Fråga om förutsättningarna för utdömande av vite när vittne inte infinner sig till förhandling.
I ett brottmål i Hovrätten för Västra Sverige åberopade åklagaren vittnesförhör med M.S., som kallades att höras vid huvudförhandling den 2 juni 2016. Förhöret skulle hållas genom videokonferens. Enligt kallelsen skulle M.S. inte inställa sig i hovrättens lokaler. I stället skulle han anmäla sig i receptionen vid Värmlands tingsrätt. Det sattes ut ett vite om 2 000 kr.
I protokollet från huvudförhandlingen antecknade hovrätten följande.
Vittnena M.S. och R.S. har kallats att som vittnen höras vid huvudförhandling i hovrätten genom videolänk från Värmlands tingsrätt, Karlstad. Vid kontroll med Värmlands tingsrätt visar det sig att ingen av vittnena har inställt sig på tingsrätten. Hovrätten försöker nå M.S. på telefon men misslyckas. Hovrätten ringer också upp R.S., som uppger att han befinner sig i Åmål och har glömt bort kallelsen. Han uppger också att M.S. befinner sig på Rhodos.
Det antecknas att M.S. den 10 april 2016 delgetts kallelse att vid äventyr av vite om 2 000 kr infinna sig personligen vid Värmlands tingsrätt kl. 13.20 för förhör kl. 13.40. Vidare antecknas att R.S. den 17 april 2016 delgetts kallelse att vid äventyr av vite om 2 000 kr infinna sig personligen vid Värmlands tingsrätt kl. 13.40 för förhör kl. 14.00.
Åklagaren anser att vittnenas frånvaro utgör hinder för huvudförhandling.
Rätten konstaterar att hinder för huvudförhandling föreligger.
Hovrätten (hovrättsråden Cox och Wood, hovrättsassessorn Gibson samt två nämndemän) avkunnade följande beslut.
M.S. och R.S. har kallats att infinna sig personligen vid huvudförhandlingen. De har fått del av kallelserna men har inte inställt sig. Det är inte sannolikt att någon av dem har laga förfall för sin frånvaro. Hovrätten dömer därför ut det förelagda vitet om 2 000 kr vardera till M.S. och R.S.
Dagens huvudförhandling ställs in. Hovrätten kommer senare att kalla till ny förhandling.
M.S. överklagade och yrkade att HD skulle upphäva hovrättens beslut att förplikta honom att betala vite.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Edwards, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut.
M.S. delgavs kallelse att på åklagarens begäran som vittne inställa sig till huvudförhandling i hovrätten den 2 juni 2016, vid vite om 2 000 kr. När M.S. inte inställde sig till huvudförhandlingen gjorde hovrätten bedömningen att det inte var sannolikt att han hade laga förfall för sin frånvaro och dömde ut vitet.
Till stöd för sitt överklagande har M.S. anfört sammanfattningsvis följande. Han meddelade hovrätten att han vid tiden för huvudförhandlingen skulle arbeta utomlands och begärde förskott på ersättningen för sin inställelse. Eftersom han inte skulle klara att stå för kostnaden angav han att han behövde veta om hovrätten skulle ersätta honom. Han fick inte något besked från hovrätten i frågan om förskott och har gjort vad som ankommer på honom för att utverka förskott och möjliggöra sin inställelse.
Frågan är om M.S. har haft laga förfall för sin underlåtenhet att inställa sig till hovrättens huvudförhandling.
För att mål ska kunna avgöras effektivt och utan onödiga kostnader är det utomordentligt viktigt att vittnen som kallats till en förhandling infinner sig, såvida inte rätten meddelat att kallelsen inte längre gäller. Av denna anledning föreskrivs i 36 kap. 7 § första stycket RB att den som ska höras som vittne vid vite ska kallas att infinna sig vid förhandling inför rätten. Uteblir ett vittne som har kallats enligt 36 kap. 7 § ska rätten - med beaktande av reglerna i 32 kap. 6 och 8 §§ RB om laga förfall - pröva frågan om utdömande av vitet.
