Fråga om beräkning av skadestånd vid skada på katt (I) och hund (II).
E.F. yrkade efter stämning å T.L. vid Stockholms TR att T.L. skulle förpliktas att till honom betala 6 086 kr 50 öre jämte ränta. T.L. bestred yrkandet. Han vitsordade det yrkade beloppets skälighet i och för sig.
TR:n (rådmannen Miller) anförde i dom d. 1 mars 1999: Grunder och sakframställning.
E.F. Den 5 maj 1995 blev hans katt jagad och biten av T.L:s hund på gångvägen utanför fastigheten Reimersholmsgatan 53 i Stockholm. Han fick reda på det inträffade av en flicka som sett det hela och kallat på djurambulans. Han följde med i ambulansen till Bagarmossens djursjukhus. Katten hade fått sår, käkskador och en hjärnskakning. Katten repade sig men enligt veterinären var hjärnskakningen så allvarlig att katten inte skulle bli samma katt som innan. På rekommendation av veterinären avlivades därför katten d. 9 maj 1995. På kvällen d. 5 maj 1995 fick han efter dörrknackning i fastigheten Reimersholmsgatan 53 reda på att det troligen var T.L:s hund som bitit hans katt. Han lade en lapp i T.L:s brevlåda. T.L. hörde av sig till honom samma kväll och sade att det skulle ordnas upp. Senare i maj 1995 lovade T.L. att han skulle stå för samtliga kostnader upp till 6 000-8 000 kr. Den 11 och d. 12 maj 1995 tillställde han T.L. fakturor om totalt 6 186 kr 50 öre. Fakturorna upptog kostnaderna för djurambulans med 431 kr, för vård och avlivning på djursjukhuset med 5 637 kr, för resa från djursjukhuset med 18 kr 50 öre samt för kattens inköpspris med 100 kr. T.L. har betalat 100 kr av det fakturerade beloppet avseende kattens värde. T.L:s hund har orsakat skadorna på hans katt och T.L. är därför skyldig att ersätta honom kostnaderna härför.
T.L. Det är riktigt att hans hund bet E.F:s katt d. 5 maj 1995 och att han tog kontakt med E.F. samma kväll. Det är vidare riktigt att de hade kontakt ytterligare några gånger under maj 1995. De pratade förlikning men han har aldrig erbjudit sig att stå för alla kostnader upp till 6 000-8 000 kr. Han tog kontakt med Folksam med anledning av skadehändelsen. Enligt Folksam är han skyldig att ersätta kostnaderna för skador som hans hund orsakat dock högst till kattens marknadsvärde, i detta fall högst 500 kr. Han har betalat E.F. vad denne har begärt för katten, nämligen 100 kr. Eftersom han redan har ersatt Henry för värdet av katten är han inte skyldig ersätta E.F. för ytterligare kostnader. Att vårda ett djur till vilket pris som helst är var och ens sak, men att kräva full ersättning för kostnaderna är orimligt. E.F. har hur som helst varit medvållande till den uppkomna skadan genom att släppa ut en oförsäkrad katt ensam i stan.
Domskäl. Enligt 6 § lagen (1943:459) om tillsyn över hundar och katter skall en hundägare oberoende av vållande ersätta skada som hunden orsakar.
I målet är ostridigt att T.L:s hund Ramirez 5 maj 1995 skadat E.F:s katt. T.L. är i sin egenskap av hundägare skadeståndsskyldig gentemot E.F. för den skada hans hund orsakat. I målet är inte visat att E.F. varit försumlig vad gäller tillsynen av katten eller på annat sätt varit medvållande till skadan. Att katten inte varit försäkrad bör inte föranleda att skadeståndet jämkas. Vid sådant förhållande skall T.L. utge fullt skadestånd.
T.L. har gjort gällande att han är ansvarig för skadan upp till kattens marknadsvärde, i detta fall 100 kr. Enligt TR:ns mening kan T.L:s skadeståndsansvar i ett fall som detta inte begränsas till marknadsvärdet eftersom kattens liv eventuellt hade kunnat räddas med hjälp av vårdinsatserna. E.F. har ostridigt haft kostnader för ambulanstransport, vård och avlivning av katten samt resa med sammanlagt 6 085 kr 50 öre. Dessa kostnader, som måste anses ha varit befogade i den uppkomna situationen, bör E.F. få ersättning för. Käromålet skall sålunda bifallas.
