Grovt vållande till annans död, m.m. Straffvärdebedömning och fråga om straffet borde skärpas på grund av tidigare brottslighet.
Allmän åklagare väckte åtal vid Jönköpings tingsrätt mot R.C., född 1972, med följande gärningspåståenden.
Tillgrepp av fortskaffningsmedel alt. olovligt brukande. R.C. har den 10 juli 2011 på Bangatan i Rydaholm, Värnamo kommun, olovligen tagit och brukat en personbil tillhörig Walls, som vid tillfället disponerades av B.C., för färd på allmänna vägar i Rydaholm, Värnamo kommun. Brukandet har vållat skada eller olägenhet för ägaren.
Lagrum: 8 kap. 7 § alt. 10 kap. 7 § 1 st. BrB.
Grov vårdslöshet i trafik, grovt rattfylleri och olovlig körning, grovt brott. R.C. har den 10 juli 2011 fört personbil på Järnvägsgatan, Västra Storgatan och Östra Storgatan i Rydaholm, Värnamo kommun, efter att ha förtärt alkoholhaltiga drycker i sådan mängd att alkoholkoncentrationen i hans blod under eller efter färden uppgått till 2,50 promille. Brottet är grovt med hänsyn till den höga alkoholkoncentrationen i blodet samt då framförandet av fordonet inneburit en påtaglig fara för trafiksäkerheten.
R.C., som tidigare lagförts för olovlig körning, förde fordonet vid ovan nämnda tillfälle utan att vara berättigad till det.
R.C. har under färden inom tättbebyggt område på vägar enligt ovan i väsentlig mån brustit i den omsorg och varsamhet som till förekommande av trafikolycka betingats av omständigheterna genom att framföra personbil i kraftigt alkoholpåverkat tillstånd i en avsevärt högre hastighet än tillåten och på Östra Storgatan föra personbilen delvis på trottoaren, trots att det förekommit andra trafikanter såväl personbilar som fotgängare. R.C:s beteende har sammantaget varit grovt oaktsamt och han har genom sitt körsätt visat en uppenbar likgiltighet för andra människors liv och egendom.
Lagrum: 3 § 1 st. 2 p. och 4 a §trafikbrottslagen (1951:649).
Grovt vållande till annans död. R.C. har den 10 juli 2011 vid förande av personbil på Östra Storgatan i Rydaholm, Värnamo kommun, av oaktsamhet orsakat M.K:s död genom att köra på henne. Vid kollisionen skadades M.K. så allvarligt att hon avled. Oaktsamheten har bestått i att R.C. fört personbilen i kraftigt alkoholpåverkat tillstånd, brustit i erforderlig uppmärksamhet framåt och fört personbilen i en avsevärt högre hastighet än vad som är tillåtet inom tättbebyggt område.
Brottet är grovt då förande av personbil under nämnda förhållanden innefattat ett medvetet risktagande av allvarligt slag från R.C:s sida samt då R.C. när det av honom som bilförare krävts särskild uppmärksamhet och skicklighet har varit påverkad av alkohol.
Lagrum: 3 kap. 7 § BrB.
Narkotikabrott, ringa brott. R.C. har den 10 juli 2011 eller någon dag dessförinnan på okänd plats i Värnamo kommun eller eljest inom riket olovligen brukat hasch, som är narkotika.
Lagrum: 2 § narkotikastrafflagen (1968:64).
Dödsboet efter M.K. och anhöriga till M.K. yrkade skadestånd.
Tingsrätten (ordförande rådmannen Patterson) anförde följande i dom den 8 augusti 2011.
På anförda skäl fann tingsrätten att R.C. skulle dömas för olovligt brukande. Eftersom det inte var visat att R.C. olovligen tagit bilen, skulle han frikännas från ansvar för tillgrepp av fortskaffningsmedel.
R.C. har erkänt grovt rattfylleri och därvid att brottet är grovt med hänsyn till den höga alkoholkoncentrationen och att hans framförande av fordonet inneburit en påtaglig fara för trafiksäkerheten. R.C. har vidare erkänt olovlig körning, grovt brott. R.C. har slutligen medgett ansvar för vårdslöshet i trafik av normalgraden men gjort gällande att detta brott ska konsumeras av rattfylleribrottet. Han har förnekat att hans beteende varit grovt oaktsamt eller att han genom sitt körsätt visat uppenbar likgiltighet för andra människors liv och egendom.
R.C. har medgett ansvar för brottet vållande till annans död, normalgraden. R.C. har gjort gällande att han haft kontroll över fordonet och förnekat att han kört bilen i en avsevärt högre hastighet än vad som var tilllåtet. Han har förnekat att körningen innefattat ett medvetet risktagande av allvarligt slag från hans sida.
R.C. har erkänt gärningen.
Åklagaren har åberopat den bevisning som anges i bilaga 1 [här utesluten].
Av utredningen framgår inledningsvis följande. Söndagen den 10 juli 2010 omkring kl. 16.20 körde R.C., som saknade körkort, iväg från sin och sin mors bostad på Bangatan i Rydaholm i en Audi som hans mor hade lånat (se åtalspunkt 1). På Östra Storgatan i centrala Rydaholm körde han på M.K., som var drygt ett och ett halvt år gammal. M.K. ådrog sig vid kollisionen mycket allvarliga hjärnskador och skador på hals och inre organ. Hon avled omedelbart till följd av skadorna.
Vad gäller de närmare omständigheterna kring körningen framgår bl.a. följande. R.C. hade vid gärningstidpunkten i blodet en alkoholkoncentration på 2,50 promille. Han hade också tetrahydrocannabinol, dvs. hasch. R.C. har själv uppgett att han hade under helgen, fredag-söndag, intagit betydande mängder alkohol. Av de uppgifter som han har lämnat framgår att han har bara fragmentariska minnesbilder av körningen. Vittnet J.A., som såg kollisionen, har uppgett att R.C. efteråt knappt kunde gå. Tingsrätten drar därför slutsatsen att R.C. vid den aktuella tidpunkten var mycket kraftigt påverkad av framförallt alkohol.
