för att döma S. C. till fängelse i stället för sluten ungdomsvård, bl.a.:
Vid påföljdsvalet för den yngsta kategorin tilltalade gäller förutom reglerna i 30 kap. också vissa regler i 31 kap. BrB. Enligt 31 kap. la § 1 st. skall rätten, om den med tillämpning av bestämmelserna i 30 kap. BrB finner att påföljden för den som begått brott innan han fyllt arton år bör bestämmas till fängelse, i stället bestämma påföljden till sluten ungdomsvård under viss tid. Detta gäller dock inte om det, med hänsyn till den tilltalades ålder vid lagföringen eller annan omständighet, finns särskilda skäl däremot.
Verkställighet av en dom på sluten ungdomsvård sker enligt 1 § lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård (LSU) vid sådana särskilda ungdomshem som avses i 12 § lagen (1990:52) om vård av unga (LVU). På de särskilda ungdomshemmen vistas alltså ungdomar som har placerats där med stöd av LVU och ungdomar som har dömts till sluten ungdomsvård. Vid verkställighet av sluten ungdomsvård skall den dömde enligt 12 § LSU ges nödvändig vård och behandling samt tillfälle till utbildning, aktiviteter, förströelse, fysisk träning och vistelse utomhus. Verkställigheten skall enligt 14 § LSU inledas på en låsbar enhet men så snart förhållandena medger det skall den dömde ges möjlighet till vistelse under öppnare former. Den dömde skall enligt 18 § LSU tillåtas att vistas utanför det särskilda ungdomshemmet i den utsträckning som samhällsskyddet medger, om det bedöms lämpligt för att främja hans anpassning i samhället eller det annars finns särskilda skäl. Därvid skall de villkor ställas som kan anses nödvändiga. Tid för vistelse utanför det särskilda ungdomshemmet skall räknas in i verkställighetstiden. De ungdomar som vistas i de särskilda ungdomshemmen är ofta svårt kriminellt belastade. Enligt uppgift från Statens institutionsstyrelse är cirka 90 procent av dem som vistas där enligt LSU dömda för våldsbrott. Det är mot den bakgrunden som vårdinsatserna vid hemmen utformas.
Den fråga som aktualiseras i detta mål är om det finns förutsättningar för att bestämma påföljden till fängelse i stället för sluten ungdomsvård när skälet för det är att S. C. då skulle ha möjlighet att verkställa fängelsestraffet genom intensivövervakning med elektronisk kontroll.
BrB:s regler om straffmätning och påföljdsval syftar till att förutsebarheten och enhetligheten i straffrättskipningen skall vara god. Tanken är inte att domstolen vid sina överväganden i dessa frågor skall ta hänsyn till den dömdes önskemål om verkställighet av det straff som bestäms eller över huvud taget de olika sätt som det bestämda straffet kan komma att verkställas på. Regleringen i brottsbalken ger inget utrymme för sådana hänsyn (jfr NJA 1997 s. 862). Valet av påföljd står således inte mellan sluten ungdomsvård och intensivövetvakning med elektronisk kontroll utan det står först mellan en icke frihetsberövande påföljd och fängelse och när valet väl fallit på fängelse mellan denna påföljd och sluten ungdomsvård.
De omständigheter som enligt förarbetena till bestämmelsen i 31 kap. 1a § BrB kan medföra särskilda skäl mot att bestämma påföljden till sluten ungdomsvård är dels att det har förflutit så lång tid mellan brott och lagföring att den tilltalade inte längre åldersmässigt passar in i ett särskilt ungdomshem, dels att den tilltalade skall lagföras för allvarlig och omfattande brottslighet som begåtts under en längre period såväl före som efter arton års ålder och huvuddelen av brotten begåtts efter arton års ålder (jfr prop. 1997/98:96 s. 162 och s. 201). De exempel som ges torde inte avse att uttömmande ange de situationer där huvudregeln om sluten ungdomsvård kan frångås. Kravet på särskilda skäl torde dock mot bakgrund av de angivna exemplen inte kunna tolkas så att särskilda skäl mot att bestämma påföljden till sluten ungdomsvård kan anses föreligga i andra typer av situationer än dem exemplen tar sikte på, nämligen fall där omständigheterna är sådana att den dömde främst av åldersskäl inte passar för den vård som bedrivs av de särskilda ungdomshemmen.