Domslut. T.L. skall till E.F. betala 6 086 kr 50 öre jämte ränta enligt 6 § räntelagen (1975:635) på 449 kr 50 öre från d. 11 juni 1995 och på 5 637 kr från d. 12 juni 1995, allt till dess full betalning sker.
T.L. överklagade i Svea HovR och yrkade att HovR:n skulle ogilla E.F:s talan till den del det yrkade skadeståndet överstiger 725 kr jämte ränta.
E.F. bestred ändring.
HovR:n (hovrättspresidenten Fisher samt hovrättsråden Sandoval, referent, och Williams) anförde i dom d. 12 nov. 1999: Parterna har här åberopat väsentligen samma omständigheter och utredning som vid TR:n. T.L. har dock här frånfallit invändningen om medvållande från E.F:s sida. T.L. har sammanfattat grunderna för sin talan enligt följande.
Inom skadeståndsrätten betraktas skada på djur som en sakskada. Enligt 5 kap. 7 § skadeståndslagen omfattar ersättning för sakskada sakens värde eller reparationskostnad och värdeminskning. I skadeståndsrättslig praxis har bestämmelsen tillämpats så att ersättning inte utges för reparationskostnad om denna överstiger sakens värde. E.F. hade köpt katten för 100 kr. Detta får således antas utgöra djurets ekonomiska värde (marknadsvärde).
Det medgivna beloppet om 725 kr avser kostnader som var förenade med att transportera katten till djursjukhuset, E.F:s reskostnader och kostnader för att avliva katten.
Domskäl. Den ersättning som E.F. yrkat avser, utöver vad som nu medgetts av T.L., kostnader för vård av katten på djursjukhuset. Skada på djur utgör en sakskada och som T.L. har framhållit skall skadeståndet för en sådan skada omfatta ersättning för sakens värde eller reparationskostnad och värdeminskning (5 kap. 7 § 1 skadeståndslagen). I praxis har denna bestämmelse vanligen tillämpats så att skadeståndsskyldigheten bestäms till det lägre av dessa belopp; om reparationen skulle kosta mer än inköp av en likvärdig vara - här en katt - skulle alltså inte utgå högre ersättning än kostnaden för ersättningsvaran. Enligt HovR:ns mening kan emellertid inte denna "objektiva värdeersättning" alltid och fullt ut vinna tillämpning. I doktrinen har också, med hänvisning till avgörandet NJA 1971 s. 126, uttalats att omständigheterna kan vara sådana att det är befogat att den skadelidande utför en reparation på skadevållarens bekostnad även om kostnaden härför skulle överstiga sakens värde (Hellner, Skadeståndsrätt, 1995, s. 419 och Leblanc, Skyddsändamål och adekvans, 1993, s. 488). Beträffande sällskapsdjur som kommer till skada har i doktrinen vidare uttalats att en i förhållande till djurets marknadsvärde hög veterinärkostnad måste accepteras. En skadevållare skall alltså inte kunna kräva att djuret avlivas och att ett nytt införskaffas (Leblanc, a.a. s. 489).
Enligt HovR:ns mening bör en skadelidande ägare till ett sällskapsdjur vara berättigad till ersättning av skadevållaren för vårdkostnader som överstiger djurets marknadsvärde under förutsättning att vårdkostnaderna är skäliga. Vid skälighetsbedömningen måste vårdinsatsernas art och omfattning beaktas och dessa måste också - åtminstone i någon mån - relateras till djurets marknadsvärde. Ingenting har framkommit som tyder på att de vårdinsatser som ägnades E.F:s katt var medicinskt ogrundade; vårdens art och omfattning förefaller ha beslutats av en veterinär som må ha gjort den bedömningen att kattens liv kunde räddas. Kostnaderna för denna vård torde inte ha överstigit vad en kattägare normalt kan antas vara beredd att ta på sig under de omständigheter som förelåg.
TR:ns dom skall på anförda skäl stå fast.
