Advokat som drev advokatrörelse i aktiebolag försattes i konkurs. Fråga om konkursboet var redovisningsskyldigt till bolaget för konkursförvaltararvode som efter konkursutbrottet tillerkänts advokaten och utbetalats till boet.
I ett vid Kristianstads TR anhängigt mål mellan Advokaten B. N. AB:s (BNAB) konkursbo, kärande, och B. N:s konkursbo, svarande, yrkade BNAB:s konkursbo i själva saken att TR:n skulle förplikta förutvarande advokaten B. N:s konkursbo att till BNAB:s konkursbo utge 61 250 kr avseende det arvode som Rogers tillerkänts av Brown för sitt sysslande med Quality Products Against Loss AB:s konkurs jämte ränta enl. 6 § räntelagen från dagen för delgivning av stämningsansökningen till dess betalning sker.
TR:n (rådmannen Jones) meddelade d. 26 jan. 1998 följande beslut: Sakomständigheterna i målet är ostridiga. Parternas tvist gäller frågan om Rogers i sin egenskap av konkursförvaltare skall anses ha arbetat i eget namn för BNAB:s räkning eller fortlöpande till BNAB överlåtit honom tillkommande förvaltararvoden samt, i följd därav, frågan huruvida B. N:s konkursbo är redovisningsskyldigt eller inte gentemot BNAB:s konkursbo för det i målet aktuella förvaltararvodet. Sistnämnda fråga är av omedelbar betydelse för utgången i målet och innefattar ett rättsligt spörsmål, vars prövning av HD kan antas vara av vikt för ledning av rättstillämpningen. Med hänsyn härtill och då parterna träffat sådant avtal som avses i 49 kap. 2 § RB, hänskjuter TR:n med tillämpning av 56 kap. 13 § RB frågan till HD:s prövning.
I TR:ns för HD tillgängliga handlingar ingick ett i brev till BNAB:s konkursbos ombud d. 21 jan. 1997 avgivet utlåtande rörande den aktuella rättsfrågan av dåvarande professorn, numera JustR Håstad.
Styrelsen för Sveriges advokatsamfund, som av HD beretts tillfälle att yttra sig, avgav vid sammanträde d. 23-24 nov. 2000 följande yttrande:
De flesta advokater bedriver idag sina verksamheter genom någon form av bolag, vilka bolag de facto uppbär advokatens arvoden även om advokaten utsetts att utföra uppdragen i eget namn. Regelmässigt bokförs, deklareras och redovisas mervärdesskatt för advokatens samtliga tillkommande arvoden i advokataktiebolaget. Advokaten personligen innehar normalt inte ens F-skattsedel. Att det förhåller sig på detta sätt medför att det finns en diskrepans mellan hur reglerna ursprungligen var tänkta att tillämpas och hur de faktiskt tillämpas. Denna diskrepans beror troligen på att de lagregler och den praxis som tillämpas vid förordnande av advokater för olika uppdrag inte genomgått samma genomgripande förändring som de regler och den praxis som tillämpas för den ekonomiska och beskattningsmässiga regleringen av advokatens verksamhet.
Den rättsfråga som skall avgöras i det ifrågavarande målet avser hur ovan angivna diskrepans juridiskt och sakrättsligt skall bedömas. Enligt Sveriges advokatsamfunds mening skulle den praxis och den branschsedvänja som sålunda tillämpas medföra att B. N:s konkursbo enligt 7 kap. 23 § KL är redovisningsskyldigt för det uppburna konkursförvaltararvodet till BNAB:s konkursbo.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, Allison, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut: Bakgrund. (Här hänvisas till vad som anförts under samma rubrik i HD:s beslut; red:s anm.)
Skäl. Det är ostridigt att B. N:s samtliga arvoden, även sådana han tillerkänts i egenskap av konkursförvaltare, oavkortade har kommit BNAB till del genom att beloppen satts in på BNAB:s bank- eller postgirokonto samt att BNAB till skillnad från Rogers varit registrerat för mervärdesskatt och innehaft F-skattebevis. Vidare är det mellan parterna ostridigt att Rogers inte tagit upp förvaltararvodena i sin självdeklaration utan erhållit lön från BNAB.
