Italiensk domstols beslut om att gäldenär tillhörig egendom skulle bli föremål för säkerhetsåtgärd ("sequestro giudiziario") har verkställts i Sverige med stöd av Luganokonventionen. Verkställigheten har ansetts inte kunna omfatta ett förordnande i domstolens beslut om att egendomen skulle förvaltas av borgenär.
(Jfr NJA 1995 s 6)
Smith Preziosi di Gori & Nibi S d f (Preziosi) väckte vid domstol i Arezzo, Italien, talan mot Schweiziska Guldimporten AB (Guldimporten) angående bl a äganderätten till viss angiven egendom. Domstolen förordnade på yrkande av Preziosi vid två tillfällen - d 27 juni 1994 och d 5 okt 1994 - om kvarstad på egendomen och utsåg därvid Preziosi till förvaltare av densamma.
Svea HovR förklarade i beslut d 17 okt 1994 - med stöd av Luganokonventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område samt lagen (1992:794) med anledning av Sveriges tillträde till Luganokonventionen - att kvarstadsbesluten är verkställbara i riket gentemot Guldimporten.
Kronofogdemyndigheten i Stockholms län verkställde därefter, sedan Preziosi hemställt om att utfå egendomen för förvaltning, kvarstadsbesluten på så sätt att den egendom som påträffades togs i förvar enligt UB:s regler om verkställighet av beslut om kvarstad.
Sedan Preziosi överklagat kronofogdemyndighetens verkställighetsbeslut samt TR:n lämnat överklagandet utan bifall, överklagade Preziosi TR:ns beslut, varefter Svea HovR d 27 okt 1994 beslutade att inte meddela Preziosi prövningstillstånd.
HD meddelade dock, efter det att Preziosi överklagat HovR:ns beslut d 27 okt 1994, tillstånd till målets prövning i HovR:n.
En sammanfattande redogörelse för målet tom HD:s beslut d 5 jan 1995 att meddela tillstånd till målets prövning i HovR:n lämnas i NJA 1995 s 6.
Då målet företogs till prövning i Svea HovR yrkade Preziosi att HovR:n, med ändring av TR:ns och kronofogdemyndighetens beslut, skulle förordna att den italienska domstolens kvarstadsbeslut skulle verkställas enligt sin ordalydelse och att den egendom som kronofogdemyndigheten tagit i förvar därför omgående skulle utlämnas till Preziosi för förvaltning.
Preziosi anförde till stöd för sin talan sammanfattningsvis följande. Den italienska domstolens förordnande att utse Preziosi till förvaltare av den kvarstadsbelagda egendomen är ett resultat av en saklig prövning och utgör således en del av det materiella avgörandet. Vid exekvaturförfarandet är exekvaturdomstolen förhindrad att ompröva det utländska avgörandet i sak. HovR:ns beslut d 17 okt 1994 innebär därför att de i målet aktuella kvarstadsbesluten skall verkställas i enlighet med deras lydelse, dvs att den kvarstadsbelagda egendomen skall utlämnas till Preziosi för förvaltning. Kronofogdemyndighetens beslut att ta den kvarstadsbelagda egendomen i förvar strider mot Luganokonventionens syfte.
HovR:n (hovrättslagmannen Wood, hovrättsrådet Carlson, referent, och tf hovrättsassessorn Jenryd) anförde i slutligt beslut d 6 mars 1995:
Av 1 § lagen (1992:794) med anledning av Sveriges tillträde till Luganokonventionen framgår att denna konvention skall gälla som lag i Sverige. Av 6 § samma lag följer vidare att verkställighet i Sverige av ett utländskt avgörande i allmänhet skall ske enligt de regler som gäller för verkställighet av svensk domstols lagakraftägande dom. I fråga om verkställighet av ett utländskt avgörande som rör säkerhetsåtgärd anges dock särskilt att UB:s bestämmelser om verkställighet av beslut om kvarstad eller annan säkerhetsåtgärd i stället skall tillämpas.
