Allmän domstol är behörig att pröva frågor om skäligheten av villkor för anslutning av elektrisk anläggning till ledningsnät.
3G Infrastructure Service AB (3GIS) väckte vid Solna tingsrätt talan mot Vattenfall Eldistribution AB och yrkade att tingsrätten skulle ålägga Vattenfall att till 3GIS återbetala viss del av det belopp som 3GIS hade erlagt till Vattenfall för anslutning av en mobiltelemast till elnät för vilket Vattenfall hade nätkoncession enligt ellagen.
Vattenfall yrkade att talan skulle avvisas. Till stöd för sitt yrkande åberopade Vattenfall följande.
Tingsrätten är inte behörig att pröva 3GIS talan.
Energimarknadsinspektionen (nedan EI) är exklusivt behörig att pröva frågor om anslutningsavgifters skälighet. Av 3 kap. 7 § 2 st. ellagen (1997:857) framgår att tvister om nätkoncessionshavarens skyldigheter att på skäliga villkor ansluta en elektrisk anläggning till ledningsnätet prövas av nätmyndigheten. Enligt 1 § elförordningen (1994:1250) är det EI som är nätmyndighet.
EI har fått i uppgift att allsidigt och slutgiltigt pröva frågor om anslutningsavgifters skälighet. EI är därmed exklusivt behörig att pröva dessa frågor. Tingsrätten är därför enligt 10 kap. 17 § 1 st. 1 p. RB inte behörig att pröva 3GIS talan. Haynes rätt att få sin sak prövad är därtill rättskraftigt avgjord genom EI:s beslut av den 3 augusti 2009 då de avvisade 3GIS begäran om prövning.
3GIS yrkanden kan inte prövas då stämningsansökan ingivits för sent.
I 3 kap. 7 § fjärde stycket ellagen stadgas att en tvist om villkoren för anslutning inte prövas, om det visas att ansökan om prövning kommit in till nätmyndigheten senare än två år efter det att nätkoncessionshavaren sänt ett skriftligt ställningstagande till berörd part under dennes senaste kända adress.
3GIS har först den 3 september 2010 inkommit med en stämningsansökan till Solna tingsrätt, dvs. mer än sju år efter det att Vattenfall sände sitt skriftliga ställningstagande (offerten) till 3GIS. Den lagstadgade tvåårsfristen löpte ut redan den 13 maj 2005, två år efter det att offerten skickades, och talan ska därför avvisas.
3GIS bestred avvisningsyrkandet och anförde i huvudsak följande.
Energimarknadsinspektionen, EI, är inte exklusivt behörigt forum för prövning av 3GIS talan. Av förarbetena framgår det att EI:s beslut inte är verkställbara, att EI inte har exklusiv behörighet att fatta beslut avseende nättariffer, att det begärda priset för överföring av el kan prövas av allmän domstol i samband med ett fordringsanspråk och att part har att vända sig till allmän domstol för att få till ett verkställbart beslut och därmed fullgörelse samt att part, trots avsaknad av beslut från EI, kan vända sig direkt till allmän domstol.
Tingsrätten (chefsrådmannen Aguilar, rådmannen Sanchez, referent, och beredningsjuristen Meyers) anförde i beslut den 6 april 2011:
Enligt 10 kap. 17 § första stycket 1 RB är allmän domstol inte behörig att uppta tvist som ska upptas av annan myndighet än domstol. Det innebär att allmän domstol inte är behörig, om det i en författning anförtrotts en förvaltningsmyndighet att allsidigt och slutgiltigt pröva frågan (se t.ex. prop. 1997/98:101 s. 52 och Tate, Allmän förvaltningsrätt, 23 uppl. 2006, s. 227 ff.).
Målet rör anslutningsavgifter vilket är en form av nättariff. Enligt 3 kap. 9 § ellagen är den som har nätkoncession skyldig att på skäliga villkor överföra el för annans räkning. Tillsyn utövas av nätmyndigheten vilken myndighet enligt 1 § elförordningen (1994:1250) är EI. Enligt 3 kap. 7 § andra stycket ellagen ska tvister om anslutningsavgifters skälighet prövas av EI. EI:s beslut får enligt 13 kap. 5 § ellagen överklagas hos allmän förvaltningsdomstol.