Vid ovan angivna förhållanden framgår det att Rogers i realiteten som löntagare varit anställd hos BNAB med uppgift att direkt för BNAB:s räkning utföra advokattjänster mot att BNAB fått tillgodogöra sig de ersättningar som tjänsterna genererat. Rogers får med hänsyn härtill anses ha varit redovisningsskyldig till BNAB för de ersättningar som utgått för de tjänster som han utfört i sin anställning.
En fråga är emellertid om vad som nu sagts gäller även uppburna ersättningar för konkursförvaltaruppdrag. Ett sådant uppdrag är av personlig natur och arvodet till förvaltaren bestäms genom beslut av rätten. Det torde dock inte finnas några sakrättsliga överväganden bakom det förhållandet att ett uppdrag som konkursförvaltare är personligt och det finns inte skäl att lägga någon särskild vikt i sakrättsligt hänseende vid att arvodet bestäms på angivet sätt. Rogers får därför anses ha varit redovisningsskyldig till BNAB för de ersättningar som han uppburit för konkursförvaltaruppdrag.
På grund av det anförda är B. N:s konkursbo i enlighet med bestämmelsen i 7 kap. 23 § 3 st. KL redovisningsskyldigt gentemot BNAB:s konkursbo för det i målet aktuella förvaltararvodet.
HD:s avgörande. HD förklarar att B. N:s konkursbo år redovisningsskyldigt gentemot Advokaten Rogers AB:s konkursbo för det i målet aktuella förvaltararvodet.
HD (JustR:n Richardson, Jenkins, Weaver, referent, och Pripp) fattade följande slutliga beslut: Bakgrund. Advokaten Bailey antogs år 1979 som ledamot av Sveriges advokatsamfund. År 1981 inregistrerades vid Patent- och registreringsverket Advokaten B.N. AB (BNAB), vars samtliga aktier ägdes av Rogers och vars firma tecknades av denne. BNAB hade som registrerad verksamhet att bedriva advokatverksamhet. BNAB har inte haft andra anställda än Rogers
BNAB har fakturerat B. N:s klienter och hans arvoden har flutit in direkt i BNAB och där bokförts som inkomst av näringsverksamhet. Samtliga arvoden, även de som har tillerkänts Rogers själv på grund av personliga uppdrag såsom konkursförvaltaruppdrag, har oavkortade kommit BNAB till del genom att beloppen har satts in på BNAB:s bank- eller postgirokonto. BNAB har till skillnad från Rogers varit registrerat för mervärdesskatt och även redovisat utgående mervärdesskatt belöpande på arvodena. BNAB har även, till skillnad från B. N., innehaft F-skattebevis. Rogers har inte vid något tillfälle tagit upp arvoden till beskattning i sin egen självdeklaration.
B.N:s arvoden har använts till att bestrida samtliga kostnader för verksamheten inklusive den lön som BNAB regelbundet utbetalat till Rojas har inte tillgodogjort sig annan ersättning för sitt arbete. Till säkerhet för de lån som BNAB upptagit har Rogers för BNAB:s räkning pantförskrivit företagshypoteksbrev. Rogers har inte pantförskrivit eller på annat sätt upplåtit säkerhetsrätt i arvoden.
Rogers kom att entledigas från sina uppdrag som konkursförvaltare i anledning av misstanke om brott. Den 23 febr. 1996 beviljades han på egen begäran utträde ur advokatsamfundet och d. 8 mars 1996 försattes såväl han själv som BNAB i konkurs vid Kristianstads TR.
Vid konkursutbrottet fanns upparbetade arvodesfordringar avseende arbete som Rogers utfört som förvaltare i olika konkurser. Han upprättade kostnadsräkningar avseende dessa. Genom beslut d. 26 juli 1996 av Brown i ett av de ifrågavarande konkursärendena tillerkändes Rogers arvode med 70 000 kr. Av beloppet har 61 250 kr betalats till hans konkursbo. BNAB:s konkursbo har vid Kristianstads TR väckt talan mot B. N:s konkursbo med yrkande att detta skall förpliktas att till BNAB:s konkursbo utge det sistnämnda arvodesbeloppet jämte ränta. B. N:s konkursbo har bestritt yrkandet.