Av utredningen i målet framgår att den italienska domstolens förordnande om egendomens förvaltning i samband med besluten om kvarstad har stöd i artikel 676 i den italienska civilprocesslagen (Codice di procedura civile). Av denna artikel följer att domstol skall utse förvaltare vid kvarstadsbeslut varvid även någon av de tvistande parterna kan förordnas till förvaltare.
Reglerna i UB om verkställighet av beslut om kvarstad till säkerhet för bättre rätt ger dock inte utrymme för att låta sökanden förfoga över egendomen (16 kap 16 § samt 6 kap 4 § UB).
HovR:ns beslut om exekvatur av den italienska domstolens beslut om kvarstad omfattar i och för sig den italienska domstolens förordnande av förvaltare. Av Luganokonventionen framgår att en omprövning i sak av det utländska beslutet inte får ske vid exekvatur (artikel 34 3 st och artikel 25). Konventionen reglerar dock inte själva verkställigheten. Förordnandet av förvaltare ingår som ett led i den närmare utformningen av verkställigheten. Vid en kollision mellan ett sådant förordnande rörande verkställigheten i det utländska beslutet och den svenska utsökningsrätten har svensk rätt företräde. Detta följer av att Luganokonventionen lämnar åt exekvaturlandets inhemska rätt att reglera verkställigheten och så har också skett i 6 § lagen med anledning av Sveriges tillträde till konventionen.
Verkställigheten i Sverige i strid med det italienska förordnandet om förvaltare innebär följaktligen inte att den italienska domstolens kvarstadsbeslut omprövats i sak. Eftersom Luganokonventionen inte reglerar verkställigheten som sådan innebär kronofogdemyndighetens verkställighetsåtgärder inte heller att syftet med Luganokonventionen eftersatts.
Preziosis överklagande - - - lämnas därför utan bifall.
Preziosi (ombud advokaten G.G.) överklagade HovR:ns beslut och yrkade att HD skulle förordna att säkerhetsåtgärden skulle verkställas i enlighet med den italienska domstolens beslut innebärande att Preziosi skall förvalta egendomen.
Guldimporten hade försatts i konkurs och konkursförvaltaren upplyste att konkursboet inte avsåg att överta bolagets talan. Bolaget lät sig inte avhöra.
Målet avgjordes efter föredragning av referenten, JustR Alexander.
HD (JustR:n Reynolds, Glass och Phillips) fattade följande slutliga beslut: Skäl. Domstolen i Arezzo förordnade genom beslut d 27 juni 1994 att viss maskinell utrustning som Preziosi hade sålt till Schweiziska Guldimporten skulle bli föremål för en säkerhetsåtgärd, "sequestro giudiziario", samt att Preziosi skulle vara förvaltare av egendomen i fråga. Beslutet fastställdes genom ett nytt beslut av samma domstol d 5 okt 1994. I beslut d 17 okt 1994 förklarade Roman HovR att besluten - av HovR:n betecknade som förordnanden om kvarstad - var verkställbara i Sverige.
Egendomen har därefter tagits i förvar av kronofogdemyndighet men har inte överlämnats till Preziosi. Frågan i målet är nu om Preziosi skall ha rätt att omhänderha egendomen i enlighet med den italienska domstolens beslut.
