Prövningen av ett enskilt anspråk i anledning av brott när åtalet har ogillats. Även frågor om bevisbörda och beviskrav när det har invänts att underskriften på ett avtal är förfalskad.
Allmän åklagare väckte vid Helsingborgs tingsrätt åtal mot R.F. för urkundsförfalskning och grov stöld. I gärningsbeskrivningen anförde åklagaren bl.a. följande.
R.F. har under tiden den 31 mars–1 april 2016 i Helsingborg obehörigen skrivit under ett pantavtal och en anmälan om ägarbyte – avseende en porsche med reg. nr – – – - med målsäganden C.J:s namn. R.F. skapade på det sättet två falska handlingar. R.F:s åtgärd innebar att det fanns risk för att handlingarna skulle uppfattas som äkta. Genom angivna förfarande registrerades aktuell bil på R.F:s företag från den 31 mars 2016.
R.F. har därefter den 4 april 2016 i Helsingborg olovligen med tillägnelseuppsåt tagit C.J:s porsche med reg. nr – – –. Tillgreppet innebar skada. Bilens värde uppgår till minst omkring 280–300 000 kr.
©klagaren yrkade att bilen, som hade tagits i beslag, och diverse i beslag tagna papper/registreringsbevis skulle utan lösen utges till målsäganden C.J.
C.J. biträdde åtalet och yrkade skadestånd av R.F. med 15 779 kr avseende kostnad för hyra av ersättningsbilar. För det fall tingsrätten skulle ogilla åklagarens yrkande om att bilen och vissa handlingar skulle utges till Gutierrez yrkade denne för egen del att R.F. skulle förpliktas att utge samma egendom till honom, alternativt att tingsrätten skulle förklara att C.J. ägde bättre rätt än R.F. till egendomen. Som grund för sin talan anförde Gutierrez bl.a. att det avtal som R.F. åberopade till stöd för sin rätt till bilen var ogiltigt i första hand på den grunden att C.J. aldrig hade undertecknat handlingarna. I andra hand var avtalet ogiltigt enligt 30 eller 33 § avtalslagen eller skulle lämnas utan avseende eller jämkas till noll enligt 36 § samma lag.
R.F. förnekade gärningarna. Han gjorde gällande att det hade upprättats ett pantavtal och gjorts ett ägarbyte den 31 mars 2016 samt att detta hade skett med målsägandens samtycke genom dennes egenhändiga namnteckning. Han hade därför haft rätt att ta bilen i sin besittning den 4 april 2016. R.F. bestred yrkandet om utlämnande av bilen utan lösen men medgav yrkandet avseende handlingarna. Han bestred det enskilda anspråket men vitsordade det yrkade beloppet jämte ränta som i och för sig skäliga.
Tingsrätten (ordförande chefsrådmannen Glass) meddelade dom den 19 december 2017.
Efter en redogörelse för vad parterna hade uppgett anförde tingsrätten bl.a. följande. Det kan konstateras att R.F. och C.J. har helt skilda uppfattningar om händelseförloppet när det gäller vilka transaktioner som skett mellan dem och vad som bestämts gällande porschen. Helt avgörande för om brott begåtts blir därför frågan om C.J. har egenhändigt undertecknat pantavtalet och anmälan om ägarbyte eller inte.
I frågan om handlingarna är förfalskade eller inte har utredning gällande handstilsanalys inhämtats från NFC. I sitt sakkunnigutlåtande har NFC kommit till slutsatsen att resultaten talar för att namnteckningen ‚C.J.‚ både på anmälan om ägarbytet och pantavtalet inte är utförd av denne (grad -2). Det är med andra ord sannolikt att det är fråga om förfalskningar.
Frågan är då om detta i förening med övriga omständigheter är tillräckligt för en fällande dom. Det finns nämligen en rad omständigheter som ger stöd för en sådan slutsats.