I fråga om förhållandet mellan nätmyndigheten och allmän domstol uttalades i prop. 1993/94:162 med förslag till en ny ellag att det även fortsättningsvis skulle krävas ett avgörande av allmän domstol för att få ett verkställbart beslut och att det i ett sådant mål var domstolens uppgift att pröva parternas anspråk och invändningar, varvid nätmyndighetens beslut utgjorde en viktig del av bevisningen i målet (s.111). Vidare anfördes att det var fullt möjligt att allmän domstol - i samband med exempelvis ett fordringsanspråk - kom att som en del i den processen ha att ta ställning till bl.a. om det begärda priset för överföring av el var skäligt (s. 134).
HD har i rättsfallet NJA 2006 s. 410 angett att det, med visst undantag, inte finns någon rätt för en nyttjare att få en tvist om nättariffer prövad av nätmyndigheten. Denna behöver inte ta upp en ansökan från nyttjaren. Domstolen uttalade vidare att även om nätmyndigheten i samband med sitt tillsynsarbete skulle ha meddelat ett beslut rörande nättariffer, utgör detta enligt uttalanden i förarbetena bara en viktig del av bevisningen vid en fullgörelsetalan vid allmän domstol, och en allmän domstol sägs vid fordringsanspråk ha behörighet att pröva om begärt pris är skäligt. Under dessa förhållanden kunde nätmyndigheten inte anses ha tillerkänts en rätt att allsidigt och slutligt pröva nättariffers skälighet.
I rättsfallet gjorde HD inte någon distinktion mellan olika former av nättariffer vid bedömningen av frågan om behörighet. Av rättsfallet kan vidare inte heller dras den slutsatsen att frågan om domstols behörighet är avhängig av om nyttjaren har en rätt att få frågan prövad av nätmyndigheten. Käromålet ska alltså inte avvisas med tillämpning av 10 kap. 17 § första stycket 1 RB. Vattenfalls yrkande om avvisning lämnas utan bifall.
Frågan om 3GIS talan ska avvisas av tingsrätten på grund av att den inkommit för sent ska prövas som en del av saken.
Tingsrätten lämnar yrkandet om avvisning utan bifall.
Vattenfall överklagade i Svea hovrätt och yrkade att hovrätten skulle med ändring av tingsrättens beslut avvisa 3GIS talan.
3GIS bestred ändring.
Hovrätten (hovrättslagmannen Garcia, hovrättsrådet Nguyen, referent, samt tf. hovrättsassessorerna Ponce och Thomas) anförde i beslut den 19 april 2012:
Parterna har fört sin talan på i huvudsak samma sätt som vid tingsrätten.
Som tingsrätten konstaterat angav HD i rättsfallet NJA 2006 s. 410 att nätmyndigheten inte är exklusivt behörig att pröva frågor om nättariffers skälighet. HD gjorde inte heller - som tingsrätten påpekar - någon distinktion mellan olika former av nättariffer vid bedömningen av frågan om behörighet. Hovrätten finner därför inte skäl att frångå tingsrättens bedömning av sin behörighet att ta upp käromålet till prövning.
Vattenfall har till stöd för sitt yrkande om avvisning - utöver foruminvändningen - även åberopat att 3GIS yrkanden inte kan prövas då stämningsansökan ingivits för sent och att frågan om ansökan givits in i tid dessutom rättskraftigt avgjorts av Energimarknadsinspektionen. Av tingsrättens avgörande framgår att invändningen ännu inte har prövats i sak. Med hänsyn till instansordningens princip bör det ankomma på tingsrätten att pröva frågan.
Hovrätten avslår överklagandet.
Hovrätten ålade Vattenfall att ersätta 3GIS för rättegångskostnader i hovrätten med ett i förhållande till 3GIS yrkande jämkat belopp.
Vattenfall Eldistribution AB överklagade hovrättens beslut och yrkade att HD skulle avvisa 3G Infrastructure Services AB:s talan vid tingsrätten.