Domslut. HovR:n fastställer TR:ns domslut.
T.L. (ombud försäkringsjuristen Williams) överklagade och yrkade att skadeståndet skulle sättas ned till 725 kr.
E.F. bestred ändring.
T.L. åberopade ett utlåtande av jur. Smith Målet föredrogs.
Föredraganden, RevSekr S. föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande dom: Domskäl. Enligt 5 kap. 7 § skadeståndslagen omfattar skadestånd med anledning av sakskada ersättning för sakens värde eller reparationskostnad och värdeminskning, annan kostnad till följd av skadan samt inkomstförlust. eller intrång i näringsverksamhet. Full gottgörelse skall i princip lämnas för den förlust som den skadelidande drabbats av till följd av skadan.
Enligt förarbetena till skadeståndslagen skall värdet av den skadade egendomen bestämmas enligt de principer som utbildats i rättstillämpningen. Vid totalskada ersätts som regel återanskaffningskostnaden med avdrag för ålder och bruk. Skadeståndet kan också beräknas efter försäljningspriset och bruksvärdet. Även vid partiell skada kan ersättningen beräknas på olika sätt. Skadeståndslagen anger beräkning efter reparationskostnaden med möjlighet till tillägg för värdeminskning men även andra beräkningsmetoder är möjliga. Ersättning för reparationskostnader tillämpas som regel endast om det leder till ett för den skadeståndsskyldige förmånligt resultat. Skulle reparationskostnaden överstiga kostnaden för återanskaffning av ett likvärdigt föremål har den skadelidande som regel därför inte rätt till högre ersättning än vad som motsvarar återanskaffningskostnaden. I vissa fall kan dock den skadelidandes intresse av att få reparera föremålet vara så rimligt att kostnaden måste godtas (jfr NJA II 1973 s. 739 ff, Hays, Skadeståndsrätt, 1995, s. 416 ff., Mclean, Skadeståndsrätt, 1972, s. 199, Strahl, Om skada och vinning vid förmögenhetsbrott, 1948, s. 17 ff. och NJA 1971 s. 126).
Enligt 5 kap. 7 § punkt 2 skadeståndslagen omfattar skadestånd med anledning av sakskada även annan kostnad till följd av skadan. Som exempel på de utgifter som skall ersättas omnämns i motiven utgifter för transport av det skadade föremålet, kostnad för besiktning och värdering samt andra utgifter som varit nödvändiga för att begränsa skadeverkningarna.
Det får antas att en första undersökning som regel utförs när ett skadat husdjur kommer in med djurambulans till veterinär eller djursjukhus. Om skadorna vid ett första påseende inte är mycket omfattande torde en kostnad för en sådan undersökning inte kunna undvikas för djurets ägare. Det kan inte heller krävas att ägaren redan vid ankomsten till djursjukhus eller veterinär skall låta avliva sitt husdjur innan någon undersökning har utförts för att fastställa skadornas omfattning. En första undersökning av veterinär är också närmast att jämställa med sådana besiktnings- och värderingskostnader som anges i motiven. Av E.F:s yrkanden kan i vart fall 1 715 kr anses motsvara sådana kostnader som varit förenade med en första undersökning vid ankomsten till djursjukhuset (poliklinikavgift 260 kr, jouravgift 100 kr och undersökning/behandling 1 355 kr). T.L. skall därför utöver det belopp som han redan medgivit förpliktas att till E.F. utge 1 715 kr jämte ränta.
De principer som utbildats i rättstillämpningen för hur värdet av skadad egendom skall bestämmas kan inte fullt ut vinna tillämpning vid skador på levande djur. Det måste för envar anses högst rimligt att ägaren till ett skadat husdjur i vissa fall skall ha rätt att få ersättning för skäliga vårdkostnader även om kostnaden för att anskaffa ett nytt husdjur av samma ras och ålder skulle uppgå till ett lägre belopp. För att en i förhållande till djurets värde hög veterinärkostnad skall accepteras måste utredningen visa att det av medicinska skäl var motiverat att vårda djuret. Efter en första undersökning bör det oftast vara möjligt att få besked om vilka behandlingsinsatser som kan erfordras och vilken prognos veterinären kan ge om djurets möjligheter att tillfriskna.