Vid en samlad bedömning av omständigheterna finner tingsrätten ställt utom rimligt tvivel att namnunderskrifterna är förfalskade. Det finns med den bedömningen ingen annan rimlig förklaring än att det är R.F. som förfalskat namnunderskrifterna. Han kan därför inte undgå ansvar för urkundsförfalskning. Eftersom han då inte heller hade någon rätt att tillägna sig porschen den 4 april 2016 kan han inte heller undgå ansvar för stöldbrott – – –.
Tingsrätten konstaterade vidare att vid angiven utgång i skuldfrågan porschen och handlingarna skulle utan lösen utges till målsäganden och att det enskilda anspråket skulle bifallas.
Tingsrätten dömde R.F. för urkundsförfalskning enligt 14 kap. 1 § BrB och grov stöld enligt 8 kap. 4 § BrB till fängelse 1 år.
R.F. ålades att utge skadestånd till C.J. med 15 779 kr jämte ränta.
Tingsrätten förordnade att beslaget av bilen och diverse papper/registreringsbevis skulle bestå tills domen vunnit laga kraft. Därefter skulle godset utan lösen utlämnas till C.J.
R.F. överklagade i Hovrätten över Skåne och Blekinge och yrkade att hovrätten skulle ogilla åtalet och till följd därav även ogilla skadeståndsyrkandet och yrkandet om utlämnande av bilen m.m. till målsäganden.
©klagaren och C.J. motsatte sig ändring av tingsrättens dom. C.J. vidhöll i hovrätten sin begäran att rätten, för det fall åklagarens yrkande om utlämnande av den i beslag tagna bilen m.m. skulle ogillas, skulle förklara att C.J. ägde bättre rätt än R.F. till bilen m.m. och att egendomen skulle utlämnas till honom utan lösen.
R.F. bestred C.J:s yrkande om bättre rätt.
Hovrätten (f.d. hovrättsrådet Rice, hovrättsrådet Wyatt och hovrättsassessorn Stephens, referent, samt två nämndemän) meddelade dom den 23 oktober 2018.
Hovrätten fann i likhet med tingsrätten att avgörande för frågan om R.F. hade gjort sig skyldig till åtalade brott var bedömningen av de omstridda namnteckningarna på pantavtalet och anmälan om ägarbyte. Enligt hovrätten fick Garcia handstilsanalys anses ha ett tämligen lågt, om ens något, bevisvärde och C.J:s berättelse borde värderas med försiktighet. Hovrätten fann att det inte var ställt utom rimligt tvivel att de omstridda namnteckningarna var förfalskade. Detta fick till följd att det inte heller, med det beviskrav som gäller i brottmål, var tillförlitligt utrett att R.F. olovligen med tillägnelseuppsåt hade tagit bilen. Åtalet skulle således ogillas i sin helhet.
När det gällde frågan om bättre rätt anförde hovrätten följande.
Vid prövningen av ett enskilt anspråk, med ledning enbart av de rättsfakta som återfinns i gärningsbeskrivningen, gäller som huvudregel samma beviskrav som vid prövningen av ansvarsfrågan. När det finns särskilda civilrättsliga bevisbörderegler bör dock dessa få genomslag vid prövningen (se Cannon, Praktisk process III, andra upplagan, s. 98).
Avgörande för frågan om C.J. äger bättre rätt till bilen jämte diverse papper/registreringsbevis är bedömningen av pantavtalet. Att hovrätten i brottmålsdelen inte funnit det styrkt att den omstridda namnteckningen på pantavtalet är förfalskad leder inte med någon automatik till slutsatsen att namnteckningen är äkta. I stället är det R.F., som påstått att namnteckningen är äkta, som ska bevisa det. För att vinna framgång måste han göra sitt påstående övervägande sannolikt (jfr rättsfallet NJA 1976 s. 667).