Även 3G Infrastructure Services AB överklagade och yrkade fullt bifall till sitt yrkande om ersättning för rättegångskostnader i hovrätten.
Parterna motsatte sig varandras ändringsyrkanden.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Mccarthy, föreslog i betänkande följande beslut:
3G Infrastructure Services uppför telefonmaster för mobiltelefoni. Vattenfall Eldistribution AB bedriver nätverksamhet i enlighet med bestämmelserna i ellagen (1997:857).
Enligt 3 kap. 7 § första stycket ellagen är den som har nätkoncession för område skyldig att på skäliga villkor ansluta en elektrisk anläggning inom området till ledningsnätet. Denna skyldighet gäller inte om det finns särskilda skäl. Av paragrafens andra stycke framgår att tvister om koncessionshavarens skyldigheter enligt första stycket prövas av nätmyndigheten (nätmyndighet är Energimarknadsinspektionen, se 3 § elförordningen [2013:208]). I fjärde stycket stadgas att en tvist om villkoren för anslutning inte prövas, om det visas att ansökan om prövning kommit in till nätmyndigheten senare än två år efter det att nätkoncessionshavaren sänt ett skriftligt ställningstagande till berörd part under dennes senaste kända adress.
3G Infrastructure Services begärde under våren 2003 att få en mast för mobiltelefoni i Enköping ansluten till elnätet där, för vilket Vattenfall har nätkoncession. Vattenfall sände en offert avseende avgiften för anslutningen till 3G Infrastructure Services i maj 2003. I februari 2004 betalade bolaget priset, som uppgick till 514 000 kr exklusive mervärdesskatt. I januari 2006 begärde bolaget att nätmyndigheten skulle pröva skäligheten i priset för anslutningen i enlighet med 3 kap. 7 § första stycket ellagen. Energimarknadsinspektionen avvisade begäran om prövning genom ett beslut i augusti 2009. Skälet för beslutet var att begäran hade framställts för sent (7 § fjärde stycket). Beslutet har vunnit laga kraft.
3G Infrastructure Services väckte talan vid Solna tingsrätt och yrkade återbetalning av en del av den betalning som bolaget hade erlagt för anslutningen. Yrkat belopp avsåg differensen mellan priset och det belopp som bolaget ansåg var skäligt. Som grund för talan åberopades att uttaget pris för anslutningen var oskäligt.
Vattenfall invände att allmän domstol saknade behörighet att pröva tvisten och yrkade att talan skulle avvisas. Som grund för yrkandet om avvisning anförde Vattenfall i första hand att allmän domstol inte är behörig att pröva en sådan talan som avses i 3 kap. 7 § ellagen (10 kap. 17 § RB). I andra hand anförde Vattenfall att talan har väckts för sent och i anslutning därtill att Energimarknadsinspektionen rättskraftigt hade avgjort den frågan och att domstolen således var bunden av Energimarknadsinspektionens beslut.
3GIS motsatte sig att talan avvisades.
Tingsrätten och hovrätten har funnit att allmän domstol är behörig att pröva talan.
Målet i HD avser förhållandet mellan nätmyndighetens behörighet att pröva tvister enligt 3 kap. 7 § ellagen och allmän domstols behörighet.
Regleringen av behörighetsfrågor i ellagen m.m.
Som grundprincip gäller att allmän domstol prövar tvister om rättigheter och skyldigheter mellan enskilda. Det fordras lagstöd för att inskränka domstols behörighet att ta upp sådana tvister; enligt 11 kap. 5 § RF får nämligen rättstvister mellan enskilda inte utan stöd av lag avgöras av andra myndigheter än domstolar (jfr även NJA 2012 s. 498).
Av 10 kap. 17 § första stycket 1 RB framgår att allmän domstol inte är behörig att ta upp tvister som ska tas upp av annan myndighet än domstol. Stadgandet har ansetts innebära att allmän domstol är obehörig om det i en författning har anförtrotts en förvaltningsmyndighet att allsidigt och slutgiltigt pröva frågan (se t.ex. NJA 2006 s. 410 med vidare hänvisningar).