Av utredningen framgår att T.L:s hund hade huggit katten i halsen och att den upprepade gånger hade dängt katten i marken. Katten hade då den avlivades bl.a. ett infekterat sår och hjärnskakning. Utredningen visar också att katten inte kunde äta själv. Efter den första inledande undersökningen måste det därför ha stått klart att kattens skador var allvarliga. Någon utredning föreligger inte som visar vilka medicinska bedömningar veterinären gjorde när vårdinsatserna påbörjades. De uppgifter som E.F. lämnat ger inte ett tillräckligt stöd för att beslutet att fortsätta vården hade sin grund i enbart medicinska bedömningar. E.F. kan därför inte tillerkännas ersättning för de kostnader han haft för kattens fortsatta vård på djursjukhuset.
T.L. skall vid denna bedömning förpliktas att utge skadestånd till E.F. med 2 440 kr jämte ränta.
Domslut. Med ändring av HovR:ns dom förpliktar HD T.L. att till E.F. utge 2 440 kr jämte ränta enligt 6 § räntelagen till dess betalning sker på 449 kr 50 öre från d. 11 juni 1995 och på 1990 kr 50 öre från d. 12 juni 1995.
HD (JustR:n Turner, Davis, Baker, Pacheco och Ryan, referent) beslöt följande dom: Domskäl. Skadestånd med anledning av sakskada omfattar enligt 5 kap. 7 § 1 och 2 skadeståndslagen ersättning för dels sakens värde eller reparationskostnad och värdeminskning, dels annan kostnad till följd av skadan. Olika metoder kan användas vid beräkning av ersättningen. Vid totalskada kan sakens värde bestämmas med ledning av kostnaden för återanskaffning av ny egendom av motsvarande slag med avdrag för ålder och bruk eller av försäljningspriset eller bruksvärdet. Även vid partiell skada kan ersättningen bestämmas på olika sätt, antingen till skillnaden mellan återanskaffningsvärde och restvärde eller, som anges i lagen, till reparationskostnad och värdeminskning. Den sistnämnda metoden tillämpas som regel endast om den leder till ett för den skadeståndsskyldige förmånligt resultat. Skulle reparationskostnaden överstiga kostnaden för återanskaffning av ett likvärdigt föremål har den skadelidande därför i allmänhet inte rätt till högre ersättning än vad som motsvarar återanskaffningskostnaden. Särskilda omständigheter kan emellertid föranleda att ägaren likväl anses berättigad till ersättning på grundval av reparation (se NJA 1971 s. 126). Vid sådant förhållande kan den skadelidande alltså vara berättigad till ersättning för reparationskostnad även om denna överstiger föremålets värde i oskadat skick. Det bör dock krävas att det kan anses rimligt att reparera föremålet och att kostnaden för reparationen håller sig inom rimliga gränser (jfr Strahl, Fyra expropriationsrättsliga uppsatser, 1926, s. 171 ff, Ussing, SvJT 1941 s. 750 ff., Strahl, Skada och vinning vid förmögenhetsbrotten, 1948, s. 16 ff., Martinez, Skada och värde, 1953, s. 372 ff, Mclean, Skadeståndsrätt, 2 uppl., 1972, s. 198 ff., Leblanc, Skyddsändamål och adekvans, 1993, s. 488 ff. samt Hays, Skadeståndsrätt, 5 uppl., 1995, s. 416 ff.).
När det gäller att bestämma skadestånd i anledning av skada på ett sällskapsdjur kan detta i allmänhet inte betraktas som vilken sak som helst och det får därför anses rimligt att ägaren söker vård för djuret även om kostnaden härför kan beräknas komma att överstiga djurets ekonomiska värde. Det har inte framkommit någon omständighet som talar för att de vårdåtgärder som vidtogs med Butler katt var medicinskt ogrundade eller att de utgifter som han i övrigt ådrog sig för transport m.m. i samband med att han sökte vård för katten var omotiverade. De utgifter som E.F. sammanlagt ådrog sig i anledning av kattens skador och för vilka han begärt ersättning kan inte anses överstiga de kostnader som en kattägare rimligen kan beräknas vara beredd att ta på sig under de omständigheter som förelåg. HovR:ns domslut skall därför fastställas.