Hovrätten gör följande bedömning. C.J. har förnekat att det är hans namnteckning. Utöver R.F:s berättelse saknas det i princip bevis för att det är C.J. som skrivit under pantavtalet. Härtill kommer att R.F:s berättelse i sig kan ifrågasättas. R.F. har därför inte gjort det övervägande sannolikt att namnteckningen på pantavtalet är C.J:s. R.F. har därför inte visat sig ha någon rätt till bilen. Till följd härav ska C.J. förklaras äga bättre rätt än R.F. till bilen jämte diverse papper/registreringsbevis. Beslagen ska därför bestå till dess domen vunnit laga kraft och därefter utlämnas utan lösen till C.J. Tingsrättens domslut ska stå fast i detta avseende.
Hovrätten ändrar tingsrättens domslut och ogillar åtalet samt yrkandet om skadestånd.
C.J. förklaras äga bättre rätt än R.F. till i beslag tagen porsche med registreringsnummer – – – samt i beslag tagna diverse papper/registreringsbevis. Beslagen ska bestå till dess domen vunnit laga kraft. Beslagen ska därefter utan lösen lämnas ut till C.J.
R.F. överklagade hovrättens dom och yrkade att HD skulle lämna C.J:s begäran om bättre rätt till personbilen med registreringsnummer – – – utan bifall.
C.J. motsatte sig ändring av hovrättens dom.
HD förordnade, med stöd av 55 kap. 15 § jämförd med 51 kap. 30 § RB, att målet skulle handläggas enligt reglerna för tvistemål. I samband härmed hävde HD enligt 27 kap. 8 § RB beslaget av personbilen och förordnade med stöd av 15 kap. 2 och 6 §§ RB om kvarstad på denna.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Moore, föreslog i betänkande följande dom.
Målet gäller talan om ett enskilt anspråk om bättre rätt till en personbil, som förts i samband med åtal för brott. ©talet ogillades, men med tillämpning av andra bevisregler i tvistemålsdelen förklarade hovrätten målsäganden äga bättre rätt än den tilltalade till bilen.
Fråga är om särskilda civilrättsliga regler om bevisbörda och beviskrav ska tillämpas när ett enskilt anspråk handläggs tillsammans med åtalet i ett brottmål och samma omständigheter åberopas i målets båda delar. Även frågor om bevisbörda och beviskrav vid påstående om underskriftsförfalskning aktualiseras.
Punkterna 3–8 innehåller en något utförligare redovisning motsvarande punkterna 2–8 i HD:s dom.
Talan mot den misstänkte eller annan om enskilt anspråk i anledning av brott får föras i samband med åtal för brottet. Om anspråket inte tas upp i samband med åtal, ska talan föras i den för tvistemål stadgade ordningen. (Se 22 kap. 1 § RB.)
När en talan om enskilt anspråk handläggs i samband med ansvarsfrågan tillämpas i princip straffprocessuella regler. Dock gäller, vid sidan av vad som följer av 22 kap. 4 § och 6 § andra stycket RB, att vissa grundläggande bestämmelser rörande tvistemålsprocessen ändå ska tillämpas (se NJA II 1943 s. 289 f.).
Om det i brottmål förs talan om enskilt anspråk, ska rättens avgörande i ansvarsfrågan vara bindande vid prövningen av det enskilda anspråket (se 29 kap. 6 § tredje stycket RB).
Vid tillkomsten av rättegångsbalken förordade processkommissionen i sitt betänkande att det skulle införas en bestämmelse om att en fällande brottmålsdom skulle ha bindande verkan i de fall avgörandet i tvistemål berodde på huruvida den brottsliga gärningen förövats (se SOU 1926:33 s. 147 ff.). En sådan bestämmelse föreslogs dock inte av processlagberedningen, som i stället ansåg att en brottmålsdoms verkan, vid såväl friande som fällande dom, alltid skulle bedömas enligt reglerna om fri bevisprövning i 35 kap. 1 § RB. Enligt beredningen innebar dock detta att man i regel fick samma resultat som om man tillerkände brottmålsdomen bindande verkan. (Se NJA II 1943 s. 396 och 445.)