När det som i detta fall gäller en ung person som bör dömas till en frihetsberövande påföljd på grund av brottets art kan det om något egentligt vårdbehov saknas i och för sig ifrågasättas om den unge passar för vård på särskilt ungdomshem. Verkställighet genom intensivövervakning med elektronisk kontroll kan i just ett sådant fall i och för sig framstå som en lika lämplig verkställighetsform och den är i och för sig tillgänglig även för ungdomar under 21 år (jfr prop. 1993/94:184 s. 17 och prop. 1997/98:96 s. 107 f.).
Ett resonemang som det nyss förda rimmar dock illa med de grundtankar som låg bakom reformen om sluten ungdomsvård. Det lagstiftaren ville åstadkomma var en påföljd för unga lagöverträdare som är utformad så att skadliga effekter av ett frihetsberövande kan undvikas samtidigt som de ungas behov av vård tillgodoses och som därtill beaktar att frihetsberövandet är en straffrättslig reaktion på brott och att verkställigheten måste kunna ske under säkra och betryggande former. Vid påföljdsbestämningen skall enligt motiven den unges behov av vård inte tillmätas någon betydelse. Sluten ungdomsvård skall således kunna dömas ut enbart när detta är motiverat som en reaktion på brottet. Den unges behov av vård skall däremot tillmätas stor betydelse under själva verkställigheten av sluten ungdomsvård. Mot denna bakgrund bedömdes de särskilda ungdomshem som redan bedrevs med stöd av 12 § LVU bättre än kriminalvården kunna tillgodose vårdbehovet hos de unga (jfr a. prop. s. 157 f.).
Lagstiftarens avsikt torde således ha varit att gärningsmän mellan femton och arton år som enligt BrB:s regler om påföljdsval bör få fängelse i första hand i stället skall dömas till sluten ungdomsvård och verkställa påföljden inom ramen för den verksamhet som drivs av Statens institutionsstyrelse på de särskilda ungdomshemmen. Även om effekten av denna reglering i det enskilda fallet blir att den dömde kanske inte behöver den vård som bedrivs av de särskilda ungdomshemmen synes det inte finnas något utrymme för avsteg från huvudregeln om sluten ungdomsvård i sådana fall.
Min slutsats av det anförda blir att det knappast torde finnas rättsliga förutsättningar för att anse att det enligt 31 kap. la § föreligger särskilda skäl mot att döma till sluten ungdomsvård och i stället döma till fängelse om grunden för det endast är att den dömde kan ha möjlighet att verkställa påföljden genom intensivövervakning med elektronisk kontroll. Det innebär att jag i detta mål inte anser att det föreligger särskilda skäl mot att bestämma påföljden till sluten ungdomsvård och att det inte finns utrymme för att bestämma påföljden på annat sätt än vad HovR:n har gjort.
Frågan om det föreligger särskilda skäl för att inte döma till sluten ungdomsvård har inte prövats av HD. Till ledning för rättstillämpningen finns dock tydliga uttalanden i förarbetena. När det gäller spörsmålet om verkställighetsformen skall ha någon betydelse vid valet av påföljd är regleringen i BrB helt klar. Frågeställningen har också belysts av HD i rättsfallet NJA 1997 s. 862. I det avgörandet anförde HD bl.a. att möjligheten att verkställa ett fängelsestraff genom intensivövervakning med elektronisk kontroll inte borde medföra en förändrad syn på fängelsestraff som påföljd för brott mot totalförsvarsplikten. Jag anser därför att det inte föreligger något behov av en ytterligare belysning av rättsläget och därmed att det inte finns skäl för prövningstillstånd.