Om det är sannolikt att den som har underlåtit att enligt rättens beslut infinna sig eller i övrigt fullgöra något i rättegången har laga förfall för sin underlåtenhet, ska denna inte leda till någon påföljd (32 kap. 6 § första stycket). Laga förfall är då någon genom avbrott i allmänna samfärdseln, sjukdom eller annan omständighet, som han eller hon inte bort förutse eller rätten annars finner utgöra giltig ursäkt, har hindrats att fullgöra vad som ålegat honom eller henne (32 kap. 8 § första stycket).
Av förarbetena framgår att som laga förfall kan godtas inte bara absoluta hinder utan varje omständighet av den beskaffenheten att det inte skäligen kan krävas att parten ska närvara eller i övrigt vara verksam i rättegången (se NJA II 1943 s. 420). Att den kallade inte haft ekonomiska möjligheter att inställa sig kan läggas till grund för laga förfall (se t.ex. NJA II 1943 s. 420 och 490, NJA 2007 s. 275, Berry m.fl., Nya rättegångsbalken, 1949, s. 441 f. och Daniels m.fl., Jones, oktober 2016, Zeteo, kommentaren till 32 kap. 8 § under ”Närmare om de omständigheter som kan grunda laga förfall”).
Av 36 kap. 24 § andra stycket RB följer att ersättning till ett vittne som åberopats av åklagaren i ett brottmål ska betalas av allmänna medel. Den som kallats till vittne har enligt 36 kap. 25 § första stycket RB rätt att i förskott erhålla ersättning för kostnader för resa och uppehälle. Enligt 36 kap. 7 § andra stycket RB och 4 § kungörelsen (1973:261) om utbetalning av vissa ersättningar i mål eller ärende vid domstol, m.m. ska kallelsen innehålla uppgift om vittnets rätt till ersättning och förskott på sådan ersättning och vad den kallade har att iaktta för att erhålla förskott. En begäran om förskott görs som utgångspunkt till den domstol där inställelsen ska ske. Förskott på ersättning ska utbetalas kontant. Förskott på reseersättning får dock utges i form av färdbiljett. Anteckning om förskottet ska göras på kallelsen. (Se 2 § första stycket och 5 § i 1973 års kungörelse.) Rätten ska enligt 10 och 11 §§ förordningen (1982:805) om ersättning av allmänna medel till vittnen, m.m. meddela beslut om förskott utan dröjsmål. Den domstol som beslutar om ersättning ska se till att ersättningen utan dröjsmål betalas till den berättigade (6 § i 1973 års kungörelse).
Av kallelsen till huvudförhandlingen framgick vilken rätt M.S. hade till ersättning för sin medverkan och att han kunde få förskott på ersättningen samt att han då kunde vända sig till hovrätten. Enligt kallelsen skulle M.S. vid svårigheter att medverka genast meddela rätten. Han erinrades också i kallelsen om att denna gällde till dess att hovrätten meddelat något annat. På kallelsens delgivningskvitto angav M.S. att han vid tiden för förhandlingen skulle arbeta i Grekland. M.S. angav samtidigt en e-postadress där han kunde nås.