Som redan nämnts följer emellertid av den särskilda omröstningsregeln att ett avgörande i ansvarsfrågan blir bindande vid prövningen av det enskilda anspråket när de båda frågorna avgörs samtidigt i samma rättegång (29 kap. 6 § tredje meningen RB). Processlagberedningen menade att detta torde följa redan av de bestämmelser som numera återfinns i 29 kap. 4 § och 16 kap. 2 § tredje stycket RB, men motiverade bestämmelsen med att en dom i ansvarsfrågan inte är rättskraftigt bindande i ett senare mål angående enskilt anspråk (se NJA II 1943 s. 390). Därefter har HD i rättsfallet NJA 1996 s. 724 slagit fast att brottmålsdomen endast blir ett bevisfaktum inom ramen för den fria bevisprövningen när det enskilda anspråket prövas i ett senare sammanhang.
Av förarbetena till rättegångsbalken framgår att omröstningsregeln gäller endast i den mån utgången i ansvarsfrågan är av betydelse för bedömande av det enskilda anspråket (se NJA II 1943 s. 390). När skadeståndsskyldigheten helt eller delvis är knuten till andra fakta än ett brottsligt förfarande kan det enskilda anspråket komma att bifallas trots att den tilltalade frikänns. Avgörande blir därmed vilka omständigheter som har åberopats i ansvarsdelen respektive skadeståndsdelen. Ett exempel på när ett skadeståndsyrkande får bifallas trots att ansvarstalan ogillas är när den tilltalade är åtalad för ett brott som kräver uppsåt medan skadeståndstalan grundas på att han eller hon varit oaktsam (jfr 22 kap. 7 § RB). Det kan också vara så att rätten i ansvarsdelen inte går in på skuldfrågan eftersom åtalet ska ogillas på grund av preskription. (Se Chapman m.fl., Rättegångsbalken, suppl. 86, april 2019, s. 29:27.)
I brottmål är det, i princip utan undantag, åklagaren som ska presentera en utredning som visar att det är ställt utom rimligt tvivel att den tilltalade har gjort sig skyldig till den gärning som ligger till grund för åtalet (om bevisbördan i brottmål, se närmare Shelton, Bevisprövning i brottmål, 2 uppl. 2015, s. 122 ff.).
Det höga beviskravet i brottmål har sitt ursprung i den oskuldspre-sumtion som gäller inom straffprocessen och som ingår som ett moment i bestämmelserna om en rättvis rättegång i artikel 6 i Europakonventionen (jfr 2 kap. 11 § andra stycket RF.). Ytterst motiveras detta beviskrav med straffrättens både ingripande och klandrande karaktär. (Se bl.a. ‚Målsägandens ålder‚ NJA 2019 s. 347 p. 15–18.)
Utgångspunkten i dispositiva tvistemål får i stället anses vara att den som har bevisbördan har att ‚visa‚ eller ‚styrka‚ att en viss omständighet föreligger (se NJA 2013 s. 524 p. 21 med där gjorda hänvisningar). Det finns i tvistemål olika principer för bevisbördans placering, t.ex. att bevisbördan bör placeras på den part som lättast kan säkra bevisning eller så att de materiella reglerna får genomslag i samhället (se t.ex. Heuman, Bevisbörda och beviskrav i tvistemål, 2005, s. 41 ff. och Caldwell m.fl., Rättegång, Fjärde häftet, 7 uppl., 2009, s. 94 ff.)
Kumulation medför alltid ett visst förhöjt beviskrav för målsäganden avseende de omständigheter som åberopas i målets båda delar jämfört med om talan om enskilt anspråk förts i en civilprocess (jfr t.ex. NJA 1966 s. 70). Samtidigt innebär den gemensamma handläggningen många fördelar för målsäganden, bl.a. den hjälp som åklagaren bistår med utan kostnadsrisk för målsäganden.