Domslut. HD fastställer HovR:ns domslut.
Carter förde vid Alingsås TR den talan mot C.B. och A.B. som framgår av TR:ns dom.
TR:n (lagmannen Karlen) anförde i dom d. 26 mars 1996: Bakgrund. Carter är ägare till hunden Perkins, född i september 1988. Perkins är en hanhund av Papillon-ras. Den 12 jan. 1994 blev Perkins överfallen och biten av en hund som tillhörde C.B. och A.B. C.B. och A.B. har ersatt Carter för hundens värde med 6 000 kr. De har vidare ersatt henne med 1 761 kr för annan kostnad till följd av skadan, varav 125 kr avser grundavgift hos veterinären, 1 056 kr kostnad för veterinärundersökning, 280 kr resor och 300 kr städning. Perkins är nu helt återställd från sina skador.
Yrkanden. Carter har yrkat att C.B. och A.B. solidariskt till henne skall förpliktas utge 17 325 kr jämte ränta enligt 6 § räntelagen från d. 1 nov. 1995 till dess betalning sker.
C.B. och A.B. har bestritt yrkandet men vitsordat kapitalbeloppet och räntan som skälig i och för sig.
Domskäl. Carter har som grund för sin talan anfört: C.B. och A.B. är skadeståndsskyldiga enligt 6 § 1 st. lagen (1943:459) om tillsyn över hundar och katter. Yrkandet avser fakturerade veterinärkostnader, 20 000 kr, ännu ej fakturerade veterinärkostnader, 4 506 kr, resor, 280 kr, och städning, 300 kr. Från dessa poster har avdrag gjorts med 7 761 kr som C.B. och A.B. erlagt till Carter
C.B. och A.B. har som grund för sitt bestridande anfört: Det vitsordas att de är skadeståndsskyldiga men de har redan erlagt full ersättning för skadorna.
TR:ns bedömning.
En hund är i skadeståndsrättslig mening att anse som en sak. Enligt 5 kap. 7 § 1 skadeståndslagen skall ersättning för sakskada omfatta sakens värde eller reparationskostnad och värdeminskning. Eftersom hunden alltjämt finns i behåll och fråga inte är om värdeminskning är det som kan komma i fråga ersättning för "reparationskostnad". De kostnader som uppkommit hos veterinären för vård och behandling av hunden är att bedöma som reparationskostnad. I praxis har intagits den ståndpunkten att den skadeståndsskyldige inte skall behöva utge ersättning för reparationskostnad med mer än sakens värde. Det är ostridigt mellan parterna att hundens värde vid skadetillfället var 6 000 kr, vilket Carter har fått ersättning för.
Enligt 5 kap. 7 § 2 skadeståndslagen kan man vid sakskada även få ersättning för annan kostnad till följd av skadan. Carter har, utöver städning och resor, fått ersättning för den grundavgift hon betalat hos veterinären samt kostnad för en första undersökning. I målet har framkommit att övriga kostnader hos veterinären avser vård och behandling av hunden. Detta är kostnader som är att hänföra till "reparationskostnader".
På grund av det anförda finner TR:n att Carter inte är berättigad till ersättning med mera än vad hon erhållit.
Domslut. Käromålet ogillas.
Carter överklagade i HovR:n för Västra Sverige och yrkade att HovR:n skulle bifalla hennes talan vid TR:n.
C.B. och A.B. bestred ändring.
HovR:n (hovrättsrådet Thimfors och hovrättsassessorn Williams) anförde i dom d. 29 mars 2000: Domskäl. Parterna har åberopat samma grunder som vid TR:n.