Vid telefonsamtal med hovrätten den 13 april 2016 uppgav M.S. att han inte med säkerhet visste när han skulle åka till Grekland varpå hovrätten informerade honom om att hovrätten kunde boka flygbiljetter till honom om han skulle befinna sig utomlands vid tiden för huvudförhandlingen samt att kallelsen till huvudförhandlingen gällde. Av M.S. åberopad e-postkorrespondens mellan honom och hovrätten den 13 respektive 26 april 2016 framgår att M.S. begärde förskott på ersättning för resa och förklarade att han behövde veta om hovrätten skulle ersätta honom för resekostnader därför att han inte klarade en sådan kostnad själv. Även om det inte framgår av hovrättens akt att Keller hade begärt förskott sände hovrätten den 29 april 2016 färdbiljetter till M.S. Av handlingarna framgår dock att hovrätten skickade färdbiljetterna till en annan e-postadress än den som M.S. alltsedan i maj 2015, och senast på delgivningskvittot till hovrättens kallelse, uppgett som sin och som också använts vid kommunikation i tingsrätten och hovrätten. Det framgår inte att hovrätten på något annat sätt än genom sändandet av färdbiljetterna underrättat M.S. om beslutet att bevilja förskott. Någon anteckning om förskottet i enlighet med kungörelsen (1973:261) om utbetalning av vissa ersättningar i mål eller ärende vid domstol, m.m., har inte heller gjorts på kallelsen.
Det framstår inte som skäligt att en sanktion som behövs för att möjliggöra ett effektivt domstolsarbete och för att motverka att förhandlingar ställs in, i en situation som den förevarande riktas mot ett vittne som dels underrättat rätten om sin adress, dels i god tid före huvudförhandlingen meddelat att han av ekonomiska skäl var förhindrad att inställa sig om han inte beviljades förskott samt i föreskriven ordning begärt sådant förskott, men rätten sänt färdbiljetter till en felaktig adress och inte på annat sätt underrättat vittnet om beslutet att bevilja förskott. Det har inte framkommit någon omständighet som talar för att M.S. ändå kände till att han beviljats förskott eller att han inte skulle ha inställt sig till förhandlingen om hovrätten hade underrättat honom om beslutet. På grund av det anförda får M.S. anses ha haft laga förfall för sin underlåtenhet att inställa sig till huvudförhandlingen. Beslutet om vite bör därför upphävas.
HD upphäver hovrättens beslut om utdömande av vite.
HD (justitieråden Hanson, Hensley, Kelley, Kirby, referent, och Rogers) meddelade den 30 mars 2017 följande beslut.
På åklagarens begäran kallades M.S. att höras som vittne vid en huvudförhandling i hovrätten den 2 juni 2016. Kallelsen, som var förenad med ett vite om 2 000 kr, delgavs Keller i april. När han inte inställde sig till förhandlingen, bedömde hovrätten att det inte var sannolikt att han hade laga förfall för sin frånvaro och dömde omedelbart ut vitet.
Till stöd för sitt överklagande har M.S. anfört sammanfattningsvis följande. När han fick kallelsen meddelade han hovrätten att han vid tiden för förhandlingen skulle befinna sig på Rhodos för arbete. Han fick besked från en handläggare i hovrätten om att hovrätten skulle stå för hans kostnader för resa till förhandlingen. Han lämnade handläggaren besked om vilka biljetter han behövde. Han trodde att hovrätten skulle skicka biljetter men det kom inga. Han tycker att han har gjort vad han kunde förväntas göra.
Den som ska höras som vittne ska enligt 36 kap. 7 § RB kallas att infinna sig vid förhandling inför rätten vid vite. Om vittnet uteblir, ska rätten pröva om vitet ska dömas ut.
Om det är sannolikt att den som har underlåtit att enligt rättens beslut infinna sig eller i övrigt fullgöra något i rättegången har laga förfall för sin underlåtenhet, ska underlåtenheten inte leda till någon påföljd (32 kap. 6 § första stycket RB). Den som på grund av någon särskild omständighet kan antas ha laga förfall, ska dock först beredas tillfälle att komma in med utredning om detta (samma paragraf andra stycket). Laga förfall är när någon genom avbrott i allmänna samfärd­seln, sjukdom eller annan omständighet, som inte bort förutses eller rätten annars finner utgöra giltig ursäkt, har hindrats att fullgöra vad som ålegat honom eller henne (32 kap. 8 § första stycket).