Det fordon som R.C. körde var en Audi 80 1,8 S av årsmodell 1987. Bilen var försedd med sommardäck som hade föreskrivna mönsterdjup. Efter händelsen har bilen provkörts och bromsprov utförts med ett normalt resultat. Undersökningen visade inte några brister på bilens bromssystem.
R.C. har uppgett att avsikten var att han skulle köra till en kvinnlig bekant som bor på Östra Storgatan i Rydaholm. R.C:s offentlige försvarare har uppgett att den avsedda körsträckan kan uppskattas till cirka 900 meter.
R.C. körde först på Bangatan och sedan på Järnvägsgatan och därefter på Östra Storgatan (se bilaga 2 [här utesluten]). Ett vittne, Warren, som körde bakom R.C. på Järnvägsgatan, har uppgett att han bedömer att R.C. framförde sitt fordon på Järnvägsgatan i en hastighet av cirka 70 km/timme trots att högsta tillåtna hastighet var 50 km/timme. Vid korsningen Järnvägsgatan-Östra Storgatan råder väjningsplikt för bilar som kom i den riktning som R.C. kom från. P.A. har uppgett att R.C., trots dålig sikt, inte iakttog väjningsplikt utan körde ut på Östra Storgatan utan att stanna.
Vid fastigheten med nummer 8 på Östra Storgatan bor i en lägenhet den förolyckade M.K:s mormor. Vid gärningstidpunkten passade hon sitt barnbarn åt sin dotter. Av inte klarlagda omständigheter tog sig M.K. ut från en altan på baksidan av huset. Hon tog sig sedan igenom ett staket och ut på en cykelbana/trottoar som går längs med Östra Storgatan (se karta, bilaga 3 [här utesluten]).
Vittnet J.A., som driver en butik på Östra Storgatan 9, har uppgett följande. Han körde ut på Östra Storgatan i riktning mot järnvägsspåret, dvs. i den riktning som R.C. kom från. Han uppmärksammade ett barn som stod vid en stolpe vid cykelbanan på den andra sidan av gatan. Barnet hade enbart en blöja och ett par skor på sig. Han bestämde sig för att omgående se efter barnet. Barnet tog några stapplande steg över trottoaren/cykelbanan mot kanten mellan trottoaren/cykelbanan och körbanorna. Han fick sedan se i det mötande körfältet ett fordon. Han såg detta fordon när det passerade järnvägsspåret (se bilaga 2). Han tänkte först att föraren i det mötande fordonet såg barnet och skulle stanna. Men det mötande fordonet bara ökade och ökade sin hastighet. J.A. försökte då göra föraren av fordonet uppmärksam på barnet genom att blinka, tuta och vifta med sin ena arm ut genom en neddragen vindruta. Det mötande fordonet iakttog inte hans signaler utan körde i en mycket hög hastighet på barnet. Barnet hade, när det träffades av bilen, tagit något stapplande steg ut på den körbana som det mötande fordonet kom på och var uppskattningsvis en halv meter från trottoarkanten. Efter kollisionen bromsade det mötande fordonet våldsamt. J.A. kan i efterhand inte säga om han såg att bilen körde på trottoaren. Det fanns inte några parkerade fordon på den motsatta sidan av vägen eller något som skymde sikten för det mötande fordonet. Det var inte heller någon annan trafik. Fordonet hade därför fri sikt och hade möjlighet att se barnet från korsningen Östra Storgatan-Parkgatan (se bilaga 3). J.A. bedömer att fordonet vid kollisionen höll en hastighet på 90 km/timme. Efter kollisionen gick J.A. fram till föraren, R.C. Han såg då att det ”inte stod rätt till” och att R.C. knappt kunde stå på sina ben.
Vittnet Garcia bor på Östra Storgatan 7. Hon har uppgett att hon såg fordonet som R.C. körde och att hon sedan hörde en våldsam kollision. Hon tror att fordonet framfördes i minst 100 km/timme. Hon har aldrig sett något fordon framföras så fort på Östra Storgatan som det aktuella fordonet gjordes.
Av karta över platsen, bilaga 3, och bilder som åklagaren åberopat framgår att trottoaren/cykelbanan som går bredvid Östra Storgatan och som Wright passerade innan hon kom ut på körbanan är 2,9 meter bred. Själva körbanorna är sammanlagt 7,5 meter breda. Det framgår vidare att det finns på kantsten som skiljer körbanorna från trottoaren/cykelbanan ett däckavskrap av ett fordon som tycks ha kört upp på trottoaren/cykelbanan och att 28 meter efter detta däckavskrap börjar bromsspår, som är 40 meter långa. Vid bromsspårens början är bromsspåren efter ena hjulparet på trottoaren/cykelbanan och bromsspåren efter det andra hjulparet på vägbanan. Vid bromsspårens slut är bromsspåren efter båda hjulparen på vägbanan. Vittnet J.A. har uppgett att stolpen där han såg barnet komma ut är nära den plats där bromsspåren börjar.
Enligt ett intyg avseende en beräkning av fordonets hastighet som åklagaren har åberopat framgår att vid en bromsning på torr asfalt med en personbil och där det bildas bromsspår som är 40 meter långa har fordonets hastighet vid inbromsningstidpunkten varit minst 78 km/timme. I beräkningen anges friktionstalet 0,6 vid inbromsningen. I intyget anges att i normala fall är friktionstalet högre än så och att 0,8 inte är ovanligt. Ju högre friktionstal, desto högre har hastigheten varit innan inbromsningen.
Med hänsyn till de åberopade bilderna på bromsspåren drar tingsrätten slutsatsen att R.C. när han körde på M.K. körde med höger hjulpar på trottoaren/cykelbanan som M.K. kom från och med det andra hjulparet på vägbanan. Det finns i målet inte någon säker utredning angående hur lång sträcka som han körde med ena hjulparet på trottoaren men sannolikt har han kört upp på trottoaren vid den plats där det nämnda däckspåret fanns, dvs. 28 meter innan bromsspåren började. Det är också utrett att R.C. framförde sitt fordon i en hastighet om i vart fall knappt 80 km/timme och att högsta tillåtna hastighet på sträckan var 50 km/timme.