TR:n har till prövning i HD hänskjutit frågan om Rogers i sin egenskap av konkursförvaltare skall anses ha arbetat i eget namn för BNAB:s räkning eller fortlöpande till BNAB överlåtit honom tillkommande förvaltararvoden samt, i följd därav, om B. N:s konkursbo är redovisningsskyldigt eller inte gentemot BNAB.s konkursbo för det i målet aktuella förvaltararvodet.
Sveriges advokatsamfund har avgett yttrande i målet.
BNAB:s konkursbo har åberopat följande. BNAB har haft som verksamhetsföremål att tillhandahålla advokattjänster, däri inbegripet konkursförvaltaruppdrag. Rogers har sedan i eget namn men för BNAB:s räkning utfört tjänster bl.a. som konkursförvaltare. På förhållandet mellan BNAB och Rogers är lagen (1914:45) om kommission analogt tillämplig. Anspråket på arvodet för B. N:s sysslande som konkursförvaltare i det aktuella konkursärendet har uppstått i BNAB då Rogers förordnades till konkursförvaltare (53 § 2 st. kommissionslagen). Genom BNAB:s tillhandahållande av B. N:s tjänster har arvodesfordran successivt tjänats in av BNAB i den takt Rogers utfört arbete. Då arvodesfordran till omstämt belopp har flutit in i B. N:s konkursbo äger BNAB:s konkursbo rätt att med stöd av 7 kap. 23 § KL utfå det influtna arvodet.
B. N:s konkursbo har anfört följande. Konstruktionen med ett kommissionärsförhållande är en uppenbar fiktion. Mellan BNAB och Rogers har aldrig träffats något i ord uttryckt avtal; det avtal som uppenbarligen finns har uppkommit helt och hållet genom B. N:s faktiska handlande. Rogers har uppgivit att han kan tänka sig att kommissionslagen skulle kunna vara tillämplig på förhållandet mellan honom och BNAB. Någon tanke härpå har han uppenbarligen inte haft då han mottog konkursförvaltaruppdragen eller i huvudsak utförde dessa. Ingenting i hans eller bolagets faktiska handlande talar för att det skulle ha förelegat ett kommissionsförhållande och inte en successiv överlåtelse av arvodes fordringar. Det saknas stöd i rättskällorna för att formulera en in dubioregel med innebörd att en advokat som utövar sin verksamhet i aktiebolagets form skall anses göra så genom ett kommissionsavtal. Tvärtom ligger det, åtminstone när det gäller verksamhet som konkursförvaltare, närmare till hands att anta motsatsen både med hänsyn till förbudet mot överlåtelse av konkursförvaltaruppdrag och till innehållet i rättsfallet NJA 1973 s. 42. Då ett aktiebolag inte kan förordnas som konkursförvaltare, ett konkursförvaltaruppdrag ej kan överlåtas och ett sådant uppdrag anses vara av särskilt personlig natur ifrågasätts om en advokat ens kan åta sig ett sådant uppdrag som mellanman för sitt advokataktiebolags räkning. Att det accepteras exempelvis i beskattningssammanhang att arvodena skall anses utgöra inkomst i aktiebolaget talar inte med någon styrka för att det civilrättsligt skall anses ha uppkommit ett kommissionsförhållande. Det ifrågasätts om svensk rätt ens har accepterat tanken på tjänstekommission, se Norris i Juridisk Tidskrift 1989-90 s. 213 ff. Tvärtom får Rogers anses genom successiva överlåtelser ha tillfört BNAB de inkomster i form av förvaltararvoden han uppburit. Möjligen kan det förhålla sig så att Rogers skall anses ha åtagit sig mot BNAB att tillföra bolaget de arvoden vartill han skulle komma att bli berättigad, men denna rätt är inte sakrättsligt skyddad utan kan endast göra BNAB:s konkursbo till en oprioriterad borgenär i B. N:s konkurs.
HD har berett parterna tillfälle att yttra sig i frågan om den omständigheten att Rogers på sätt parterna angivit var anställd i BNAB har någon betydelse vid bedömandet av om B. N:s konkursbo är redovisningsskyldigt gentemot BNAB:s konkursbo vad gäller det aktuella förvaltararvodet.