Den lagstiftning som är tillämplig i målet är i första hand lagen (1992:794) med anledning av Sveriges tillträde till Luganokonventionen (tillträdeslagen). Genom denna lag föreskrivs att den i Lugano d 16 sept 1988 antagna konventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område skall gälla som lag i Sverige. Luganokonventionen har härigenom inkorporerats i sin helhet i den svenska rättsordningen. Konventionen är så gott som identisk med den sk Brysselkonventionen mellan EG:s förutvarande tolv medlemsstater. I likhet med Brysselkonventionen saknar Luganokonventionen - bortsett från ett nu inte aktuellt undantag (artikel 39) - bestämmelser om hur domar och andra rättsliga dokument som blivit föremål för erkännande och exekvaturbeslut enligt regelsystemet skall verkställas utan detta förutsätts vara reglerat nationellt (se prop 1991/92:128 s 146, 205, 210 och bl a EG-domstolens dom 1985 i mål 148/84 Deutsche Genossenschaftsbank v SA Brasserie du Pecheur (1985) ECR s 1981, särskilt s 1992). Till följd härav finns i 6 § tillträdeslagen föreskrivet bl a att vid verkställighet av ett utländskt avgörande som rör säkerhetsåtgärd US:s bestämmelser om verkställighet av beslut om kvarstad eller annan säkerhetsåtgärd skall tillämpas. Dessa bestämmelser utgörs av 16 kap 10-16 §§ (se a prop s 146, 228).
Den fria rörlighet för domar som Bryssel- och Luganokonventionerna har skapat skall göra det enklare för konventionsstaternas rättssubjekt att få domar erkända och verkställda i utlandet (a prop s 108). Konventionerna innehåller därför regler om domstols behörighet, erkännande och verkställighet som, samtidigt som de skall skydda en utländsk svarande redan på rättegångsstadiet, ökar betydelsen av avgörandet i rättegångsstaten och i motsvarande mån begränsar prövningen i verkställighetsstaten. Frågan ort hur själva verkställigheten efter ett exekvaturbeslut skall tillgå har som framgått däremot i princip lämnats oreglerad i konventionerna och har därmed överlåtits till nationell reglering. Detta måste ha skett i medvetande om att de exekutionsrättsliga systemen i konventionsstaterna är olika och därför resultatet av en begäran om verkställighet kan variera beroende på i vilken stat begäran framställs.
Det kan sägas att det övergripande syftet med Luganokonventionen skulle tillgodoses bäst, om man vid verkställigheten som sådan följer eventuella föreskrifter i det utländska avgörandet om själva verkställigheten, i varje fall i sådana situationer då föreskrifterna inte på något mer ingripande sätt rubbar sådana verkställighetsregler i den nationella lagen som är avsedda att skydda gäldenären eller tredje man. Som exempel på regler av detta slag kan nämnas bestämmelser om beneficium (jfr 5 kap UB) respektive hävande av utmätning av egendom som visas tillhöra tredje man (jfr 4 kap 33 § UB) eller utmätning eller säkerhetsåtgärd till förmån för tredje man (jfr 16 kap 15 § UB). Det säger sig emellertid självt att den antydda gränsdragningen kan leda till svårbemästrade problem vid den praktiska tillämpningen, något som motverkar konventionens syfte. Det finns heller inte i konventionen något stöd för att man skulle ha avsett att åtminstone vissa från gäldenärens eller tredje mans synpunkt mindre betydelsefulla spörsmål rörande själva verkställigheten skulle kunna avgöras av domstolen i rättegångsstaten. Det är däremot förenligt med den utformning som konventionen getts att utgå från att den domstol som prövar saken inte enligt konventionen har behörighet att genom föreskrifter i sitt avgörande bestämma helt eller ens delvis om själva verkställigheten i en annan stat där denna sker.