Av förarbetena till rättegångsbalken framgår att som laga förfall kan godtas inte bara absoluta hinder utan varje omständighet av den beskaffenheten att det inte skäligen kan krävas att parten ska närvara eller i övrigt vara verksam i rättegången (se NJA II 1943 s. 420). Om någon som har kallats att inställa sig till domstolen uteblir därför att han eller hon inte har pengar till resan, kan detta därför utgöra laga förfall. Hänsyn måste dock tas till vilka möjligheter som den kallade har att finansiera resan genom förskott från det allmänna, något som i praktiken innebär att ett vittne normalt inte kan åberopa brist på pengar som laga förfall. (Jfr NJA II 1943 s. 420 och 490, NJA 2007 s. 275, Berry m.fl., Nya rättegångsbalken, 1949, s. 441 f. och Daniels m.fl., Jones, oktober 2016, Zeteo, kommentaren till 32 kap. 8 § under ”Närmare om de omständigheter som kan grunda laga förfall”.)
Behovet av effektivitet i rättsväsendet talar för att det bör ställas höga krav på en enskild som involveras i ett domstolsförfarande, t.ex. genom en kallelse att inställa sig till en förhandling. Den som har ålagts att fullgöra något, såsom att inställa sig till en förhandling, kan normalt inte ursäkta sig med att han eller hon har missförstått de besked som domstolen har lämnat. Samtidigt har den enskilde anledning att förvänta sig att domstolen lämnar tydlig och korrekt information och kommunicerar med honom eller henne på ett förutsebart sätt. Om ett missförstånd har sin grund i en felaktighet eller otydlighet på domstolens sida, kan detta i ett enskilt fall medföra att den enskilde anses ha laga förfall. (Se NJA 2000 s. 578, NJA 1996 not C 36 och NJA 2002 not C 34.)
Vid bedömningen av om den enskilde har laga förfall måste också vägas in vad saken gäller. Utdömande av vite utgör en straffliknande påföljd. I rättspraxis har detta ansetts medföra att det ligger mindre nära till hands att låta en part svara för missförstånd som har berott på någon annans försummelse. (Se NJA 1989 s. 71, där den enskildes missförstånd inte berodde på domstolen utan på den enskildes eget ombud och vitet ändå inte dömdes ut.)
Vitets straffliknande karaktär gör det också naturligt att tillerkänna den, som kan komma att förpliktas att betala vite, rättssäkerhetsgarantier av det slag den som har blivit anklagad för brott har enligt Europakonventionen (jfr artikel 6.3). Om det finns någon indikation på att den enskilde har laga förfall, är det därför angeläget att han eller hon - i enlighet med 32 kap. 6 § andra stycket RB - ges tillfälle att yttra sig innan ett förelagt vite döms ut.
Det är också naturligt att rätten, innan den tar ställning till en fråga om utdömande av vite, noga går igenom det material som är tillgängligt och som kan belysa frågan om den enskilde har laga förfall. Om frågan aktualiseras i samband med att ett vittne har uteblivit, räcker det normalt inte med en kontroll av kallelse och delgivningskvitto. Som regel bör en ytterligare undersökning göras, t.ex. en mera noggrann genomgång av akten. Omständigheterna kan också påkalla att det ställs frågor till närvarande parter, till rättens kansli eller - om det behövs för att undanröja oklarheter - till utomstående.
Om det efter en sådan undersökning framstår som sannolikt att den enskilde har laga förfall, ska givetvis något vite inte dömas ut. Om det däremot visserligen inte är sannolikt att laga förfall föreligger men ändå finns någon positiv indikation i den riktningen, så ska rätten skjuta upp frågan om utdömande av vitet och ge den enskilde tillfälle att göra sannolikt att han eller hon har haft laga förfall. Rätten bör alltså i denna situation försöka etablera en kontakt med den enskilde. Detta behöver inte ske genom ett skriftligt föreläggande utan kan vanligen göras genom ett telefonsamtal eller genom ett mejl till den e-postadress som den enskilde själv har använt. I det fallet att inga som helst tecken tyder på att den enskilde har laga förfall, bör vitet dömas ut direkt. (Jfr prop. 1986/87:89 s. 168 f., jfr angående användande av mejl även NJA 2015 s. 315 p. 7.)