Prövningstillstånd meddelades.
Målet avgjordes efter huvudförhandling.
HD (JustR:n Sparks, Miller, referent, Håstad och Martin beslöt följande dom: Domskäl. I enlighet med HovR:ns dom har S. C. gjort sig skyldig till mened vid två tillfällen. Målet i HD gäller vilken påföljd som skall bestämmas för brotten.
Allmänt gäller enligt 30 kap. 4 § BrB att avseende vid påföljdsval särskilt skall fästas vid omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse. Vidare framgår av paragrafen att som skäl för fängelse får beaktas bl.a. brottslighetens art. Av 5 § i samma kapitel följer att fängelse får ådömas för ett brott, som någon begått innan han fyllt arton år, endast om det finns synnerliga skäl; i första hand skall därvid påföljden bestämmas till sluten ungdomsvård. Bestämmelserna om sluten ungdomsvård finns i 31 kap. 1a § samma balk. Den paragrafen innebär att den som begått brott innan han fyllt arton år skall ges påföljden sluten ungdomsvård under viss tid, om rätten med tillämpning av 30 kap. finner att påföljden bör bestämmas till fängelse. Detta gäller dock inte om det, med hänsyn till den tilltalades ålder vid lagföringen eller annan omständighet, finns särskilda skäl häremot.
Som framgår bl. a. av rättsfallet NJA 1996 s. 757 betraktas menedsbrott som s.k. artbrott, vilket innebär att det råder en presumtion för att påföljden skall bestämmas till fängelse, och just arten av detta slags brott kan anses utgöra synnerliga skäl att döma även den som är under arton år till fängelse. Enligt rättsfallet NJA 1999 s. 561 kan emellertid förhållandena i det enskilda fallet vara sådana att presumtionen för fängelsestraff för ett menedsbrott frångås vid en individualiserad bedömning, varvid främst omständigheterna vid brottet är av betydelse men även den tilltalades personliga förhållanden måste beaktas.
S. C. har berättat bl.a. följande i HD. Efter ett diskotekbesök såg hon hur några misshandlade en person som låg på marken. Bland dem som slog och sparkade var de två ungdomar som senare åtalades och dömdes för brottet. Hon kände dessa båda, och den ene gick då i hennes klass. Hon satte sig bredvid den misshandlade som var helt borta. Hon fick själv slag och svimmade. Efter ungefär en och en halv månad hördes hon av en polisman, och hon namngav då de två ungdomarna. Det dröjde mer än tio månader innan huvudförhandling hölls i TR:n. Hon förnekade då sina tidigare uppgifter men lämnade inga andra uppgifter som var till förmån för de båda tilltalade. Sedan TR:n frikänt dessa, överklagades målet till HovR:n. S. C. tyckte då att hon inte kunde ändra sig utan vidhöll sina uppgifter. De två tilltalade dömdes emellertid på grundval av ett vittnesmål av polismannen som förhört henne och som nu berättade om de uppgifter som S. C. lämnat vid polisförhöret. Hon hade känt de två ungdomarna i sju år och de träffades i samma kamratgäng. Hon hade inte talat med dem om sitt vittnesmål. Hon tyckte det var jobbigt att berätta i TR:n om vad hon visste när de två riskerade hårda straff. Hon bestämde sig först någon dag före huvudförhandlingen i TR:n för hur hon skulle göra. Hon medverkade efter HovR:ns dom i utredningen av menedsbrottet.
Angående S. C:s personliga förhållanden framgår att hon bor hos sin mor och styvfar och att hon går i gymnasium. Hon är aktiv i en fotbollsförening. Några drogproblem är inte kända. Kriminalvårdsmyndigheten Malmö Söder har i ett yttrande till HD anfört att S. C. lever under socialt ordnade förhållanden, att det inte framkommit något som visar att hon är i behov av övervakning från vare sig socialtjänstens eller kriminalvårdens sida samt att villkorlig dom med samhällstjänst bedöms vara den lämpligaste påföljden för henne.