Av utredningen framgår att det var klart väder och att det var varmt. R.C. hade fri sikt från sin bil och till den plats där M.K. befann sig under i vart fall drygt 80 meter. Vägen är under den aktuella sträckan helt rak. Det har inte förekommit någon mötande trafik mer än det fordon som J.A. körde.
Åklagaren har gjort gällande att R.C. varit oaktsam eftersom han har fört personbil i kraftigt alkoholpåverkat tillstånd, brustit i erforderlig uppmärksamhet framåt och fört personbilen i en avsevärt högre hastighet än vad som var tillåtet.
Som antecknats ovan har R.C. haft en mycket hög alkoholkoncentration i sin kropp (2,50 promille) och han har också haft narkotika i kroppen. R.C:s egna uppgifter och vittnesmålen visar att R.C. varit avsevärt påverkad av alkohol. R.C. har varit oaktsam genom att han har fört bilen i ett så alkoholpåverkat tillstånd.
Vad gäller frågan om R.C. brustit i uppmärksamhet framåt, har R.C. uppgett att han inte såg M.K. förrän precis innan kollisionen inträffade och att han då tvärbromsade. M.K. stod då på gatan. Han trodde att det var en docka. Som tidigare antecknats har R.C. från sin bil haft fri sikt till den plats där M.K. befann sig på ett avstånd av i vart fall 80 meter. Det har inte förekommit någon annan trafik eller något hinder som kan antas ha påverkat R.C:s förutsättningar att upptäcka M.K. Det har varit ljust och varm väderlek. R.C. har sålunda haft mycket goda förutsättningar att upptäcka M.K. långt innan han körde på henne och att också hinna stanna med mycket god marginal. Om han hade hållit en bättre uppsikt framåt hade han också sett att M.K. rörde på sig och att det inte kunde vara en docka som han såg. Då han enligt egen utsaga inte sett M.K. förrän strax innan han körde på henne har han brustit i uppmärksamhet framåt och härigenom varit oaktsam.
Slutligen är det utrett att R.C. har hållit en avsevärt högre hastighet än som var tillåtet - i vart fall knappt 80 km/timme på en sträcka med högsta tillåtna hastighet på 50 km/timme. R.C. har även härigenom varit oaktsam.
Tingsrätten finner därför styrkt att R.C. varit vårdslös i de avseenden som åklagaren har påstått. Frågan är om denna oaktsamhet har orsakat M.K:s död. M.K. har befunnit sig sannolikt cirka en halvmeter ut i körbanan när hon påkördes. Av vittnet J.A:s uppgifter framgår att M.K. med stapplande steg tog sig först över den 3 meter breda trottoaren/cykelbanan och sedan tog sig ut cirka en halv meter på körbanan. Med hänsyn till att R.C. hade fri sikt från sin bil till den plats där M.K. befann sig från i vart fall cirka 80 meters avstånd har han haft mycket goda förutsättningar att upptäcka M.K. och att hinna stanna sitt fordon innan han kom fram till henne. Det finns i målet inte någon utredning som tyder på att Wright skulle ha hastigt klivit ut i vägbanan på sådant sätt att R.C. inte hade kunnat undvika kollisionen om han hade uppmärksammat henne i god tid. Vid bedömningen av R.C:s förutsättningar att hinna stanna sitt fordon och undvika kollision måste också beaktas att han har framfört sin bil i en avsevärt högre hastighet än som var tillåtet och att bromssträckan varit avsevärt kortare om han hållit tillåten hastighet, dvs. 50 km/timme. Det är därför visat att den oaktsamhet som R.C. har visat har orsakat M.K:s död. R.C. ska därför fällas för vållande till annans död.
Åklagaren har gjort gällande att brottet är grovt då R.C:s förande av personbilen har innefattat ett medvetet risktagande av allvarligt slag från R.C:s sida samt då R.C. när det av honom som bilförare krävts särskild uppmärksamhet och skicklighet har varit påverkad av alkohol. R.C. har gjort gällande att brottet är av normalgraden.
R.C. har i ett kraftigt alkoholpåverkat tillstånd påtagit sig uppgiften att köra bil i tättbebyggt område, vilket krävt särskild uppmärksamhet och skicklighet. Brottet ska redan härigenom rubriceras som grovt brott (3 kap. 7 § andra stycket 2 BrB). Tingsrätten anser även, med beaktande av den mycket höga alkoholkoncentrationen i R.C:s kropp och den mycket höga hastighet som han framförde fordonet i inom tättbebyggt område och delvis med ena hjulparet på trottoaren, att hans körning innefattat ett medvetet risktagande av allvarligt slag (3 kap. 7 § andra stycket 1 BrB). Brottet vållande till annans död rubriceras sålunda som grovt brott.
R.C. ska vidare, i enlighet med åtalet, dömas för grovt rattfylleri, olovlig körning, grovt brott, och narkotikabrott, ringa brott. Rattfylleribrottet är grovt både med hänsyn till den höga alkoholkoncentrationen i R.C:s kropp och att hans framförande av fordonet inneburit en påtaglig fara för trafiksäkerheten. Brottet vårdslöshet i trafik är grovt med hänsyn till att R.C. har i ett kraftigt alkoholpåverkat tillstånd inom tättbebyggt område i en avsevärt högre hastighet än tillåtet kört personbil och därvid delvis kört på en trottoar. R.C:s beteende har varit grovt oaktsamt och han har genom sitt körsätt visat en uppenbar likgiltighet för andra människors liv och egendom.
Straffet för vållande till annans död, grovt brott, skärptes den 1 juli 2010 (se prop. 2009/10:147). Efter ändringen är lägsta straffet fängelse ett år i stället för fängelse sex månader.
Enligt praxis avseende de bestämmelser som gällde före den 1 juli 2010 låg straffnivån vid vållande till annans död, grovt brott, i kombination med grovt rattfylleri på fängelse i omkring ett år och sex månader eller något högre (se prop. 2009/10:147 s. 25, jfr NJA 2005 s. 674). R.C. har i förevarande fall gjort sig skyldig till ett medvetet risktagande av allvarligt slag och en vårdslöshet som är mycket allvarlig, då han kraftigt berusad inom tättbebyggt område - där andra människor regelmässigt uppehåller sig - kört bil i en mycket hög hastighet och delvis på en trottoar. Tingsrätten anser därför att straffvärdet för det brott som R.C. har gjort sig skyldig till enligt äldre bestämmelser skulle vara något högre än fängelse ett år och sex månader.