Som framgår av 3 kap. 7 § första stycket ellagen ska nätkoncessionshavarens villkor för att ansluta en elektrisk anläggning inom området till ledningsnätet vara skäliga. Sådana villkor kan enligt andra stycket prövas av nätmyndigheten. Beslut enligt 7 § andra stycket kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol (13 kap. 5 §). Lagbestämmelsens ordalydelse ger ingen ledning för bedömning av om nätmyndighetens behörighet att pröva frågor enligt 3 kap. 7 § ellagen är tänkt att vara exklusiv, dvs. om allmän domstol är obehörig att pröva en talan om sådana frågor som avses i denna paragraf.
De angivna bestämmelserna i 3 kap. 7 § fick i allt väsentligt sitt innehåll genom lagändringar i samband med avregleringen av elhandelsmarknaden, en reform som trädde i kraft den 1 januari 1996 (prop. 1993/94:162, SFS 1994:617 och 1801 samt prop. 1994/95:222, SFS 1995:1140). De fanns då i 2 § 4 mom. lagen (1902:71 s. 1) innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar. De överfördes senare till 1997 års ellag utan att någon ändring i sak avsågs, och upptogs alltså i 3 kap. 7 § (prop. 1996/97:136 s. 142).
Av de ursprungliga förarbetena till bestämmelserna framgår att nätmyndigheten är skyldig att pröva frågor som avses i nuvarande 3 kap. 7 § ellagen efter anmälan från part. Det är alltså fråga om en absolut rätt för den enskilde att få villkor för anslutning prövade av nätmyndigheten. (Prop. 1993/94:162 s. 153.) Vidare anfördes i förarbetena att myndighetens beslut, liksom tidigare, inte skulle utgöra en exekutionstitel. Det skulle alltså även efter reformen krävas ett avgörande från allmän domstol för att få ett verkställbart beslut. I en process vid allmän domstol för att uppnå en exekutionstitel skulle då parternas yrkanden och invändningar prövas varvid nätmyndighetens beslut skulle utgöra en viktig del av bevisningen i målet. I förarbetena uttalades också att allmän domstol, exempelvis vid prövningen av ett fordringsanspråk, skulle kunna ta ställning till om en tariff är skälig och enligt departementschefens bedömning fanns det inte anledning att anta att detta skulle medföra några större problem. (Prop. 1993/94:162 s. 110 f. och 134.)
Av förarbetena följer alltså när det gäller förhållandet mellan nätmyndigheten och allmän domstol att nätmyndigheten genom stadgandet i 3 kap. 7 § ellagen inte kan anses ha anförtrotts exklusiv behörighet att pröva nättariffers skälighet (jfr NJA 2006 s. 410 om förhållandet mellan allmän domstol och nätmyndigheten när det gäller prövning av villkor för överföring av el med stöd av 12 kap. 1 §). I detta ligger att allmän domstol inte bara kan ta upp en fullgörelsetalan av nu aktuellt slag till prövning utan också göra en egen bedömning i fråga om nättariffers skälighet (oavsett om processen i allmän domstol förs utan att nätmyndigheten har prövat frågan om skälighet, jfr även NJA 2006 s. 410).
Som grundprincip gäller att allmän domstol prövar tvister om rättigheter och skyldigheter mellan enskilda (se p. 9). Vidare gäller att en part måste ha möjlighet att utverka en exekutionstitel när talan förs om betalningsskyldighet (se t.ex. NJA 2012 s. 498, även tillägget).
Det saknas föreskrifter om att nätmyndighetens beslut får verkställas (jfr 3 kap. 1 § första stycket 6 UB). Den part som med anledning av en tvist om nättariffers skälighet vill utverka en exekutionstitel är hänvisad till allmän domstol. Att nätmyndighetens beslut får överklagas till allmän förvaltningsdomstol (13 kap. 5 § ellagen) kan inte inverka på denna bedömning, eftersom inte heller en dom från sådan domstol får verkställas enligt utsökningsbalken när myndighetsbeslutet som har överprövats genom domen inte kan anses innefatta en betalningsförpliktelse (NJA 2013 s. 413).