Även om det finns åtskilliga förhållanden som talar till S. C:s förmån, kan, som HovR:n funnit, omständigheterna vid menedsbrotten och hennes personliga förhållanden inte anses utgöra tillräcklig anledning för att frångå presumtionen att påföljden bör vara mer ingripande än villkorlig dom eller skyddstillsyn. Valet står därför mellan fängelse och sluten ungdomsvård. Enligt 31 kap. la § BrB skall då påföljden vara sluten ungdomsvård, om det inte finns särskilda skäl som talar häremot.
I förarbetena till sist nämnda paragraf ges två exempel på när särskilda skäl kan anses vara för handen (prop. 1997/98:96 s. 162). Ett är att den som var under arton år vid brottstillfället lagförs avsevärt senare så att han åldersmässigt inte längre passar in på ett särskilt ungdomshem, där påföljden skall verkställas. Det andra exemplet är när en ung lagöverträdare under en längre period gjort sig skyldig till omfattande och allvarlig brottslighet såväl före som efter arton års ålder. Denna typ av situationer är inte aktuell för S. C:s del. Frågan är emellertid om det ändå kan anses föreligga särskilda skäl som talar mot sluten ungdomsvård som påföljd för henne.
Det har länge varit en strävan att ungdomar, särskilt de under 18 år, inte skall dömas till fängelse, även om de begått brott som för äldre personer normalt skulle leda till sådant straff. En grundtanke är att unga lagöverträdare i första hand skall vara en angelägenhet för socialtjänsten efter överlämnande till vård inom denna (31 kap. 1 § BrB). Sådant överlämnande kan numera kombineras med bl.a. en föreskrift om ungdomstjänst. Denna möjlighet är inte aktuell i detta mål.
Påföljden sluten ungdomsvård är avsedd att utgöra ett alternativ till fängelse när ungdomar begått så allvarliga brott att samhället måste reagera kraftfullt genom ett frihetsberövande, samtidigt som fängelse anses vara en olämplig miljö för barn och ungdomar (se a. prop. s. 157 och 160). Vad som därvid närmare avses med allvarlig brottslighet framgår inte av förarbetena. Mot bakgrund av det förslag som legat till grund för den proposition som ledde till införandet av påföljdsalternativet sluten ungdomsvård ligger den uppfattningen nära till hans att tillämpningsområdet för denna påföljd främst skall omfatta sådan mycket allvarlig brottslighet som normalt föranleder ett tämligen långvarigt frihetsberövande (jfr Ds 1997:32 s. 120 ff.). För valet mellan sluten ungdomsvård och annan påföljd skall den unges behov av vård inte tillmätas någon betydelse, men värdbehovet skall ges stor vikt vid verkställigheten (a. prop. s. 160). Hur man skall se på sådan artbrottslighet som mened som för ungdomar under arton år tidigare lett till ett kort fängelsestraff framgår inte av förarbetena.
Påföljden sluten ungdomsvård kan mot bakgrund av det anförda knappast anses avpassad för ungdomar utan vårdbehov som begått brott före arton års ålder och som skall ådömas en kortvarig frihetsberövande påföljd enbart av det skälet att de begått ett artbrott som mened. Det är i sammanhanget värt att notera att ett kort fängelsestraff i sådana fall torde kunna bli verkställt utan de nackdelar med fängelse som påföljd för unga lagöverträdare som annars anses finnas. Det kan däremot befaras att det skulle finnas en påtaglig risk att sådana nackdelar skulle vara förenade med en dom på sluten ungdomsvård. I denna situation framstår sluten ungdomsvård som ett sämre alternativ än fängelse.
Med hänsyn till det anförda finner HD att särskilda skäl finns att döma S. C. till fängelse för menedsbrotten. Strafftiden bör bestämmas till en månad. Påföljden kan inte anses svårare eller mer ingripande än den som HovR:n ådömt (jfr 51 kap. 25 § RB).