I förarbetena till lagändringen den 1 juli 2010 anges att höjningen av minimistraffet för vållande till annans död, grovt brott, ”innebär som utgångspunkt att straffvärdet ska bestämmas till ett år i de fall där straffvärdet enligt nuvarande praxis anses vara sex månader och till ett högre straffvärde i fall som i dag ligger på en högre nivå”. Det anges också att när vållandebrottet begåtts i samband med ett allvarligt våldsbrott påverkas straffvärdet också av den föreslagna generella straffhöjningen för våldsbrott och att om vållandebrottet begåtts i kombination med grov misshandel som inte är synnerligen grov och straffvärdet enligt dagens regler ligger på tre år, kan straffvärdet framöver bestämmas till ”uppemot fyra år” (prop. 2009/10:147 s. 25).
Enligt tingsrättens bedömning innebär straffskärpningen den 1 juli 2010, om straffvärdet vid vållande till annans död, grovt brott, i kombination med grovt rattfylleri, enligt äldre bestämmelser uppgick till cirka ett år och ett halvt år, en höjning av straffvärdet med åtta-nio månader. Tingsrätten bestämmer därför påföljden för R.C. till fängelse två år och fyra månader.
Eftersom R.C. har begått brottet under prövotid efter villkorligt medgiven frihet, förklaras även villkorligt medgiven frihet (en månad) förverkad.
Tingsrätten dömde R.C. för olovligt brukande enligt 10 kap. 7 § första stycket BrB, för grovt rattfylleri enligt 4 § första stycket och 4 a §trafikbrottslagen (1951:649), för olovlig körning enligt 3 § första stycket 2 trafikbrottslagen, för grov vårdslöshet i trafik enligt 1 § andra stycket trafikbrottslagen, för vållande till annans död enligt 3 kap. 7 § andra stycket BrB och för narkotikabrott enligt 2 § narkotikastrafflagen (1968:64) till fängelse två år fyra månader. Tidigare villkorligt medgiven frihet förklarades helt förverkad. R.C. förpliktades vidare att betala skadestånd.
Åklagaren överklagade i Göta hovrätt och yrkade att hovrätten skulle skärpa straffet.
Även R.C. överklagade och han yrkade att hovrätten skulle bestämma påföljden till skyddstillsyn med särskild behandlingsplan, s.k. kontraktsvård. Han yrkade också ändring i skadeståndsdelen.
Åklagaren och R.C. motsatte sig varandras ändringsyrkanden i ansvarsdelen.
Försvararen förklarade att R.C. vidhöll sitt överklagande i påföljdsdelen trots att det i hovrätten inte fanns något förslag till kontraktsvård, eftersom det var möjligt att åklagaren ville överklaga hovrättens dom till HD och det då kunde finnas ett förslag till kontraktsvård. Han förklarade vidare att R.C. i och för sig inte hade någon invändning mot längden på det fängelsestraff som tingsrätten hade bestämt.
Hovrätten (hovrättsråden Snow och Mendez, referent, tf. hovrättsassessorn Davis samt två nämndemän) anförde följande i dom den 7 oktober 2011.
Tingsrättens dom är inte överklagad i skuldfrågan. I enlighet med tingsrättens dom ska R.C. därmed dömas för olovligt brukande, grovt rattfylleri, olovlig körning, grovt brott, grov vårdslöshet i trafik, vållande till annans död, grovt brott, och narkotikabrott, ringa brott.
För vållande till annans död, grovt brott - som är det grövsta brottet som R.C. döms för - är föreskrivet fängelse minst ett år och högst sex år. Hovrätten konstaterar att R.C:s bilfärd slutade med en olycka av allra allvarligaste slag, M.K:s död. Det har emellertid inte kommit fram något som bevisar att R.C. under körningen har varit i det närmaste helt likgiltig inför att något sådant faktiskt skulle inträffa. Det innebär att domstolen inte ska döma ut ett fängelsestraff enligt den högre delen av straffskalan (jfr lagförarbetena i prop. 1993/94:44 s. 49 och HD:s dom i rättsfallet NJA 2005 s. 674). I den senaste lagändringen, den 1 juli 2010, höjdes brottets straffminimum från fängelse sex månader till fängelse ett år som tingsrätten har redogjort för i sin dom. Det som angetts i samband med den lagstiftningen leder enligt hovrättens mening alltså inte heller till någon annan bedömning (jfr prop. 2009/10:147 s. 23 ff.).
Hovrätten delar tingsrättens slutsats när det gäller frågan om hur långt fängelsestraff som R.C. borde dömas till enligt nu gällande bestämmelser för att han - i kombination med grovt rattfylleri - har förorsakat M.K:s död enligt åtalet för vållande till annans död, nämligen fängelse i drygt två år. Hovrätten fäster emellertid något större avseende än vad tingsrätten synes ha gjort vid att R.C. även har gjort sig skyldig till grov vårdslöshet i trafik under sin färd på olika gator i Rydaholm (åtalspunkt 2). Vid en bedömning av det samlade straffvärdet för alla de brott som R.C. döms för finner hovrätten att detta enligt rådande praxis svarar mot två och ett halvt års fängelse.
Redan på grund av det höga straffvärdet är någon annan påföljd än fängelse inte aktuell. Fängelsestraffets längd ska bestämmas i enlighet med straffvärdet, dvs. till två år och sex månader. Liksom tingsrätten anser hovrätten att den villkorligt medgivna friheten från ett tidigare utdömt fängelsestraff ska förverkas helt.
Hovrätten ändrade tingsrättens dom i ansvarsdelen endast på så sätt att hovrätten bestämde påföljden till fängelse två år sex månader. Hovrätten ändrade tingsrättens dom även i fråga om skadestånd.
Riksåklagaren överklagade och yrkade straffskärpning.
Även R.C. överklagade. Han yrkade strafflindring.
Målet avgjordes efter huvudförhandling.