Med hänsyn till det anförda kan allmän domstol också av detta skäl pröva en sådan talan om fullgörelse som 3G Infrastructure Services för i målet.
I 3 kap. 7 § fjärde stycket ellagen stadgas att en tvist om villkoren för anslutning inte prövas, om det visas att ansökan om prövning kommit in till nätmyndigheten senare än två år efter det att nätkoncessionshavaren sänt ett skriftligt ställningstagande till berörd part under dennes senaste kända adress. Frågan är då om denna bestämmelse är tillämplig i allmän domstol.
Bestämmelsen är ingen civilrättslig preskriptionsregel, utan ställer upp en tidsfrist inom vilken en ansökan ska ha gjorts för att nätmyndigheten ska kunna pröva villkoren för anslutningen (RÅ 2009 ref. 39).
Ordalydelsen av 3 kap. 7 § ger närmast intrycket att fjärde stycket riktar sig till nätmyndigheten. Bestämmelsen tillkom på initiativ av Elnätsutredningen. Det ansågs vara ett problem att nätkoncessionshavarnas och elkundernas olika ekonomiska förhållanden kunde hållas öppna alltför länge. Med bestämmelsen avsåg lagstiftaren att undvika att prövningen av nättariffers skälighet drar ut på tiden och att främja att parternas mellanhavanden avgörs slutligt (se prop. 2001/02:56 s. 34 f. och 59 f. samt SOU 2000:90 s. 154 ff.). Det kan inte utläsas ur förarbetena om bestämmelsen - som infördes den 1 juli 2002 (SFS 2002:121) och således senare än regleringen i första stycket och andra stycket första meningen - ska tillämpas vid prövning i allmän domstol. Uppenbarligen kan syftet med bestämmelsen i fjärde stycket förfelas om en process i allmän domstol får väckas efter att tvåårsfristen har löpt ut (och detta gäller särskilt för det fall allmän domstol, som antagits i de ovan redovisade förarbetena, är behörig att göra en bedömning av nättariffernas skälighet). En bestämmelse som inskränker rätten till prövning måste emellertid tolkas restriktivt. Lagregeln i 7 § fjärde stycket bör med hänsyn till vad som har framkommit om dess ordalydelse och om förarbetena tilllämpas på förfarandet hos nätmyndigheten. Bestämmelsen är med andra ord inte tillämplig vid en process i allmän domstol.
Elmarknaden är föremål för gemenskapsrättslig reglering, bl.a. genom Europaparlamentets och Rådets direktiv 2009/72/EG om gemensamma regler för den inre marknaden för el och om upphävande av direktiv 2003/54/EG (elmarknadsdirektivet).
Frågan är då om direktivets bestämmelser kan inverka på bedömningen av allmän domstols behörighet att pröva en tvist mellan enskilda avseende fullgörelse.
3 kap. 7 § ellagen motsvaras av artikel 37.11 i elmarknadsdirektivet, vari stadgas bl.a. att varje part som har ett klagomål mot en systemansvarig för överförings- eller distributionssystemet vad avser den systemansvariges skyldigheter får inge klagomålet till tillsynsmyndigheten, som i egenskap av tvistlösande myndighet ska fatta ett beslut inom två månader från det att klagomålet mottagits. Tidigare gällde i nu relevanta delar artikel 23.5 i Europaparlamentets och Rådets direktiv 2003/54/EG om gemensamma regler för den inre marknaden för el och om upphörande av direktiv 96/92/EG och det bedömdes i lagstiftningsärendet varigenom elmarknadsdirektivet införlivades i svensk rätt inte behövas några ändringar av 3 kap. 7 § ellagen (prop. 2010/11:70 s. 127-129 och 131). Samma bedömning hade gjorts vid införandet av 2003 års direktiv (se prop. 2004/05:62 s. 62 ff.). Förfarandet har berörts även i t.ex. artikel 37.15-37.17 i elmarknadsdirektivet (se också skäl 33 ff.).