I förarbetena till rättegångsbalken ges inte något svar på frågan vad som bör gälla i de fall det i ett kumulerat mål finns särskilda civilrättsliga bevisregler beträffande de omständigheter som även görs gällande i ansvarsdelen (se NJA II 1943 s. 390). Det finns inte heller tydlig vägledning i praxis (jfr dock NJA 1962 s. 469 och NJA 1966 s. 70). Frågan har uppmärksammats i den juridiska litteraturen (se bl.a. Martin, Kumulation av ansvarstalan och talan om enskilt anspråk, i SvJT 1967, s. 81, Wilkinson m.fl., Rättegång III, 8 uppl. 2018, s. 138, Chapman m.fl., Rättegångsbalken, suppl. 86, april 2019, s. 29:27 och Cannon, Bevisbörda och beviskrav vid kumulation av åtal och enskilt anspråk, i Festskrift till Jackson, 2004, s. 539–573).
Ett argument för att samma regler bör gälla i målets båda delar även när det finns särskilda civilrättsliga bevisregler är att ett syfte med den gemensamma handläggningen är att motverka motstridiga avgöranden. Möjligen har det också varit lagstiftarens avsikt att genom den särskilda omröstningsregeln i 29 kap. 6 § tredje meningen RB skapa samma resultat som om brottmålsdomen skulle få rättskraft i ett senare sammanhang avseende det enskilda anspråket. (Se NJA II 1943 s. 289 och 390.)
Som redan konstaterats har dock bevisreglerna i brottmål respektive tvistemål olika ursprung och syften. Vidare står det klart att brottmålsdomens betydelse vid en senare prövning av ett enskilt anspråk på grund av eller i anledning av samma brott ska vara begränsad till bevisverkan. Man kan fråga sig varför inte samma bör gälla om ansvarstalan och talan om enskilt anspråk prövas i en och samma rättegång. I annat fall skulle utgången i tvistemålsdelen kunna påverkas av om handläggningen är gemensam med brottmålet eller inte, vilket är en fråga som målsäganden inte förfogar över (jfr 22 kap. 3 § RB). Det skulle i så fall också kunna få betydelse för utgången huruvida endast det enskilda anspråket överklagas eller om domen överklagas även i ansvarsdelen. Med en sådan ordning skulle högre instans komma att pröva mål med andra bevisregler än de som underinstansen tillämpat, vilket även väcker betänkligheter i förhållande till instansordningens princip.
Med hänsyn till det anförda bör utgången i ansvarsfrågan sakna betydelse för bedömande av det enskilda anspråket i kumulerade mål om samma omständigheter åberopas i målets båda delar och det finns särskilda civilrättsliga bevisregler. Omröstningsregeln i 29 kap. 6 § tredje meningen RB är i sådana fall inte tillämplig.
När det gäller en svarande som påstås vara gäldenär och som gör invändning om att hans eller hennes namnteckning på en låneförbindelse eller motsvarande är förfalskad, anses en allmän bevisregel vara att den som åberopar sig på skuldebrevet i princip har bevisbördan för att underskriften är äkta. (Se t.ex. Becker, Obehöriga förfaranden med värdepapper, 2 uppl. 1981, s. 41 och Reynolds, Betalning, 2014, s. 810.) I rättsfallet NJA 1976 s. 667 lade HD beviskravet på övervägande sannolikt, ett lägre ställt beviskrav än vad som i allmänhet gäller i tvistemål.
HD har i flera avgöranden dock placerat bevisbördan på den part som invänder att underskriften är förfalskad (se NJA 1992 s. 263, NJA 2008 s. 890, NJA 2009 s. 244 och NJA 2017 s. 1105). Det ställningstagandet har i samtliga fall grundats på särpräglade förhållanden. Rättsfallet NJA 1992 s. 263, som rörde kontokortsnotor, och rättsfallet NJA 2017 s. 1105 om elektroniska låneförbindelser, hade karaktär av masshantering. Utgången i rättsfallet NJA 2008 s. 890 om delgivningskvitton påverkades av uttalanden i förarbeten och rättsfallet NJA 2009 s. 244 om anmälan om ägarbyte i bilregistret förhöll sig till innebörden av bestämmelser i lag.