HD (justitieråden Stone, Bradford, Bailey Toijer, Olson och Velez, referent) meddelade den 14 mars 2012 följande dom.
I enlighet med hovrättens i den delen inte överklagade dom har R.C. gjort sig skyldig till olovligt brukande, grovt rattfylleri, olovlig körning, grovt brott, grov vårdslöshet i trafik, vållande till annans död, grovt brott, och narkotikabrott, ringa brott. Målet i HD gäller påföljdsbestämningen. De frågor som aktualiseras är dels hur gärningarnas straffvärde bör bedömas, dels om straffmätningen, som riksåklagaren har gjort gällande, bör påverkas i skärpande riktning av det förhållandet att R.C. tidigare har gjort sig skyldig till brott. När det gäller den förstnämnda frågan är det avgörande hur brottsligheten som ledde till M.K:s död bör bedömas straffvärdemässigt.
R.C. bodde vid den aktuella tidpunkten hos sin mor i Rydaholm, som är ett mindre samhälle i Småland. R.C. hade med start redan på fredagen den 8 juli 2011 druckit stora mängder alkohol i form av främst starköl. Direkt när han vaknade på söndagen den 10 juli fortsatte han att dricka öl. Det var en solig sommardag. På eftermiddagen bestämde han sig för att besöka en bekant som bodde vid Östra Storgatan. Han tog då den personbil som hans mor hade lånat och gav sig iväg. Klockan var då ca 16.20. Den sträcka som han tänkte köra var uppemot en kilometer. Han körde först en kortare bit längs Bangatan varpå han svängde till vänster in på Järnvägsgatan. Vid korsningen mellan Järnvägsgatan och Västra Storgatan, där han hade väjningsplikt, svängde han sedan åt höger. Därefter ökade han farten så att han kom upp i åtminstone ca 80 kilometer i timmen. Högsta tillåtna hastighet var 50 kilometer i timmen. Västra Storgatan byter strax efter korsningen med Järnvägsgatan namn till Östra Storgatan. Det var på Östra Storgatan som olyckan inträffade.
M.K., som var ett och ett halvt år gammal, bodde i ett hus som ligger längs med Östra Storgatan och, räknat från det håll som R.C. kom, på dess högra sida. Av okänd anledning hade Wright tagit sig ut från huset och hon gick, när R.C. med hög fart närmade sig, ut mot trottoaren som finns mellan husets tomt och vägbanan. M.K:s gång var något ostadig och inte särskilt snabb. När R.C. kom fram till platsen där M.K. befann sig hade Wright tagit något steg ut i vägbanan. Där blev hon påkörd av den av R.C. förda personbilen, som då fördes delvis uppe på trottoarens sträckstenskant. Direkt efter kollisionen påbörjade R.C. en kraftig inbromsning och han stannade efter ca 40 meter. Han steg ur bilen och kom sedan att bli sittande vid trottoaren intill olycksplatsen. M.K. tillfogades vid påkörningen mycket allvarliga skador, bl.a. i huvudet, och torde ha avlidit omedelbart.
Av ett blodprov som togs på R.C. kl. 18.08, dvs. knappt två timmar efter olyckan, framgår att alkoholhalten i hans blod då uppgick till 2,50 promille. Dessutom hade R.C. en halt om 0,002 mikrogram tetrahydrocannabinol per gram blod. R.C. fick också genomgå alkotest genom utandningsprov. Av dessa prov framgår att han ungefär en och en halv timme efter det att blodprovet togs och således drygt tre timmar efter händelsen (ca kl. 19.30) hade, som genomsnitt beräknat, 0,88 milligram alkohol per liter utandningsluft. Detta motsvarar ungefär 1,76 promille alkohol i blodet. Av dessa uppgifter kan man dra slutsatsen att R.C. hade klart över 2,5 promille alkohol i blodet vid körningen. Av vittnesuppgifter framgår också att R.C. var märkbart påverkad av alkohol när han steg ur bilen.
Den av R.C. framförda bilen har undersökts efteråt. Därvid har det inte kommit fram något som tyder på att olyckan orsakades av något fel på bilen. Undersökningen har visat att vänstra delen av bilens front träffade M.K. samt att det på bilens underrede fanns en skada som kan sättas i samband med olyckan. Av vittnesuppgifter framgår också att M.K. blev överkörd av bilen, dvs. att bilen passerade över M.K. och att hon då träffades av bilens undersida.
För vållande till annans död föreskrivs fängelse i högst två år eller, om brottet är ringa, böter. Är brottet grovt är straffskalan fängelse i lägst ett och högst sex år. Vid bedömande av om brottet är grovt ska särskilt beaktas (1) om gärningen har innefattat ett medvetet risktagande av allvarligt slag och (2) om gärningsmannen, när det har krävts särskild uppmärksamhet eller skicklighet, har varit påverkad av alkohol eller något annat medel eller annars har gjort sig skyldig till en försummelse av allvarligt slag.
Straffbestämmelsen om vållande till annans död har ändrats flera gånger under senare år. Ändringarna har avsett straffskalan för grovt brott samt de olika omständigheter som ska beaktas särskilt vid bedömandet av om brottet är grovt.
Genom en lagändring som trädde i kraft den 1 januari 1994 höjdes maximistraffet för grovt brott från fängelse fyra år till fängelse sex år. Dessutom infördes ett särskilt kriterium för grovt brott. Lagstiftningen hade som övergripande syfte att de straffrättsliga ingripandena på grund av trafiknykterhetsbrott skulle skärpas. Som en del i detta föreskrevs att om vållande till annans död hade ägt rum vid förande av motorfordon skulle, vid bedömandet av om brottet var grovt, särskilt beaktas om gärningsmannen hade varit påverkad av alkohol eller något annat medel. Som motivering till höjningen av maximistraffet uttalades (se prop. 1993/94:44 s. 70) att det genom denna markerades att det förekommer fall av vållande till annans död som måste bedömas som så allvarliga att de i straffvärdehänseende ligger nära den uppsåtliga formen av dödande. Det framhölls särskilt (a. prop. s. 49) att det finns situationer där skillnaden mellan ett uppsåtligt dödande och ett grovt oaktsamt dödande framstår som mycket liten. Uppenbarligen var det för fall av detta slag som den utvidgade övre delen av straffskalan var avsedd.