Domslut. HD ändrar på det sättet HovR:ns domslut att påföljden bestäms till fängelse 1 mån.
JustR Brennan var skiljaktig och anförde: I enlighet med HovR:ns dom har S. C. i ett mål om grov misshandel gjort sig skyldig till mened, dels d. 16 mars 2000, när målet handlades i TR:n, dels d. 24 aug. samma år, när förhandling ägde rum i HovR:n. Frågan är vilken påföljd som skall bestämmas för menedsbrotten.
Av 30 kap. 4 § 2 st. BrB följer att brottslighetens art kan utgöra skäl att bestämma påföljden till fängelse. I förarbetena till det nämnda lagrummet (prop. 1987/88:120 s. 100) ges vissa exempel på brottstyper som avsågs falla under bestämmelsen. Menedsbrott finns inte med i uppräkningen. I ett senare lagstiftningsärende nämndes emellertid, med hänvisning till domstolspraxis, mened som ett ytterligare exempel på brott som med hänsyn till sin art skulle kunna föranleda särbehandling i påföljdshänseende (prop. 1997/98:96 s. 116).
Klart är att det regelmässigt bör finnas en stark presumtion för att bestämma påföljden till fängelse när det är fråga om brott som innefattar ett åsidosättande av respekten för rättsväsendet och som påverkar möjligheterna att upprätthålla rättssystemets effektivitet och tillförlitlighet. Vid mened, liksom vid andra artbrott, varierar emellertid styrkan för presumtionen för fängelse beroende på brottslighetens karaktär i det enskilda fallet och omständigheterna kring brottet. Det måste därför i varje enskilt fall göras en individuell bedömning.
Den lagstiftning som har införts om möjlighet att förena skyddstillsyn och villkorlig dom med samhällstjänst ställer ökade krav på individuella bedömningar. Denna lagstiftning har avsetts skapa förutsättningar för att ge frivårdspåföljderna större skärpa. Ett uttalat syfte är att erbjuda ett alterna tiv bl. a. för den grupp lagöverträdare som tidigare med hänsyn till brottslighetens art brukat dömas till korta fängelsestraff från fjorton dagar till några få månader (prop. 1989/90:7 s. 19 ff. och 1997/98:96 s. 95 ff.). Som följd av denna lagstiftning måste domstolarna i än högre grad än tidigare göra en individuell bedömning, varvid inte bara omständigheterna kring brottet utan också den tilltalades personliga förhållanden måste beaktas.
S. C. lämnade, som tidigare nämnts, oriktiga uppgifter i två domstolsinstanser. Att hon avgav en oriktig berättelse även i HovR:n får emellertid ses som en konsekvens av att hon redan hade lämnat osanna uppgifter i TR:n och bör inte anses försvårande i någon högre grad.
Av Garcia egna uppgifter framgår att hon lämnade sina osanna uppgifter för att hjälpa två kamrater att undgå straff. Redan någon dag före förhandlingen i TR:n hade hon bestämt sig för att förtiga vad hon hade sett kamraterna göra. Hon hade dock inte ombetts av kamraterna att lämna de oriktiga uppgifterna. I TR:n frikändes kamraterna, medan de fälldes till ansvar i HovR:n.
Vad som nu har sagts får anses innebära att omständigheterna vid menedsbrotten varken har varit särskilt försvårande eller särskilt förmildrande. Av stor betydelse är emellertid att S. C. var endast sexton år när gärningarna begicks. Därmed blir bl.a. 30 kap. 5 § 1 st. BrB tillämpligt. Enligt detta lagrum får den som begått brott innan han eller hon har fyllt arton år domas till fängelse bara om det finns synnerliga skäl.
Att lagöverträdare i åldersgruppen 15-17 år endast i rena undantagsfall får dömas till fängelse har sin grund främst i ungdomars bristande mognad och erfarenhet och i angelägenheten av att inte äventyra deras mognadsprocess och anpassning till samhällslivet. I förarbetena till den angivna brottsbalksbestämmelsen har uttalats att det främst är när den begångna gärningen har ett högt straffvärde som fängelse bör kunna ådömas. Även brottets art bör emellertid kunna tala för fängelse. (Se prop. 1987/88:120 s. 103.)