När det gäller avtal har den som påstår sig stå i ett avtalsrättsligt förhållande med någon annan som huvudregel att bevisa att det förhåller sig så (se t.ex. Heuman, Bevisbörda och beviskrav i tvistemål, 2005, s. 225). Som ett utflöde från denna huvudregel bör även i fråga om skriftliga avtal bevisbördan, vid invändning om underskriftsförfalskning, i princip läggas på den som påstår att handlingen är äkta. Beviskravet bör vara det som framgår av rättsfallet NJA 1976 s. 667, dvs. övervägande sannolikt.
Som ovan nämnts kan det vid placeringen av bevisbördan ha betydelse vilken möjlighet en part har att säkra bevisning (se t.ex. NJA 2005 s. 205). Bevissvårigheter kan även vara ett skäl för att lindra det beviskrav som riktas mot en part (se t.ex. NJA 2017 s. 362). Vidare kan det vid bevisvärderingen beaktas om en parts bevissäkringsmöjligheter har försvårats genom motpartens handlande (se Swanson, Bevisbörda och beviskrav i tvistemål, 2005, s. 202 f.).
R.F. har gjort gällande att han har rätt till bilen enligt en överenskommelse om pant mellan parterna. C.J. har hävdat att hans underskrift på det av R.F. åberopade pantavtalet är förfalskad.
C.J. har åberopat ett sakkunnigutlåtande från Nationellt forensiskt centrum där hans underskrift på pantavtalet har jämförts med andra handlingar som han undertecknat vid tidigare tillfällen. Den omständigheten att C.J. inte velat medverka till en handstilsanalys utifrån ett alternativt sätt att skriva sin namnteckning bör inte få någon betydelse varken för bevisbördans placering eller beviskravet. R.F. har alltså att göra övervägande sannolikt att C.J. undertecknat det omtvistade pantavtalet.
R.F. har åberopat sina egna uppgifter till stöd för att underskriften på det skriftliga pantavtalet är C.J:s och för att i övrigt styrka sin rätt till bilen. Därutöver har R.F. hänvisat till dels den frikännande brottmålsdomen, dels omständigheterna att han hade bilen i sin besittning och att motparten inte velat medverka till ytterligare handstilsanalys.
R.F:s uppgifter framstår inte som mer trovärdiga än de uppgifter som motparten har lämnat. Inte heller i förening med de omständigheter som R.F. har hänvisat till har han gjort det övervägande sannolikt att underskriften på pantavtalet är Dickerson. Han har inte heller i övrigt styrkt sin rätt till bilen.
Se HD:s dom.
HD (justitieråden Mata, Baker, Orr, referent, Cooper och Fuller) meddelade den 1 november 2019 följande dom.
Målet gäller hur en talan om bättre rätt, som förts i samband med åtal för brott, ska bedömas när åtalet har ogillats.
Åklagaren väckte åtal mot R.F. för urkundsförfalskning och grov stöld. I åtalet gjordes gällande att R.F. obehörigen hade skrivit under ett pantavtal och en anmälan om ägarbyte med C.J:s namn och att han därefter olovligen och med tillägnelseuppsåt hade tagit den bil som pantavtalet och anmälan avsåg.
C.J. yrkade att tingsrätten skulle förklara att han ägde bättre rätt till bilen än R.F.
Tingsrätten dömde R.F. enligt åtalet. Rätten beslutade att beslagen skulle bestå till dess domen fått laga kraft och att bilen därefter skulle lämnas ut till C.J. utan lösen.
Hovrätten har funnit att det inte är ställt utom rimligt tvivel att de omstridda namnteckningarna är förfalskade och därmed inte heller bevisat att R.F. olovligen och med tillägnelseuppsåt tagit bilen.