I anslutning härtill bör även frågan ställas, om det kan förhålla sig så att invändningar mot föreskrifter i ett domstolsavgörande rörande själva verkställigheten måste framställas i exekvaturförfarandet. Detta förfarande är enligt konventionen uppdelat i flera etapper där den första etappen består av ett summariskt ansökningsförfarande - i Sverige hos Svea HovR - i vilket motparten inte hörs. Medges verkställighet skall beslutet härom delges motparten, som då får en frist på en månad att söka ändring i beslutet. Före utgången av den fristen och intill dess att beslut meddelats med anledning av att ändring sökts får inga andra åtgärder för verkställighet än säkerhetsåtgärder vidtas mot gäldenärens egendom (artiklarna 34, 36 och 39). Denna reglering föranleder två slutsatser. Den ena är att en gäldenär inte kan tillåtas att vid själva verkställigheten göra invändningar som har med själva exekvaturfrågan att göra och som därför enligt konventionen skall prövas under exekvaturförfarandet (EG-domstolens dom d 4 febr 1988 i mål 145/86 Raymond (1988) ECR s 645, särskilt s 670). Den andra slutsatsen är att fristregelns avskärningseffekt bör vara begränsad till de spörsmål som regleras i konventionen. Annars skulle oväntade effekter kunna uppkomma för den gäldenär som under exekvaturförfarandet avstår från att klandra sådana föreskrifter i ett utländskt avgörande som rör själva verkställigheten i förvissning om att konventionen inte ger någon behörighet till domstol i rättegångsstaten att bestämma om denna. I än högre grad gäller det anförda tredje mans möjligheter att göra sina intressen gällande vid sådan verkställighet (jfr EG-domstolens ovannämnda dom i mål 148/84 s 1992).
Vid konventionernas tillkomst måste man också ha varit medveten om att någon fullständig överensstämmelse inte finns mellan olika rättsliga institut i konventionsstaterna. För att ta det exempel som nu är aktuellt är "sequestro giudiziario" inte exakt detsamma som kvarstad enligt svensk rätt. Syftet med de båda instituten är emellertid väsentligen detsamma, nämligen att avskära svaranden från rådigheten över viss egendom så att kärandens anspråk säkerställs mot att egendomen undandras en kommande domsverkställighet. Avsikten måste ha varit att man vid tolkning och tillämpning av konventionerna skall bortse från mindre skillnader mellan olika nationella rättsinstitut och för svensk del exempelvis jämställa ett italienskt beslut om "sequestro giudiziario" med ett svenskt kvarstadsbeslut. Denna tanke bör också ligga bakom hänvisningen i 6 § tillträdeslagen till UB:s bestämmelser om kvarstad och andra säkerhetsåtgärder. Detta synsätt för alltså med sig att man vid tillämpning av tillträdeslagen inbegripet själva Luganokonventionen om möjligt skall behandla ett utländskt beslut om säkerhetsåtgärd som ett svenskt beslut om motsvarande åtgärd. Om säkerhetsåtgärden enligt det utländska beslutet saknar egentlig motsvarighet bland svenska rättsinstitut, är någon sådan "översättning" inte möjlig, men då ger 16 kap 12 § UB stöd för behövliga åtgärder av kronofogdemyndigheten.
Av det nu anförda följer vidare att ett exekvaturbeslut saknar verkan i fråga om den del av ett utländskt avgörande som rör själva verkställigheten.
På nu angivna skäl bör bestämmelserna om kvarstad i UB tillämpas i målet, vilket medför att något sådant omhändertagande som den italienska domstolen förordnat om inte kan ske. Preziosis talan skall därför ogillas.
HD:s avgörande. HD avslår överklagandet.
JustR:n Harris och Alexander, referent, var skiljaktiga i huvudsaken och anförde:
Domstolen i Arezzo förordnade genom beslut d 27 juni 1994 att viss maskinell utrustning som Preziosi hade sålt till Schweiziska Guldimporten skulle bli föremål för en säkerhetsåtgärd, "sequestro giudiziario", samt att Preziosi skulle vara förvaltare av egendomen i fråga. Beslutet fastställdes genom ett nytt beslut av samma domstol d 5 okt 1994. I beslut d 17 okt 1994 förklarade Roman HovR att besluten - av HovR:n betecknade som förordnanden om kvarstad - var verkställbara i Sverige.
Egendomen har därefter tagits i förvar av kronofogdemyndighet men har inte överlämnats till Preziosi. Frågan i målet är nu om Preziosi skall ha rätt att omhänderha egendomen i enlighet med den italienska domstolens beslut.