Carter har till utveckling av sin talan i HovR:n anfört följande. Perkins köptes som valp åt en av hennes döttrar och hade vid olyckstillfället levt ca sex år i familjen. Hon var mycket fäst vid hunden, som hade kommit att få en position som familjemedlem. Den främmande hundens angrepp på Perkins ägde rum när Perkins vistades på hennes egen tomt. Hon fick på sin arbetsplats besked om angreppet av en svåger, som hade kört hunden och dottern till en veterinär. Hon underrättades om att veterinären hade lagt ett första förband och att Perkins hade svåra bukskador och omedelbart måste få vård på djursjukhus för att överleva. Hon ville inte utsätta hunden för en operation om den ändå skulle behöva avlivas senare, och vid intaget till djursjukhuset diskuterades därför Rockys utsikter att klara sig. Någon tid för eftertanke fanns emellertid inte. Efter bukoperationen hade det akuta livshotet avvärjts och det brutna frambenet opererades framgångsrikt två dagar senare. Perkins är i dag vid god vigör och har inte haft några men av skadorna. Hunden var vid tillfället oförsäkrad, främst beroende på hennes ekonomiska situation som ensamstående mor med tre barn. Hon har ännu inte lyckats betala hela veterinärkostnaden; av det fakturerade beloppet kvarstår 14 506 kr obetalt.
En skada på ett djur utgör en sakskada, och såsom TR:n har uttalat omfattar skadeståndet för en sådan skada ersättning för sakens värde eller reparationskostnad och värdeminskning. Den skadeståndsskyldige behöver normalt utge endast det lägre av dessa belopp, men det kan finnas fall där omständigheterna bör föranleda en annan bedömning (se NJA 1971 s. 126 och Hays, Skadeståndsrätt, 5 uppl. 1995 s. 419). Ett sådant fall föreligger enligt en i doktrinen med hänvisning till tysk rätt framförd mening om ett husdjur, såsom en hund eller en katt, skadas. Man måste enligt denna mening acceptera även en i förhållande till djurets marknadsvärde hög veterinärkostnad; skadevållaren skall inte kunna kräva att djuret avlivas och att ett nytt skaffas i dess ställe. (Se Leblanc, Skyddsändamål och adekvans. Om skadeståndsansvarets gränser. 1993 s. 488 f.).
HovR:n finner av vad som har upplysts i målet att Carter hade beaktansvärda skäl för att påfordra veterinärvård av hunden och att hon därför är berättigad till ersättning på grundval av vården. Vid den vidare prövningen av ersättningens storlek beaktar HovR:n att kostnaderna för
veterinärvården visserligen uppgick till omkring fyra gånger hundens marknadsvärde, men att de inte kan sägas ha varit så höga att de översteg vad man rimligen kunde vänta att en hundägare skulle utge; det kan i sammanhanget nämnas att enligt numera vanligen förekommande försäkringar av hundar högsta ersättningsbelopp för veterinärkostnader är 15 000 kr. Vid angivna förhållanden finner HovR:n att M.W:s skadeståndstalan skall bifallas.
Domslut. Med ändring av TR:ns dom förpliktar HovR:n C.B. och A.B. att solidariskt till Carter betala 17 325 kr jämte ränta enligt 6 § räntelagen från d. 1 nov. 1995 till dess betalning sker.
Referenten, hovrättsrådet Lindskog, var skiljaktig och anförde följande: Jag anser i likhet med majoriteten att Carter hade beaktansvärda skäl för att påfordra veterinärvård av hunden och att hon därefter är berättigad till ersättning på grund av vården. I målet har emellertid upplysts att den högsta ersättningen vid veterinärförsäkring uppgår till 15 000 kr. Jag anser att den sammanlagda ersättning Carter skall erhålla inte rimligen bör överstiga detta belopp. I följd härav ändrar jag TR:ns dom på så sätt att makarna B. förpliktas att till Carter utge 7 239 kr jämte ränta från d. 1 nov. 1995 till dess betalning sker.
C.B. och A.B (ombud för båda försäkringsjuristen U.B.) överklagade och yrkade att käromålet skulle ogillas. Carter (ombud advokaten Fuentes) bestred ändring. C.B. och A.B. åberopade utlåtande av jur. Smith
Målet föredrogs.