När det gäller C.J:s yrkande om bättre rätt har hovrätten kommit fram till att civilrättsliga bevisbörderegler ska tillämpas och att R.F. därför måste göra det övervägande sannolikt att namnteckningen på pantavtalet är äkta, varvid hovrätten har hänvisat till rättsfallet NJA 1976 s. 667. Hovrätten har gjort bedömningen att R.F. inte har uppfyllt denna bevisbörda och förklarat att C.J. äger bättre rätt till bilen.
R.F. har överklagat hovrättens dom och gjort gällande att han och C.J. har ingått ett pantavtal och att det skriftliga dokument som han åberopat angående detta, mot bakgrund av hovrättens avgörande i brottmålsdelen, ska anses vara äkta. C.J. har därför inte bättre rätt till bilen.
C.J. har å sin sida, i linje med åklagarens gärningspåstående, gjort gällande att underskrifterna på pantavtalet och anmälan om ägarbyte är förfalskade samt att R.F. har startat motorn och olovligen kört iväg med bilen i samband med att han skulle köpa den.
En talan om enskilt anspråk i anledning av brott kan föras i samband med åtal för brottet (jfr 22 kap. RB) eller som en fristående talan. När talan förs i samband med åtal för brottet kan det förhållandet att överklagande sker endast i fråga om det enskilda anspråket, eller att prövningstillstånd meddelas endast i den delen, medföra att brottmålet och det enskilda anspråket åter skiljs från varandra.
En utgångspunkt vid bedömningen av ett enskilt anspråk som till någon del grundar sig på brottsligt handlande är att verkan av en eventuell brottmålsdom ska bedömas enligt reglerna om fri bevisprövning (jfr NJA II 1943 s. 445). En brottmålsdom har alltså endast bevisverkan vid en efterföljande prövning av ett enskilt anspråk.
När talan om ett enskilt anspråk förs i ett brottmål följer det av regeln i 29 kap. 6 § tredje meningen RB att rättens avgörande i ansvarsfrågan är bindande vid prövningen av det enskilda anspråket.
Redan av bestämmelsens utformning måste anses framgå att avgörandet i ansvarsfrågan är bindande endast i den utsträckning som rättens ställningstagande rör frågor som är avgörande också för prövningen av det enskilda anspråket. I förarbetena uttrycks detta på så sätt att bestämmelsen gäller endast i den utsträckning avgörandet i ansvarsfrågan är av betydelse för bedömningen av det enskilda anspråket (se NJA II 1943 s. 390).
För att rättens avgörande i ansvarsfrågan på detta sätt ska vara bindande vid prövningen av det enskilda anspråket måste alltså samma omständigheter vara av betydelse för såväl ansvarsfrågan som det enskilda anspråket. Inget hindrar t.ex. att domstolen kommer fram till att den tilltalade inte agerat med uppsåt och därför inte kan fällas till ansvar för brott, men samtidigt bifaller talan om enskilt anspråk med hänvisning till att den tilltalade varit oaktsam. Inte heller finns något hinder mot att åtalet ogillas på grund av preskription samtidigt som en talan om skadestånd i anledning av brottet vinner bifall.
Det brukar vidare sägas att en förutsättning för att rätten ska vara bunden av avgörandet i ansvarsfrågan är att samma regler om bevisbörda och beviskrav gäller i målets båda delar (se t.ex. Martin, Kumulation av ansvarstalan och talan om enskilt anspråk, i SvJT 1967, s. 83, Wilkinson m.fl., Rättegång III, 6 uppl. 1994, s. 96 not 54 och Chapman m.fl., Rättegångsbalken, suppl. 86, april 2019, s. 29:27).
Det förhållandet att ett enskilt anspråk kumuleras med ett brottmål kan inte anses innebära att bevisreglerna såvitt avser det enskilda anspråket blir andra än vad som annars gäller (jfr t.ex. Neal särskilda yttrande i SOU 1992:84, s. 291 ff.). En sådan ordning skulle leda till att de tillämpliga bevisreglerna blir beroende av hur det enskilda anspråket handläggs (jfr p. 9) och ytterst till att bevisreglerna skulle kunna komma att variera mellan instanserna (jfr p. 19–21).