När italiensk domstol förordnar om "sequestro giudiziario", skall den enligt artikel 676 i civilprocesslagen (Codice di procedura civile) också utse förvaltare att omhänderha egendomen i fråga, och det anges särskilt i lagen att även någon av de tvistande parterna kan förordnas till förvaltare. Medan ett svenskt kvarstadsbeslut verkställs på så sätt att myndighet tar hand om och förvarar egendomen, är det alltså i Italien i fall av "sequestro giudiziario" domstolen som i varje särskilt fall beslutar hur egendomen skall förvaltas. Det kan antas att domstolen därvid söker försäkra sig om både att egendomen förvaras på ett betryggande sätt och att kostnaderna för förvaringen inte blir onödigt höga. Förordnandet om förvaltningen innefattar ett ställningstagande till vilken utformning av säkerhetsåtgärden som är lämplig med hänsyn till omständigheterna i det konkreta fallet och kan på så vis ses som en del av det materiella beslutet om åtgärden.
Luganokonventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område, som är tillämplig i förevarande fall, har inkorporerats med svensk rätt genom lagen (1992:794) med anledning av Sveriges tillträde till Luganokonventionen (tillträdeslagen) och skall enligt 1 § i denna lag gälla som lag i Sverige.
Enligt artiklarna 26 och 31 i Luganokonventionen skall en dom som meddelats i en konventionsstat under vissa förutsättningar erkännas och verkställas i en annan konventionsstat. En viktig princip är i detta sammanhang att en dom som erkänts enligt artikel 26 skall i princip ha samma rättsverkningar i den stat där verkställighet skall ske som i den stat där domen meddelades (se, beträffande den likartade Brysselkonventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område, den sk Jenardrapporten, Official journal of the European Communities 1979, C 59, s 43 och EG-domstolens dom i mål 145/86 Conway Krieg, 1988, ECR s 645ff, särskilt s 666 och 671). I förevarande fall har upplysts att kostnaderna för förvaltningen i hög grad påverkas av vilken form för förvaltningen som väljs och att värdet av säkerhetsåtgärden för Preziosi blir beroende bl a av hur höga kostnader förvaltningen föranleder. De italienska besluten kan därför inte anses få samma rättsverkningar i Sverige som i Italien, om egendomen förvaltas av svensk myndighet i stället för att, så son domstolen i Arezzo förordnat, överlämnas till Preziosi.
I 6 § andra meningen tillträdeslagen föreskrivs att, vid verkställighet av utländskt avgörande som rör säkerhetsåtgärd, UB:s bestämmelser om verkställighet av beslut om kvarstad eller annan åtgärd som avses i 15 kap RB skall tillämpas. Denna bestämmelse måste visserligen främst antas ta sikte på fall där den utländska domstolen inte själv har fattat något beslut rörande verkställigheten, men den har avfattats så att den är generellt tillämplig vid verkställighet av säkerhetsåtgärder.
När utländska beslut om säkerhetsåtgärder skall verkställas i Sverige med tillämpning av UB:s bestämmelser måste emellertid beaktas att den typ av åtgärd som har beslutats ofta skiljer sig i större eller mindre utsträckning från sådana åtgärder som kan komma i fråga enligt svensk rätt. Det föreligger enligt Luganokonventionen en skyldighet att här verkställa även sådana beslut om säkerhetsåtgärder som inte helt passar in i de svenska rättsliga kategorierna. Så t ex kan den utländska säkerhetsåtgärden tänkas ha en grundläggande konstruktion som omfattar också vad som för svensk rätts vidkommande närmast år att hänföra till verkställighetsfrågor.
1 fall av detta slag bör det ofta finnas utrymme att tillämpa 16 kap 12 § UB, som ger den verkställande myndigheten stor frihet att bestämma hur verkställigheten skall ske. I första stycket första meningen av lagrummet anges sålunda att verkställighet, som ej avser kvarstad, sker genom att kronofogdemyndigheten förelägger svaranden att fullgöra vad som åligger honom eller att iaktta förbud eller annan föreskrift eller genom att myndigheten själv vidtar behövlig åtgärd. Vidare föreskrivs i andra meningen att kronofogdemyndigheten på framställning av sökanden kan, om det anses lämpligt, överlämna åt sökanden att efter myndighetens anvisning utföra behövlig åtgärd.