BNAB:s konkursbo har i denna fråga yttrat bl.a. följande. Alla arvoden som intjänats av B. N. antingen genom sedvanligt arbete eller i egenskap av konkursförvaltare har kommit BNAB till del på grund av B. N:s anställningsförhållande i bolaget. Anställningsförhållandet medför således att BNAB:s konkursbo äger rätt att kräva B. N:s konkursbo på redovisning jämlikt 7 kap. 23 § KL jämväl på de arvoden som avsett utfört arbete före konkursutbrottet men som flutit in efter detta. I sammanhanget kan noteras att arvodena även inkluderar mervärdesskatt som utdömts av domstolarna och att det endast är aktiebolaget som varit registrerat för mervärdesskatt. Domstolarna måste sålunda ansett att det varit aktiebolaget som varit mottagare av arvodet enär Rogers själv ej haft sådan registrering.
B. N:s konkursbo har i samma fråga yttrat bl.a. följande. Något uttryckligt avtal om redovisningsskyldighet torde inte föreligga. Vidare kan det inte sägas ligga i sakens natur att Rogers skulle vara redovisningsskyldig för sina arvoden i konkurs till sitt advokataktiebolag. En uppdragstagare är normalt redovisningsskyldig för medel som han uppbär från tredje man för uppdragsgivarens räkning på grund av att det är uppdragsgivaren som år berättigad gentemot tredje man genom avtal eller eljest. Då som i förevarande fall uppdragsgivaren inte kan vara berättigad direkt gentemot tredje man - de konkursbon i vilka B. N. var förvaltare eller staten - då aktiebolaget inte varit och inte ens kunnat vara konkursförvaltare kan inte någon redovisningsskyldighet ha uppkommit på denna grund. Kvar står möjligheten att själva anställningsförhållandet i sig skulle ha medfört att en redovisningsskyldighet uppkommit, att en sådan skyldighet tillhör avtalstypens naturalia negotii. Att så skulle vara förhållandet kan inte vitsordas. Därtill återstår - för den händelse redovisningsskyldighet i och för sig skulle föreligga - att avgöra om den även avser sådan intäkt som av ovannämnda skäl inte kan utan förmedling av den anställde tillkomma arbetsgivaren. Det bestrids inte i och för sig att Rogers får antas ha avsett att redovisa alla intäkterna till sitt bolag.
Skäl. Det är ostridigt att B. N:s samtliga arvoden, även sådana han tillerkänts i egenskap av konkursförvaltare, oavkortade har kommit BNAB till del genom att de betalats in på BNAB:s bank- eller postgirokonto samt att BNAB till skillnad från Rogers varit registrerat för mervärdesskatt och innehaft F-skattebevis. Vidare är det mellan parterna ostridigt att Rogers inte tagit upp förvaltararvodena i sin självdeklaration utan erhållit lön från BNAB.
Om en företagare har bildat ett aktiebolag med ändamål att bedriva hans företagsverksamhet och äger samtliga aktier i detta, ligger det normalt nära till hands att anta att hans verksamhet bedrivs för bolagets räkning, med följd att han blir redovisningsskyldig gentemot bolaget för de intäkter i verksamheten som han uppbär. När det som i förevarande fall har uppstått en konflikt mellan bolagets och företagarens personliga borgenärer, bör ett sådant antagande i vart fall kunna göras, om det visas att tidigare intäkter i verksamheten fortlöpande har tillförts aktiebolaget.
Vad som nu har sagts förutsätter inte att företagaren skall betraktas som anställd i aktiebolaget. Visserligen är det principiella förbudet mot självkontrahering inte tillämpligt när företagaren själv äger alla aktier i bolaget (se 8 kap. 20 § 1 st. i aktiebolagslagen och rättsfallet NJA 1981 s. 1117), och det får därför anses möjligt för bolaget och dess ägare att ingå anställningsavtal. Sådana avtal torde emellertid i praktiken vara ovanliga och fyller normalt ingen funktion, eftersom uttag ur rörelsen inom de ramar som anges i skattelagstiftningen under alla förhållanden betraktas som lön (jfr numera 57 kap.inkomstskattelagen).
Det synes inte kunna komma i fråga att göra undantag från den nyss angivna principen med utgångspunkt i en bedömning från fall till fall av i vad mån en intäkt har uppkommit på grund av att en medkontrahent ansett sig anlita företagaren personligen och inte hans aktiebolag. Vissa tjänster som utförs av en ensamföretagare - exempelvis en advokat eller en läkare - kan vara av utpräglat personlig natur, men bedrivs verksamheten i aktiebolagsform är det likväl för bolagets räkning som han utför tjänsten och uppbär ersättningen för denna. Ett alternativt synsätt, enligt vilket sådana intäkter men inte andra skulle anses bli över förda till aktiebolaget som ett slags successiva aktieägartillskott från företagaren personligen, framstår som främmande för konstruktionen och skulle leda till avsevärda tillämpningsproblem.