När det gällde den skärpta synen på alkoholanvändning i samband med motorfordonstrafik framhöll regeringen i propositionen (a. prop. s. 47 f.) att det torde råda enighet om att den som inför en uppgift som kräver reaktionsförmåga, omdöme, säkerhet och precision förtär alkohol eller andra berusningsmedel är särskilt klandervärd och att en straffbar handling som orsakas av den berusade personens tillstånd har ett särskilt högt straffvärde. Denna uppfattning framstår, enligt regeringen, som än mer befogad om uppgiften är av den arten att andra människors liv eller hälsa är beroende av att den utförs på ett korrekt och säkert sätt. Ett av de områden där sådana synpunkter gör sig särskilt starkt gällande är inom den motoriserade vägtrafiken. Regeringen uttalade att respekt för trafikreglerna samt en förmåga att visa hänsyn, omdöme och ansvar är förutsättningar för ett trafiksäkert beteende och att, om inte föraren uppfyller sådana krav, ett framförande av motorfordon kan vara förenat med stora risker och få svåra följder för medtrafikanterna.
Den 1 juli 2001 fick beskrivningen av de omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt sin nuvarande lydelse. Ett syfte med lagändringen var att bestämmelsen i denna del skulle få en mera allmängiltig utformning och alltså inte ta sikte enbart på brott som begås av berusade motorfordonsförare. Någon ändrad syn på vållande till annans död som begås av berusade bilförare var det således inte fråga om. Med medvetet risktagande av allvarligt slag, som infördes som ett av kriterierna för grovt brott, avsågs bl.a. fall då en bilförare, även om han är nykter, gör sig skyldig till ett så utpräglat risktagande att han eller hon kan anses ha varit i det närmaste helt likgiltig för konsekvenserna av sitt handlande utan att eventuellt uppsåt (numera i princip likgiltighetsuppsåt) varit för handen (se prop. 2000/01:85 s. 46 f.). Det poängterades att ”medvetet risktagande av allvarligt slag” bör förstås så, att både risken för skada och skadans allvarlighet bör inverka på bedömningen av om brottet är grovt.
Den senaste ändringen av bestämmelsen om vållande till annans död, som trädde i kraft den 1 juli 2010, innebar att minimistraffet för grovt brott höjdes från fängelse sex månader till fängelse ett år. Lagstiftningsärendet hade sin grund i en skärpt syn på allvarliga våldsbrott, exempelvis brott mot liv, grövre misshandelsbrott, grövre frihets- och fridsbrott samt rånbrott men även andra brott med inslag av allvarligt våld eller hot om våld, men innefattade alltså bl.a. också en straffskaleskärpning avseende grovt vållande till annans död (se prop. 2009/10:147). Som motivering till denna straffskaleskärpning anfördes (se a. prop. s. 24) att straffbestämmelserna om vållandebrott i grunden syftar till att skydda samma intressen som de uppsåtliga våldsbrotten, nämligen annans liv och hälsa. Det framhölls också bl.a. att risktagandet i trafiken vid framförande av fortskaffningsmedel i onyktert tillstånd eller på ett vårdslöst sätt är något som i princip alla människor exponeras för varje dag. Mot denna bakgrund måste, enligt regeringen, de grova vållandebrotten - i likhet med våldsbrotten - anses innebära ett större hot mot enskilda och ses som betydligt allvarligare än tidigare. Straffen för dessa brott bör därför (se a. prop. s. 25) något närma sig straffnivån för dråp och anpassas till de förhöjda straffnivåerna för de allvarliga våldsbrotten. Med ”straffnivån” torde regeringen ha avsett det abstrakta straffvärdet.
Enligt tidigare praxis, dvs. enligt den rättstillämpning som ägde rum före den 1 juli 2010, bestämdes straffet för grovt vållande till annans död som hade begåtts av berusade bilförare ofta, även om undantag finns, till fängelse omkring ett år sex månader. Ett exempel på en straffmätning av detta slag är rättsfallet NJA 2005 s. 674. Det målet avsåg en person som hade gjort sig skyldig till grovt vållande till annans död och grovt rattfylleri. Genom gärningen hade två personer, varav ett litet barn i barnvagn, dödats. Gärningsmannen hade intagit avsevärda mängder alkohol före färden - alkoholhalten i hans blod efter körningen uppgick till 2,17 promille - och kört en lång sträcka på en länsväg på vilken man inte kunnat förvänta sig att trafikintensiteten var låg. Korsningen där olyckan skedde var mycket farlig, vilket gärningsmannen kände till. Han hade alltså anledning att vara särskilt uppmärksam. Han borde också ha hållit en lägre hastighet än han gjorde. HD kom emellertid fram till att det inte kunde sägas att bilföraren hade varit i det närmaste helt likgiltig inför de effekter som kunde följa av hans färd. Därmed skulle inte den övre delen av straffskalan för grovt vållande till annans död tillämpas. Brottet bedömdes i stället ha ett straffvärde som motsvarade just fängelse ett år sex månader.
Liksom i 2005 års mål har det i R.C:s fall rört sig om en förare som hade en mycket hög alkoholhalt i blodet och som måste ha varit höggradigt berusad. Redan detta - att köra bil i starkt berusat tillstånd - innefattar en avsevärd oaktsamhet. Detta gäller alldeles särskilt om färden äger rum i tättbebyggda områden. Av vad som har framkommit genom vittnesmålet av Warren körde R.C. dessutom redan från början, särskilt när han svängde in på Västra Storgatan, alldeles för fort och utan att iaktta normal försiktighet. Att R.C., trots att sikten på Östra Storgatan var god och inte stördes av några parkerade bilar eller något annat, inte observerade M.K. förrän i samband med att han körde på henne innebär att han har brustit i uppmärksamhet framåt på ett allvarligt sätt. Denna brist på uppmärksamhet har uppenbarligen haft sin grund i R.C:s berusning. Han framförde dessutom bilen med alldeles för hög hastighet, delvis vid sidan av vägbanan och helt utan iakttagande av den försiktighet som är nödvändig när man kör bil på gator i tättbebyggda områden där man måste räkna med att människor kan stå i begrepp att korsa gatan eller att andra hinder plötsligt kan uppstå.