Medlemsstaterna i Europeiska unionen har inte gett unionen någon generell lagstiftningskompetens på det processuella området. Där gäller istället principen om autonomi. Utgångspunkten är alltså att nationell domstol får tillämpa nationell processrätt vid prövning av en talan som grundas på EU-rättsliga bestämmelser (se t.ex. NJA 2013 s. 42 p. 4). Det kan inte utläsas av elmarknadsdirektivet att det skulle ta sikte på något annat än den förvaltningsrättsliga prövning som ankommer på tillsynsmyndigheten. Det finns inte heller någon praxis från EU-domstolen som talar för en annan avsikt. Elmarknadsdirektivet kan inte utgöra hinder mot en sådan processuell ordning som den svenska, där allmän domstol kan pröva en tvist av förevarande slag.
Det följer av både ellagens bestämmelser och allmänna processrättsliga principer att allmän domstol är behörig att pröva en fullgörelsetalan av det aktuella slaget. Bestämmelsen i 3 kap. 7 § fjärde stycket ellagen om en tvåårig tidsfrist för prövning hos nätmyndigheten är inte tillämplig i allmän domstol. Elmarknadsdirektivets bestämmelser föranleder ingen annan bedömning i de nu angivna frågorna. På grund härav ska allmän domstol anses vara behörig att pröva den talan som 3G Infrastructure Services för. Yrkandet om avvisning ska därför avslås.
HD avslår överklagandena.
HD (justitieråden Roberts, Miller, Woods, referent, Brady och Le) meddelade den 18 december 2013 följande slutliga beslut:
3G Infrastructure Services AB uppför telefonmaster för mobiltelefoni. Vattenfall Eldistribution AB bedriver nätverksamhet i enlighet med bestämmelserna i ellagen (1997:857).
Sedan 3G våren 2003 begärt att få en mast ansluten till ett elnät för vilket Vattenfall har nätkoncession, lämnade Vattenfall i maj 2003 en offert avseende anslutningen. 3G erlade i februari 2004 betalning för anslutningen. I januari 2006 begärde 3G att Energimarknadsinspektionen skulle pröva om priset för anslutningen var skäligt. Energimarknadsinspektionen avvisade i augusti 2009 3G:s begäran eftersom den hade framställts för sent. Beslutet har vunnit laga kraft.
3G yrkade i tingsrätten återbetalning av en del av anslutningsavgiften på den grund att priset för anslutningen var oskäligt.
Vattenfall yrkade att talan skulle avvisas och gjorde gällande att tingsrätten inte är behörig att pröva villkoren för anslutning till ett elnät (jfr 3 kap. 7 § första och andra styckena ellagen). I andra hand gjorde Vattenfall gällande att talan hade väckts för sent (jfr 3 kap. 7 § fjärde stycket). Tingsrätten och hovrätten har funnit att allmän domstol är behörig att pröva talan.
Enligt 10 kap. 17 § första stycket 1 RB är allmän domstol inte behörig att ta upp tvister som ska tas upp av annan myndighet än domstol eller av särskild domstol. Regleringen innebär att allmän domstol är obehörig om det i en författning har anförtrotts åt en förvaltningsmyndighet att allsidigt och slutgiltigt pröva en fråga (se prop. 1997/98:101 s. 52 och t.ex. NJA 2006 s. 410).
Enligt 3 kap. 7 § första stycket ellagen är den som har nätkoncession för ett område skyldig (med visst undantag) att på skäliga villkor ansluta en elektrisk anläggning inom området till ledningsnätet. Koncessionshavarens skyldigheter prövas enligt andra stycket av nätmyndigheten (Energimarknadsinspektionen).
Det finns inga föreskrifter om verkställighet av nätmyndighetens beslut enligt ellagen. Besluten kan enligt 13 kap. 5 § överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Men inte heller en dom från sådan domstol får verkställas eftersom det överprövade myndighetsbeslutet inte innefattar en betalningsförpliktelse (se NJA 2013 s. 413).