I litteraturen har framhållits att största möjliga restriktivitet skall iakttas med att utdöma fängelse för den som vid brottet inte har fyllt 18 år. Det har också uttalats att den numera föreliggande möjligheten att döma till skyddstillsyn eller villkorlig dom i förening med samhällstjänst medför att starkare krav än tidigare måste ställas för att synnerliga skäl skall anses vara för handen. (Se Johnston m.fl., Kommentar till brottsbalken, 30:30 ff.; jfr Morris, Straffrättens påföljdslära, s. 151 ff)
Enligt lagen (1994:451) om intensivövervakning med elektronisk kontroll kan den som skall undergå ett kortare fängelsestraff under vissa förutsättningar få straffet verkställt utom anstalt. Denna omständighet bör i princip sakna betydelse vid avgörandet av om straffet skall bestämmas till fängelse eller om en icke frihetsberövande påföljd skall väljas. Det bör understrykas att den presumtion mot fängelse som kommer till uttryck i 30 kap. 4 och 5 §§ BrB grundas på alla de negativa verkningar som en fängelsedom medför och inte bara på själva frihetsförlusten.
I rättsfallet NJA 1996 s. 757 dömde HD en artonårig yngling till fängelse för två fall av mened som han hade begått när han var sjutton år, varvid uttalades att menedsbrottets art utgjorde synnerliga skäl att välja denna påföljd. Det bör dock anmärkas att samhällstjänst inte utgjorde något alternativ i det fallet. Av referatet framgår att det saknades skäl att döma ynglingen till skyddstillsyn, och möjligheten att förena villkorlig dom med samhällstjänst hade då ännu inte införts. Det bör också påpekas att ynglingen var äldre än S. C. vid brottens begående.
I ett senare rättsfall, NJA 1999 s. 561, dömde HD en flicka som hade gjort sig skyldig till mened vid sexton års ålder till villkorlig dom jämte samhällstjänst. Det framgår av referatet att omständigheterna vid brottet var mer förmildrande än som är fallet när det gäller S. C. Vid bestämmandet av påföljden togs emellertid hänsyn även till de risker för flickans utveckling och de olägenheter för hennes skolutbildning som ansågs vara förenade även med en kortare tids institutionsvistelse.
I fråga om S. C:s personliga förhållanden är upplyst att hon inte tidigare är känd av socialtjänsten och att det, utöver den aktuella brottsligheten, inte har framkommit något oroande i hennes situation som skulle påkalla socialtjänståtgärder. S. C. bor under ordnade förhållanden tillsammans med sin mor och styvfar och tre yngre halvsyskon, hon har god kontakt med de övriga familjemedlemmarna, hon sköter sin skolgång och hon har inga alkohol- eller drogproblem.
Med hänsyn till vad som har framkommit om S. C. saknas förutsättningar att överlämna henne till vård enligt socialtjänstlagen. Inte heller finns det skäl att döma henne till skyddstillsyn. Däremot framstår villkorlig dom i förening med samhällstjänst som en lämplig påföljd. Kriminalvårdsmyndigheten har också i ett yttrande till HD förordat att S. C. döms till villkorlig dom jämte samhällstjänst.
Vid en samlad bedömning av omständigheterna kring menedsbrotten, S. C:s ålder när brotten begicks och de risker för hennes utveckling som en fängelsedom skulle medföra anser jag, trots brottens art, att påföljden skall bestämmas till villkorlig dom i förening med samhällstjänst.
Jag delar TR:ns uppfattning att, om fängelse hade valts som påföljd, en månads fängelse skulle ha dömts ut. Samhällstjänsten bör omfatta 50 timmar.
HD:s dom meddelades d. 28 dec. 2001 (mål nr B 3180-01).