Det sagda innebär att R.C. har satt sig ur stånd att manövrera bilen på ett säkert sätt efter vad situationen har krävt. Det har varit fråga om en helt okontrollerad framfart i ett tättbebyggt område. Även om det inte kan sägas att R.C. har varit likgiltig inför M.K:s död har hans medvetna risktagande därmed varit så allvarligt, att hans vållande till M.K:s död utan tvekan är grovt. Förhållandena får bedömas som klart mera försvårande än de var i 2005 års fall. Redan enligt tidigare lagstiftning och rättspraxis bör alltså straffvärdet bedömas som högre än motsvarande fängelse ett år sex månader.
Vid straffvärdebedömningen ska också beaktas vad som i de redovisade lagstiftningsärendena har uttalats om med vilket allvar man bör se på dödsvållande som orsakas av berusade bilförare och om den skärpta synen på de allvarliga våldsbrotten och på brotten vållande till annans död och vållande till kroppsskada eller sjukdom. Ett sådant beaktande leder till att straffvärdet måste bedömas vara så högt att det närmar sig den övre delen av straffskalan.
Vid bedömningen av straffvärdet ska också beaktas att R.C. ska dömas även för grovt rattfylleri, grov vårdslöshet i trafik, grov olovlig körning samt för ett par andra brott. För alla de aktuella brotten ska R.C. dömas i s.k. brottskonkurrens. Detta innebär att han ska dömas för vart och ett av brotten, även om det kan sägas att de har flera gemensamma moment. Det förhåller sig ju så att R.C:s allvarliga berusning är en faktor som påverkar bedömningen av straffvärdet av både den grova vårdslösheten i trafik och det grova vållandet till annans död samtidigt som den är en grundläggande förutsättning för att han ska kunna dömas för grovt rattfylleri (se här Lagrådets uttalande i prop. 1993/94:44 s. 68). Dessutom utgör R.C:s allvarliga vårdslöshet en del av straffvärdebedömningen av både det grova vållandet till annans död och den grova vårdslösheten i trafik. Att straffvärdepåverkande omständigheter på detta sätt är gemensamma för brott, för vilka det ska dömas i brottskonkurrens, innebär att de inte kan ges fullt genomslag vid bestämmandet av straffvärdet av vart och ett av brotten när den samlade brottslighetens straffvärde ska bedömas.
Straffvärdet av det olovliga brukandet, den grova olovliga körningen och det ringa narkotikabrottet är så förhållandevis lågt att det endast obetydligt påverkar bedömningen av den samlade brottslighetens straffvärde.
Även med beaktande av de omständigheter som har framhållits i punkt 16 måste R.C:s samlade brottslighet, mot bakgrund av den skärpta syn på de allvarliga vållandebrotten som lagstiftningen ger uttryck för, bedömas som så allvarlig att straffvärdet motsvarar fängelse tre år. Med hänsyn till det höga straffvärdet kan ingen annan påföljd än fängelse väljas.
R.C. har tidigare lagförts ett flertal gånger. Många av lagföringarna utgörs av domar avseende inte alltför allvarlig brottslighet och av straffförelägganden från 1990-talet. Dessa ligger så långt tillbaka i tiden att de inte påverkar straffmätningen av den nu aktuella brottsligheten. Däremot har R.C. godkänt ett strafföreläggande om 40 dagsböter avseende rattfylleri av normalgraden år 2006. Han har dessutom år 2008 dömts för bl.a. grov olovlig körning, ringa narkotikabrott vid fyra tillfällen samt rattfylleri av normalgraden. Påföljden bestämdes då till villkorlig dom och dagsböter. Sedan har han både år 2008 och år 2009 meddelats åtalsunderlåtelse avseende ringa narkotikabrott. Till detta kommer att han år 2010 dömdes för grov olovlig körning vid två tillfällen, grovt rattfylleri vid två tillfällen och ringa narkotikabrott vid två tillfällen till fängelse tre månader och år 2011 för brott mot knivlagen till penningböter. Från det år 2010 ådömda fängelsestraffet frigavs R.C. villkorligt den 20 oktober 2010 med en återstående strafftid om en månad. Den nu aktuella brottsligheten begicks under prövotiden efter villkorlig frigivning från det straffet.
Enligt 29 kap. 4 § BrB ska rätten vid straffmätningen, utöver brottets straffvärde, i skärpande riktning ta hänsyn till om den tilltalade tidigare har gjort sig skyldig till brott, om inte förhållandet beaktas genom påföljdsvalet eller i tillräcklig utsträckning genom förverkande av villkorligt medgiven frihet. Vid denna bedömning ska särskilt beaktas vilken omfattning den tidigare brottsligheten haft, vilken tid som har förflutit mellan brotten samt om den nya brottsligheten är likartad den tidigare eller brottsligheten i båda fallen är särskilt allvarlig. Bestämmelsen infördes i samband med påföljdsbestämningsreformen den 1 januari 1989 (se prop. 1987/88:120). Sin nuvarande lydelse fick den genom lagstiftning som trädde i kraft den 1 juli 2010 (se prop. 2009/10:147).
Tidigare brottslighet har betydelse för påföljdsbestämningen på flera olika sätt. Som framgår av lydelsen av 29 kap. 4 § BrB ska en tilltalads tidigare brottslighet beaktas i första hand vid påföljdsvalet. Att en tilltalad tidigare har lagförts för brott kan då leda till att en strängare påföljd än som annars hade varit nödvändig får väljas. Detta framgår av 30 kap. 4 §. I andra hand kan tidigare brottslighet som har lett till ett fängelsestraff beaktas vid påföljdsbestämningen genom att det straff som återstod att avtjäna vid frigivningen förklaras förverkat helt eller delvis. Först om inte den tidigare brottsligheten kan beaktas på nu angivna sätt kan det bli aktuellt att med hänvisning till 29 kap. 4 § skärpa straffet, dvs. att döma ut ett högre bötesstraff eller ett längre fängelsestraff (eller längre sluten ungdomsvård, se 30 kap. 5 § och 32 kap. 5 §).