Frågan om förhållandet mellan nätmyndigheten och allmän domstol berördes i förarbetena (prop. 1993/94:162 s. 111 med förslag till ändringar i då gällande ellagstiftning). Där uttalades att det även fortsättningsvis skulle krävas ett avgörande av allmän domstol för att få ett verkställbart beslut och att det i ett sådant mål var domstolarnas uppgift att pröva parternas anspråk och invändningar, varvid nätmyndighetens beslut utgjorde en viktig del av bevisningen i målet. Införandet av bestämmelsen om tidsfrist i 3 kap. 7 § fjärde stycket ellagen saknar betydelse i detta sammanhang. Nätmyndigheten har alltså inte anförtrotts en rätt att allsidigt och slutgiltigt pröva villkoren för anslutning.
Till detta kommer att allmän domstol prövar tvister som rör rättigheter och skyldigheter mellan enskilda. Det innebär att allmän domstol är behörig att pröva tvister om betalningsskyldighet för det fall part vill utverka en exekutionstitel (se NJA 2012 s. 498).
Allmän domstol är alltså behörig att pröva 3G:s talan.
Vattenfall har med hänvisning till 3 kap. 7 § fjärde stycket ellagen även gjort gällande att talan har väckts för sent och därför ska avvisas. Tingsrätten har ansett att den frågan ska prövas som en del av saken. Hovrätten har, med hänvisning till instansordningens princip, inte prövat frågan.
Enligt 3 kap. 7 § fjärde stycket ellagen prövas inte en tvist om villkoren för anslutning, om det visas att ansökan om prövning kommit in till nätmyndigheten senare än två år efter det att nätkoncessionshavaren sänt ett skriftligt ställningstagande till berörd part. Bestämmelsen trädde i kraft den 1 juli 2002 och infördes för att hindra att prövningen av nättariffers skälighet drar ut på tiden (se prop. 2001/02:56 s. 34 f. och 59 f.).
Bestämmelsen innebär alltså en tidsfrist inom vilken en ansökan ska ha gjorts till nätmyndigheten för att den ska kunna pröva villkoren för anslutningen. Den är inte en civilrättslig preskriptionsregel. (Jfr RÅ 2009 ref. 39.) Bestämmelsen avser endast förfarandet hos nätmyndigheten och är alltså inte tillämplig i allmän domstol.
Vad Vattenfall har anfört kan därför inte föranleda att talan avvisas.
Enligt artikel 37.11 i Europaparlamentets och Rådets direktiv 2009/72/EG om gemensamma regler för den inre marknaden för el och om upphävande av direktiv 2003/54/EG (elmarknadsdirektivet) får klagomål mot en systemansvarig för överförings- eller distributionssystemet vad avser den systemansvariges skyldigheter inges till tillsynsmyndigheten. Denna ska i egenskap av tvistlösande myndighet fatta beslut inom två månader från det att klagomålet mottagits. Ett beslut ska vara bindande så länge det inte har upphävts efter ett överklagande. Direktivet skulle i huvudsak vara genomfört i nationell lagstiftning senast den 3 mars 2011.
Vid genomförandet av direktivet bedömdes att det inte var erforderligt med några ändringar av 3 kap. 7 § ellagen (prop. 2010/11:70 s. 127 ff. och 131). Av direktivet framgår att regleringen inte hindrar domstolsprövning (se skäl 34).
HD finner inte skäl att frångå hovrättens bedömning av 3G:s rättegångskostnad där.
HD avslår såväl Vattenfall Eldistribution AB:s som 3G Infrastructure Services AB:s överklagande.
HD:s beslut meddelat: den 18 december 2013.
Mål nr: Ö 2415-12.
Lagrum: 10 kap. 17 § RB, 3 kap. 7 § och 13 kap. 5 §ellagen (1997:857) samt artikel 37.11 i Europaparlamentets och Rådets direktiv 2009/72/EG om gemensamma regler för den inre marknaden för el och om upphävande av direktiv 2003/54/EG.
Rättsfall: NJA 2006 s. 410, NJA 2012 s. 498 och NJA 2013 s. 413 samt RÅ 2009 ref. 39.