Påföljd för allmänfarlig vårdslöshet, grovt brott, som begåtts av en 20-åring.
Allmän åklagare väckte vid Gotlands TR åtal mot D.A., född d 23 juli 1972, för allmänfarlig vårdslöshet, grovt brott, enligt följande gärningsbeskrivning: D.A. har d 17 febr 1993 som värnpliktig vid 23 komp A 7 och bilförare i en ammunitionsgrupp under bataljonsövning på Tofta skjutfält, Gotlands kommun, av oaktsamhet, genom att umgås ovarsamt med eld, framkallat fara för explosion och därigenom fara för annans liv eller hälsa och omfattande förstörelse av annans egendom. Ovarsamheten med eld har bestått i att D.A., i strid mot säkerhetsbestämmelserna om begagnande av eld, i hytten på "sin" ammunitionslastbil med en last av omkring 4 ton stridsladdad ammunition tänt sitt rödspritkök. - Brottet är grovt enär D.A. medvetet åsidosatt viktiga säkerhetsbestämmelser för egen bekvämlighets skull och en explosion i ammunitionslastbilen skulle fått förödande effekt på annans liv och egendom.
TR:n (ordf lagmannen Petersen) anförde i dom d 7 sept 1993: Domskäl. D.A. har erkänt att han tänt rödspritköket i lastbilshytten. Åklagaren har till utveckling av åtalet anfört bl a följande. D.A. hade fått utbildning som lastbilsförare. Under den aktuella bataljonsövningen förde han och ansvarade för den med stridsladdad ammunition lastade lastbilen, som ingick i en av två pjäsgrupper på platsen. Ett tjugotal värnpliktiga uppehöll sig i närheten av lastbilen. Gällande Säkerhetsinstruktion medger inte eld eller rökning inom 12 m från ett sprängupplag, som det här var fråga om.
D.A. har uppgivit i huvudsak följande. Han ryckte in i det militära d 17 aug 1992 och började en månad senare att köra lastbil. Han hade fått åtta timmars säkerhetsutbildning och kände till förbudet mot eld och rökning. På platsen i fråga fanns två troppar och en ammunitionslastbil på varje. Vid det aktuella tillfället satt han i sin lastbil och skulle koka te. Han tände därför spritköket. Bränslet till detta förvarade han i en plastbehållare bakom ryggstödet till förarstolen. Han hällde upp bränsle i köket och tände detta. Spritköket stod på panelen mellan stolarna. Han hade inte hunnit sätta dit vattenkärlet innan en major kom. Han tänkte inte på faran. Vid tillfället fanns inget papper och inte heller hans sovsäck i förarhytten.
På åklagarens begäran har vittnesförhör ägt rum med bl a majoren K.L., som berättat följande. På morgonen d 17 febr 1993 begav han sig till förbandet. Då han i gryningen stannade bilen på vägen vid en uppställningsplats, såg han ett ljus fladdra till. Då man i princip aldrig får elda på grupperingsplatser, rusade han därför mot skenet. Han såg ett ljus komma från en öppen låga i en terränglastbil, som stod där pjäsgruppen fanns. Inne i lastbilshytten satt Baker och hade öppen eld på sitt spritkök. På K.L:s tillsägelse släckte D.A. elden direkt. Han upptäckte då att det var en ammunitionsbil, varför han var tvungen att gå därifrån för att samla sig. Han kunde inte i sin "vildaste fantasi" tänka sig att någon skulle sitta inne i en hytt till en sådan lastbil med öppen eld. Spritköket stod ostadigt och om Baker skulle ha råkat stöta till det, skulle han ha kunnat få sprit på kläderna, som börjat brinna. I hytten förvaras personlig utrustning och handlingar. Tändpatroner, som är extra känsliga, skall också ligga i hytten, men han kan inte verifiera att så var fallet här. Som övningsledare hade han beordrat lastning av lastbilen, som har en lastkapacitet på 5 ton, med ca 4 ton last av stridsladdade granater, artilleriladdad ammunition mm. Det var inte meningen att denna skulle användas vid övningen, utan gruppen skulle få uppleva känslan av att leva i närheten av och lasta ammunition med sådan sprängkraft. Han har svårt att se följden av en explosion men en trolig effekt skulle kunna jämföras med den s k Järnaolyckan. Där var det visserligen fråga om dubbelt så mycket ammunition, men även i detta fall skulle det bara ha blivit en krater kvar. Sedan återvände han till D.A. och upplyste honom om att han inte kunde låta händelsen passera utan åtgärd. På en plats av detta slag rör sig 20 - 30 man ständigt runt lastbilen inom en radie på 50 m. Åklagaren har åberopat fotografier av lastbilen.
TR:n gör följande bedömning. Av vad som sålunda upptagits framgår att D.A. av oaktsamhet handlat så som åklagaren har påstått. Genom vittnesmålet och av omständigheterna i övrigt är också visat att handlandet framkallat påstådd fara. Åtalet är därför styrkt och D.A. således övertygad om allmänfarlig vårdslöshet. Med hänsyn till den effekt som handlandet kunnat medföra måste brottet bedömas som grovt.