När bestämmelsen i 29 kap. 4 § BrB infördes angav departementschefen tre olika typsituationer i vilka återfallsskärpning av ett fängelsestraff bör ske (se prop. 1987/88:120 s. 57 f.). Den första gällde fall då ett tidigare straff inte hade föranlett någon villkorlig frigivning, dvs. vid bötesbrottslighet, vid övergång från böter till fängelse och när ett fängelsestraff hade varit så kort att någon villkorlig frigivning inte hade skett. Den andra situationen avsåg fall då villkorlig frigivning från ett tidigare straff hade skett men förverkande inte kunde ske exempelvis på den grunden att åtal inte hade hunnit väckas inom den i 34 kap. 4 § angivna tiden. Den tredje situationen slutligen gällde sådana fall då ett förverkande visserligen kan ske, men inte i sådan utsträckning att intresset av ett skärpt straff tillgodoses.
Justitieministern framhöll att det i allmänhet saknas anledning att vid sidan av ett beslut om förverkande av villkorligt medgiven frihet också skärpa straffet med hänsyn till att det är fråga om återfall. Enligt hennes mening finns det dock vissa situationer där detta bör kunna komma i fråga. Förutom fall i vilka förverkande av mer eller mindre tillfälliga omständigheter kan omfatta endast en relativt kort tid tänkte hon främst på sådana situationer då någon har gjort sig skyldig till upprepade återfall i allvarlig brottslighet, exempelvis grov misshandel och grov stöld. Det var enligt hennes mening naturligt om domstolarna i sådana situationer genom sin straffmätning markerar det allvar med vilket samhället ser på den likgiltighet inför grundläggande värden som gärningsmannen har demonstrerat. Enligt justitieministern gällde detta också vid återfall i synnerligen allvarlig brottslighet.
Vid 2010 års lagändring infogades i texten till 29 kap. 4 § BrB ett påpekande om att tidigare brottslighet ska beaktas ”i skärpande riktning”. Samtidigt togs det bort att beaktandet skulle ske ”i skälig utsträckning”. Ytterligare en ändring som gjordes var att det tydligt slogs fast att en straffskärpning inte fick ske om det var så att den tidigare brottsligheten hade beaktats genom påföljdsvalet eller i tillräcklig utsträckning genom förverkande av villkorligt medgiven frihet. Tidigare fanns det inte något sådant absolut förbud mot straffskärpning i fall då den tidigare brottsligheten hade påverkat påföljdsvalet.
Bakgrunden till de ändringar som genomfördes år 2010 var att Straffnivåutredningen i sitt betänkande Straff i proportion till brottets allvar (SOU 2008:85) hade lagt fram ett förslag som innebar att tidigare brottslighet skulle få ett större genomslag vid straffmätningen. Den utredningen föreslog att hänsyn till tidigare brottslighet skulle tas vid straffmätningen oavsett om återfallet beaktades genom förverkande av villkorligt medgiven frihet. Med hänsyn till att den vid tidpunkten för 2010 års lagändringar arbetande Påföljdsutredningen förväntades lägga fram ett förslag på området, och dessutom ett förslag om införande av villkorligt fängelse, ansåg regeringen emellertid att det inte borde göras några sådana förändringar av återfallsregleringen som Straffnivåutredningen hade föreslagit. En sådan förändring skulle nämligen leda till en helt ny praxisbildning som kunde komma att gälla bara under några år om Påföljdsutredningens kommande förslag genomförs. Däremot ansåg regeringen (se prop. 2009/10:147 s. 33) att det är angeläget att den gällande regleringen om återfallets betydelse ges ett genomslag, och ett tydligt sådant, i domstolarnas praxis. Enligt regeringens uppfattning var det, när propositionen beslutades, inte så. I stället tycktes straffskärpningsregeln i 29 kap. 4 § BrB tillämpas i förhållandevis ringa utsträckning och på ett ojämnt sätt. Det fanns därmed, enligt regeringen, ett behov av att det tydligare kommer till uttryck att återfall ska beaktas i straffskärpande riktning. Därför borde bestämmelsen i 29 kap. 4 § förtydligas i syfte att öka användningen av straffskärpningsmöjligheten och öka enhetligheten i praxis.
Det sagda får förstås så att det som uttalades i samband med 1989 års reform i huvudsak fortfarande gäller. Att så är fallet vinner stöd även av det förhållandet att de särskilda omständigheter som ska beaktas vid bedömningen av om återfallsskärpning ska ske, och som anges i andra meningen av 29 kap. 4 § BrB, står kvar oförändrade.
Vid bedömningen av detta fall kan då konstateras att R.C:s tidigare brottslighet visserligen långt ifrån är obetydlig men ändå inte kan ses som omfattande. Vissa av de tidigare lagföringarna ligger i och för sig relativt nära i tiden. Viss brottslikhet är det också fråga om på det sättet att R.C. några gånger har dömts för trafiknykterhetsbrott och för narkotikabrott. Denna brottslighet har dock, om man undantar domen den 12 maj 2010, inte varit av något allvarligt slag. Och brotten enligt den sistnämnda domen kan inte bedömas som särskilt allvarliga (se 29 kap. 4 § andra meningen, sista punkten BrB) samtidigt som de har lett till ett fängelsestraff av sådan längd att förverkande av villkorligt medgiven frihet kan - och bör - ske. Genom detta förverkande har R.C:s tidigare brottslighet beaktats i tillräcklig utsträckning. Någon straffskärpning med stöd av 29 kap. 4 § ska därför inte ske.
Detta innebär att straffet för R.C. ska bestämmas till tre års fängelse. Samtidigt ska, som domstolarna har kommit fram till, den honom villkorligt medgivna friheten förklaras helt förverkad.
HD ändrar endast på det sättet hovrättens domslut att HD bestämmer fängelsestraffets längd till tre år.
HD:s dom meddelad: den 14 mars 2012.
Mål nr: B 5008-11.
Lagrum: 3 kap. 7 § och 29 kap. 4 § BrB, 1, 3 och 4 a §§ lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott.
Rättsfall: NJA 2005 s. 674.