Föredraganden, RevSekr Delacruz föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande dom: Domskäl. Enligt 5 kap. 7 § 1 skadeståndslagen kan ersättning för sakskada omfatta ersättning för sakens värde eller reparationskostnad och värdeminskning. M.W:s yrkande i målet avser ersättning för veterinärvård i anledning av skadorna på hennes hund. Det är i målet upplyst att hunden blev helt återställd efter den genomgångna veterinärvården. M.W:s yrkande avser således, med tillämpning av den terminologi som används i skadeståndslagen, ersättning för reparationskostnad. Enligt doktrin och praxis tillämpas som huvudregel att ersättningen för reparationskostnad inte kan bestämmas till ett högre värde än vad som motsvarar det skadade objektets återanskaffningsvärde (se Hellner, Skadeståndsrätt 5 uppl., 1995 s. 419 och NJA 1971 s. 126). Det är ostridigt att hundens ekonomiska värde vid skadan uppgick till 6 000 kr. Frågan i målet blir då om det i förevarande fall föreligger särskilda skäl att frångå den nyss angivna huvudregeln och bestämma ersättningen för reparationskostnad till ett högre belopp än vad som motsvarar hundens marknadsvärde.
Av det ovan angivna rättsfallet, NJA 1971 s. 126, får anses framgå att det kan finnas fall där omständigheterna motiverar att undantag görs från huvudregeln (jfr Mclean, Skadeståndsrätt 1972, s. 199 och Strahl, Om skada och vinning vid förmögenhetsbrott, 1948, s. 17 ff. I doktrinen har det också uttalats att det just beträffande skador på husdjur kan finnas skäl att göra en sådan bedömning (se Leblanc, Skyddsändamål och adekvans. Om skadeståndsansvarets gränser, 1993, s. 488 f).
HD finner att det i ett fall som det förevarande, där en hund skadats, kan finnas skäl att bedöma även vårdkostnader som överstiger djurets marknadsvärde som skadeståndsrättsligt ersättningsgilla. En sådan bedömning får göras utifrån vad som kan anses vara skäligt med hänsyn till omståndigheterna i det enskilda fallet. Vårdinsatsernas art och omfattning måste stå i rimlig proportion till arten och svårheten av de skador hunden ådragit sig.
Det är utrett att Carter i omedelbar anslutning till skadan konsulterade veterinär. Denne kunde konstatera att hundens skador var livshotande och att det krävdes en omedelbar operation för att rädda hundens liv. Efter att detta ingrepp utförts bedömde veterinären att hundens skador var av sådan art att prognosen för att de flesta funktioner borde kunna återkomma med fortsatt behandling var god. Mot bakgrund av de besked Carter erhållit av veterinären framstår det inte som rimligt att kräva att hon utifrån rent ekonomiska överväganden om att veterinärkostnaden skulle kunna komma att överstiga hundens marknadsvärde borde ha beslutat att omedelbart låta avliva hunden. Carter får således anses ha haft beaktansvärda skäl för att påfordra veterinärvården. Det av henne yrkade beloppet kan inte anses överstiga vad en hundägare normalt kan antas vara beredd att ta på sig under de omständigheter som förelåg. HovR:ns domslut skall därför fastställas.
Domslut. HD fastställer HovR:ns domslut.
HD (JustR:n Turner, Davis, Baker, Pacheco och Ryan, referent) beslöt följande dom: Domskäl. Skadestånd med anledning -- se HD:s dom under I --- Hellner, Skadeståndsrätt, 5 uppl., 1995 s. 416 ff.).
När det gäller att bestämma skadestånd i anledning av skada på ett sällskapsdjur kan detta i allmänhet inte betraktas som vilken sak som helst och det får därför anses rimligt att ägaren söker vård för djuret även om kostnaden härför kan beräknas komma att överstiga djurets ekonomiska värde. Det har inte framkommit någon omständighet som talar för att de vårdåtgärder som vidtogs med M.W:s hund var medicinskt ogrundade eller att de utgifter som hon i övrigt ådrog sig för transport m.m. i samband med att hon sökte vård för hunden var omotiverade. De utgifter som Carter sammanlagt ådrog sig i anledning av hundens skador och för vilka hon begärt ersättning kan inte anses överstiga de kostnader som en hundägare rimligen kan beräknas vara beredd att ta på sig under de omständigheter som förelåg. HovR:ns domslut skall därför fastställas.
Domslut. HD fastställer HovR:ns domslut.
HD:s domar i de båda målen meddelades d. 22 febr. 2001 (målen nr T 5150-99 och T 1692-00).