En förutsättning för tillämpningen av denna paragraf är visserligen att verkställigheten avser annat än kvarstad. Den omständigheten att den i den främmande staten beslutade säkerhetsåtgärden i större eller mindre utsträckning påminner om svensk kvarstad bör emellertid inte hindra att detta rekvisit anses uppfyllt, om den utländska säkerhetsåtgärden har en annan konstruktion.
I förevarande fall är det fråga om en säkerhetsåtgärd, "sequestro giudiziario", som är nära besläktad men inte identisk med kvarstad enligt svensk rätt. Den italienska domstolen har i beslutet gett en anvisning som enligt svenskt synsätt närmast tar sikte på hur verkställigheten skall ske.
Att en domstol meddelar anvisningar av detta slag är inte något för svensk rätt okänt. Under giltighetstiden för 1877 års utsökningslag ansågs sålunda domstolen ha en allmän befogenhet att förordna om sättet för verkställigheten, när annat inte var särskilt föreskrivet, något som också kom till uttryck i skilda bestämmelser i lagen (bl a 37 § 6). Enligt en auktoritativ kommentar till utsökningslagen (Trygger, Kommentar till utsökningslagen, första häftet, s 104) var ett sådant förordnande att se som en närmare precisering av domens innehåll och blev därför bindande för de exekutiva myndigheterna. Att en viss låt vara oreglerad befogenhet att meddela föreskrifter om verkställighet fortfarande föreligger för domstolen förutsätts uttryckligen i tredje stycket av 16 kap 12 § UB, där det anges att en föreskrift i exekutionstiteln som avser verkställigheten inte hindrar att denna genomförs på annat sätt, om det behövs (jfr Walin ni fl, Utsökningsbalken, 2 uppl s 578). Kronofogdemyndigheten har således numera tillagts befogenhet att vid behov avvika från en föreskrift om verkställighet i exekutionstiteln, men regleringens utgångspunkt måste likväl antas vara att föreskrifterna som regel kan och bör följas. Vid verkställighet enligt Luganokonventionen bör något principiellt hinder inte föreligga mot en sådan tillämpning, och detta synes böra gälla oberoende av om en svensk domstol i en likartad situation skulle ha kunnat meddela en motsvarande föreskrift.
Sammanfattningsvis finns anledning att se den italienska domstolens förordnande om att förvaltningen av egendomen skall anförtros Preziosi som en viktig del av besluten om säkerhetsåtgärden i fråga. Luganokonventionens krav på att ett domstolsavgörande i en konventionsstat skall få fulla rättsverkningar i en annan konventionsstat får anses leda till att de italienska besluten skall verkställas i Sverige även i denna del. Något hinder häremot föreligger inte enligt svenska verkställighetsregler; avgörandet kan verkställas i enlighet med vad som i 16 kap 12 § UB föreskrivs om verkställighet som ej avser kvarstad, och befogenhet för kronofogdemyndigheten att överlämna egendomen till sökanden kan då härledas både ur första stycket andra meningen och tredje stycket i paragrafen. Att de italienska besluten i HovR:ns exekvaturbeslut betecknas som förordnanden om kvarstad kan inte ha någon betydelse för möjligheten att förordna om sådan verkställighet. Dessa beslut bör alltså verkställas även försåvitt domstolen i Arezzo förordnat att egendomen i fråga skall förvaltas av Preziosi.
På grund av det anförda förordnar vi att de beslut som meddelats av domstolen i Arezzo d 27 juni och d 5 okt 1994 skall verkställas på så sätt att den med besluten avsedda egendomen som belagts med kvarstad i Sverige skall överlämnas till Preziosi för förvaltning.
HD:s beslut meddelades d 12 sept 1995 (nr SÖ 142).