Mot denna bakgrund kan en frikännande dom i ansvarsdelen, som beror på att beviskravet inte anses vara uppfyllt, inte vara bindande vid prövningen av det enskilda anspråket. I den delen gäller regelmässigt ett lägre beviskrav än i brottmålsdelen, vilket betyder att avgörandet i brottmålsdelen inte kan läggas till grund för några slutsatser om hur det enskilda anspråket ska bedömas.
Det nu sagda hindrar inte att en talan om enskilt anspråk i anledning av brott kan vara utformad på så sätt att den måste anses bygga på att domstolen kommer fram till att brott har begåtts. I sammanhanget finns också anledning att erinra om att den s.k. oskuldspresumtionen kan ha betydelse för vad som kan läggas till grund för att bifalla en talan om enskilt anspråk i anledning av brott i fall där åtalet ogillas. I de flesta fall har emellertid presumtionen främst betydelse för hur domskälen i ett sådant fall kan utformas.
När en brottmålsdom är fällande uppkommer däremot bundenhet enligt 29 kap. 6 § tredje meningen RB trots att beviskraven är olika. Om rätten finner att en viss omständighet är ställd utom rimligt tvivel i ansvarsdelen innebär detta att även det beviskrav som gäller vid prövning av det enskilda anspråket är uppfyllt.
Det som nu sagts har tagit sikte på situationen när en domstol i samma mål har att ta ställning till såväl ett åtal som ett enskilt anspråk (jfr situationen såsom den var i hovrätten). Som framgått av det föregående (jfr p. 7) har målet emellertid överklagats till HD endast i fråga om det enskilda anspråket.
Enligt rättsfallet ‚071-numren‚ NJA 1996 s. 724 gäller att bestämmelsen i 29 kap. 6 § tredje meningen RB inte är tillämplig i hovrätten när brottmålet och det enskilda anspråket skiljs åt genom att överklagande sker endast i fråga om det enskilda anspråket eller genom att prövningstillstånd meddelas endast i den delen. Någon anledning att se annorlunda på motsvarande situation i HD finns inte.
Prövningen av det enskilda anspråket i HD ska alltså redan på grund härav ske förutsättningslöst, varvid hovrättens dom i ansvarsdelen kan tillmätas bevisverkan inom ramen för den fria bevisprövningen.
Den som hävdar att en rätt har förvärvats genom ett avtal har som utgångspunkt bevisbördan för att avtalet ingåtts. Beviskravet är i denna situation det som normalt gäller i tvistemål, dvs. det ska vara styrkt, eller visat, att avtalet ingåtts (se ‚Den skadade dörren‚ NJA 2013 s. 524 p. 21).
En skriftlig och underskriven handling kan i det sammanhanget utgöra ett starkt bevis. Vilket bevisvärde en sådan handling har beror emellertid på omständigheterna.
R.F. har till stöd för sitt påstående om rätt till bilen åberopat att han ingått ett pantavtal med C.J.
C.J. har förnekat att han skrivit under pantavtalet. Hans påstående stöds av en namnteckningsanalys från Nationellt forensiskt centrum vars resultat talar för (Grad -2) att den omstridda namnteckningen inte är utförd av C.J. Det åberopade dokumentet ger därför i sig inte något egentligt stöd för att R.F. och C.J. har ingått ett pantavtal. Det gäller även med beaktande av att C.J. har motsatt sig att medverka till ytterligare namnteckningsanalys.
R.F:s berättelse om händelseförloppet avviker i för målet centrala delar påtagligt från den berättelse som C.J. har lämnat och tillåter inte någon bestämd slutsats om vad som hänt.
Sammantaget har R.F. inte genom den åberopade bevisningen visat att han på grund av pantavtalet har rätt till bilen.
HD förklarar att C.J. har bättre rätt än R.F. till personbilen med registreringsnummer – – –.
HD beslutar att kvarstaden på bilen ska bestå till dess den lämnas ut till C.J.