I målet föreligger den speciella situationen att det är fråga om ersättning för ett uppdrag som enligt lag kan meddelas endast en enskild person och således inte ett aktiebolag. Lagstiftningens utformning sammanhänger med att ett uppdrag som konkursförvaltare ansetts vara av personlig natur. I advokatverksamheten finns många exempel på sådana uppdrag; inte heller uppdrag som exempelvis offentlig försvarare, biträde enligt rättshjälpslagen eller boutredningsman kan meddelas ett aktiebolag. Det ligger emellertid inga sakrättsliga överväganden bakom lagstiftningens utformning i detta hänseende. När det gäller rättsförhållandet mellan aktiebolaget och företagaren personligen - eller bolagets och företagarens egna borgenärer - kan det inte ha någon betydelse att ersättningen avser ett uppdrag av denna karaktär, så länge det är fråga om en verksamhet som faller inom ramen för bolagets i bolagsordningen angivna ändamål.
På grund av det anförda är B. N:s konkursbo i enlighet med bestämmelsen i 7 kap. 23 § 3 st. KL redovisningsskyldigt gentemot BNAB:s konkursbo för det i målet aktuella förvaltararvodet.
HD:s avgörande. HD förklarar att B. N:s konkursbo är redovisningsskyldigt gentemot Advokaten Rogers AB:s konkursbo för det i målet aktuella förvaltararvodet.
JustR Collins, var skiljaktig och anförde: En advokat som bedriver sin verksamhet i aktiebolagsform får anses i allmänhet utföra sina uppdrag på bolagets vägnar. Ibland torde detta framgå uttryckligen, medan det i andra fall får anses vara underförstått. Ersättningen för utförande av uppdrag tillkommer i sådana fall bolaget och inte advokaten personligen.
Uppdrag som konkursförvaltare är av personlig natur såtillvida att det förutsätter ett förordnande av domstol av en särskilt utsedd person och att den utsedde inte är berättigad att sätta annan i sitt ställe. Mot denna bakgrund framstår det som mindre förenligt därmed att anse sådant uppdrag mottaget på advokatbolagets vägnar. HD har i rättsfallet NJA 1973 s. 42 avseende fråga om handelsbolags ersättningsskyldighet ansett att en advokat, som tillsammans med annan drev advokatbyrå i handelsbolags form, inte mottagit ett uppdrag som konkursförvaltare på bolagets vägnar; som skäl åberopades uppdragets personliga art. På liknande skäl har HD i rättsfallet NJA 2000 s. 639 funnit att en advokat, som var anställd på en advokatbyrå som drevs såsom kommanditbolag, inte kunde anses ha åtagit sig ett uppdrag som boutredningsman på advokatbyråns vägnar.
Såvitt avser förhållandet mellan advokaten och advokatbolaget talar rent praktiska skäl för att samma regler bör gälla beträffande ersättning för uppdrag som konkursförvaltare och därmed jämställda uppdrag som beträffande ersättning för uppdrag i allmänhet. Frågan om en advokat skall anses ha fullgjort ett uppdrag på bolagets vägnar eller för egen räkning gäller emellertid vem av advokaten och bolaget som är rätt innehavare av anspråket på ersättning för uppdraget och får därmed bl.a. betydelse för om ersättningen i en obeståndssituation skall kunna tas i anspråk av advokatens eller bolagets borgenärer. Med hänsyn härtill bör mera praktiska synpunkter inte få vara utslagsgivande. Härtill kommer att ståndpunkten att uppdrag som konkursförvaltare utförts för bolagets räkning inte synes väl förenlig med nyssnämnda rättsfall.
På grund av det anförda förklarar jag att B. N:s konkursbo inte är redovisningsskyldigt gentemot Advokaten Rogers AB:s konkursbo för det i målet aktuella förvaltararvodet.
HD:s beslut meddelades d. 18 dec. 2001 (mål nr Ö 504-98).