Påföljdsfrågan. D.A. förekommer inte i kriminalregistret men dömdes d 10 okt 1990 av Nacka TR för försök till stöld till dagsböter. Straffvärdet för och i viss mån arten av den grova allmänfarliga vårdslöshet som D.A. övertygats om är sådant att fängelse bör följa därpå. Trots att han inte var fyllda 21 år då brottet begicks är förhållandena dock sådana att särskilda skäl får anses föreligga för att döma honom till fängelse. Vid bestämmandet av fängelsestraffets längd skall åldern beaktas.
Domslut. TR:n dömde D.A. enligt 13 kap 6 § 2 st BrB för allmänfarlig vårdslöshet till fängelse 2 mån.
D.A. överklagade i Svea HovR och yrkade att han skulle ådömas en lindrigare påföljd.
Åklagaren bestred ändring.
HovR:n (hovrättslagmannen Moon, referent, hovrättsrådet Vilgeus, Butler hovrättsassessorn Lewis samt nämndemännen Johnson och Hopkins) anförde i dom d 24 febr 1994: Domskäl. I enlighet med TR:ns i skuldfrågan inte överklagade dom skall Baker dömas för allmänfarlig vårdslöshet och brottet skall bedömas som grovt.
Brottet är sådant att fängelse skall följa på det. Det som här har kommit fram om D.A:s person och personliga förhållanden är inte tillräckligt för att välja annan påföljd. Det finns inte heller i fråga om straffmätningen anledning att frångå TR:ns bedömning.
TR:ns domslut skall följaktligen stå fast.
Domslut. HovR:n fastställer TR:ns domslut.
D.A. (offentlig försvarare advokaten P.L.) överklagade och yrkade att brottet inte skulle bedömas som grovt samt att påföljden under alla förhållanden skulle bestämmas till i första hand böter och i andra hand villkorlig dom.
Riksåklagaren bestred ändring.
I sin svarsskrivelse anförde Riksåklagaren bl a följande: Vid val av påföljd skall rätten fästa särskilt avseende vid omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse. Enligt 30 kap 4 § 2 st BrB får rätten som skäl för fängelse utöver brottslighetens straffvärde och art beakta att den tilltalade tidigare gjort sig skyldig till brott. Av förarbetena framgår att för det fall ett brott vid straffvärdebedömningen anses böra medföra ett års fängelse eller mer innebär det en presumtion för ett fängelsestraff. Vad avser brottets art framhålls det i förarbetena att vissa brott i praxis har ansetts motivera fängelse trots att de inte har särskilt högt straffvärde. Som exempel nämns i motiven rattfylleri, brott mot vapenlagen och misshandel samt vissa typer av skattebrott (prop 1987/88:120 s 100). Allmänfarlig vårdslöshet är inte omnämnt som ett sådant brott. I motiven framhålls möjligheten för domstolarna att vid påföljdsbestämningen av allmänpreventiva skäl beakta exempelvis att en brottslighet blivit mer utbredd eller antagit mer elakartade former (a a s 37 och 100). Sådana hänsynstaganden skall dock, enligt vad som uppges i motiven, i första hand vara en uppgift för lagstiftaren och bör endast med försiktighet göras av domstolarna.
Jag finner att det är av synnerlig vikt för den allmänna säkerheten inom försvaret att de säkerhetsföreskrifter som gäller såväl generellt som vid särskilda övningar inte åsidosätts. Säkerhetsföreskrifter vid handhavande av vapen och ammunition är därvid av särskild betydelse, i synnerhet för det fall ett åsidosättande innebär en fara också för andra människors liv.
Även om det brott D.A. befunnits skyldig till har ett högt straffvärde finner jag inte att enbart brottets straffvärde presumerar att en fängelsepåföljd skall väljas. Enligt min mening saknas också skäl att påstå att brottet allmänfarlig vårdslöshet generellt är att betrakta som ett artbrott. Jag kan inte heller med fog påstå att sådan brottslighet som det här är fråga om har antagit mer elakartade former eller blivit mer utbredd. Dock anser jag att en grov allmänfarlig vårdslöshet där någon medvetet åsidosätter säkerhetsbestämmelser och därigenom utsätter människor för livsfara är av sådan art att ett fängelsestraff är motiverat.
I förevarande fall finner jag att en sammanvägning av brottets straffvärde och art talar för att en fängelsepåföljd skall utdömas. Jag delar således domstolarnas bedömning vad avser utdömd påföljd.
Målet avgjordes efter huvudförhandling (Riksåklagaren genom byråchefen N.R.).
HD (JustR:n Lewis, Marquez, Ross, Kelly och Aguilar, referent) beslöt följande dom: Domskäl. D.A. har i HD uppgett att ammunitionslastbilen varit lastad med en avsevärt mindre mängd ammunition än som påståtts i åklagarens gärningsbeskrivning. Oavsett den närmare mängden måste emellertid brottet anses som grovt med hänsyn till att D.A. har allvarligt åsidosatt viktiga säkerhetsbestämmelser och att hans handlande inneburit en uppenbar risk för explosion med stor fara för annans liv och egendom.
D.A. hade när brottet begicks ännu inte fyllt 21 år. Det finns inte med hänsyn till brottets straffvärde och art särskilda skäl att döma honom till fängelse. Påföljden bör bestämmas till villkorlig dom i förening med ett kraftigt bötesstraff.
Domslut. HD ändrar HovR:ns dom på det sättet att påföljden bestäms till villkorlig dom och 80 dagsböter å 30 kr.
HD:s dom meddelades d 15 mars 1995 (nr DB 35).