Av utredningen i målet framgår att M.S. kallades till hovrättens förhandling vid äventyr av vite. Kallelsen innehöll information om att han hade rätt till ersättning för sin medverkan, att han kunde få förskott för ersättning för resa och att han kunde vända sig till hovrätten angående detta. I kontakt med hovrättens kansli förklarade han att han behövde hjälp med resan mellan Rhodos och Karlstad, eftersom han inte skulle klara kostnaden själv. Han lämnade också besked om de flyg- och tågbiljetter som hovrätten kunde beställa åt honom.
I slutet av april skickade hovrättens kansli biljetter för resan. Handlingarna översändes med e-post. M.S. hade några veckor tidigare lämnat hovrätten uppgift om en viss e-postadress. Biljetterna skickades emellertid inte till den adressen utan till en annan adress, som ett och ett halvt år tidigare hade använts för kommunikation mellan tingsrätten och M.S. I handlingarna finns ingenting som tyder på att M.S. hade uppmanat hovrätten att använda den gamla adressen vid det här tillfället.
M.S:s uppgift att han vid tiden för förhandlingen befann sig på Rhodos och att han aldrig fick del av biljetterna får mot den angivna bakgrunden godtas. Det får också antas att det var dessa omständigheter som var orsaken till att han uteblev från förhandlingen.
Innan vitet dömdes ut, ålåg det hovrätten att inledningsvis undersöka om det fanns några positiva indikationer på att M.S. hade laga förfall för att utebli. Förelåg det sådana indikationer, borde hovrätten inte ha dömt ut vitet förrän han hade getts tillfälle att yttra sig.
Det förhållandet att biljetterna hade skickats till en äldre e-postadress skulle i och för sig kunna utgöra en indikation av detta slag. Vid tiden för förhandlingen synes emellertid beslutet om biljetterna och de kontakter som hade förekommit mellan M.S. och hovrättens kansli inte ha dokumenterats i hovrättens akt. På föreliggande underlag går det därför inte att säga om det var fel av hovrätten att - i den aktuella beslutssituationen - inte låta M.S. yttra sig.
Det finns därför inte anledning att upphäva vitesbeslutet redan på formella grunder. I stället ska prövas - i ljuset av den utredning som är tillgänglig i HD - om vitesbeslutet var riktigt i sak, dvs. om M.S. hade laga förfall för att utebli.
Som ovan har framhållits får det antas att anledningen till att M.S. uteblev från förhandlingen var att han saknade biljetter för resan. Detta berodde i sin tur, såvitt nu kan bedömas, på att hovrätten skickade de utlovade biljetterna till fel e-postadress. I en sådan situation får det, typiskt sett, anses föreligga laga förfall.
Det kan i och för sig sägas att M.S. borde ha tagit en ytterligare kontakt med hovrätten för att förhöra sig om vad som hade hänt med biljetterna. Eftersom det grundläggande misstaget låg på domstolens sida, bör emellertid hans underlåtenhet att kontakta hovrätten inte tillmätas någon avgörande vikt.
Vad som har framkommit innebär alltså att M.S. hade laga förfall för sin utevaro. Vitesbeslutet ska därför upphävas.
HD upphäver hovrättens beslut om utdömande av vite.
HD:s beslut meddelat: den 30 mars 2017.
Mål nr: Ö 2923-16.
Lagrum: 32 kap. 6 och 8 §§ RB.
Rättsfall: NJA 1989 s. 71, NJA 2000 s. 578, NJA 2007 s. 275, NJA 2015 s. 335, NJA 1996 not C 36 och NJA 2002 not C 34.