Två utländska spelföretags mot staten framställda yrkanden, av innebörd att allmän domstol skall fastställa att vissa lotteribestämmelser, som påstås strida mot artikel 49 EG-fördraget, inte skall tillämpas i förhållande till företagen, har - sedan EG-domstolen avgett yttrande i målet - ansetts utgöra en otillåten talan som inte kan upptas till prövning enligt svensk rätt och som inte heller är tillåten enligt gemenskapsrätten. Interimistiska yrkanden i anslutning till dessa fastställelseyrkanden har därmed inte heller kunnat tas upp till prövning. Interimistiska yrkanden i anslutning till en vid tingsrätten samtidigt väckt fastställelsetalan avseende skadeståndsskyldighet har inte ansetts kunna bifallas vare sig enligt svensk rätt eller enligt gemenskapsrätten, eftersom denna talan inte syftar till något verkställbart avgörande.
Unibet (London) Ltd, London, och Unibet (International) Ltd, Malta, (i fortsättningen gemensamt betecknade Unibet) väckte vid Eskilstuna tingsrätt talan mot staten och yrkade att tingsrätten skulle
(1.1.1 och 1.2.1) fastställa att bolagen hade rätt att, utan hinder av bestämmelserna i 38 § första stycket 1 lotterilagen (1994:1000) om förbud mot främjande av deltagande i ett utom landet anordnat lotteri, i Sverige marknadsföra sina speltjänster på närmare angivet sätt,
(1.1.2 och 1.2.2) fastställa att staten var skyldig att ersätta bolagen den skada som dessa lidit sedan den 1 augusti 1998 resp. den 24 augusti 2000 och fortlöpande led till följd av nämnda förbud samt
(1.1.3 och 1.2.3) omedelbart förordna att bestämmelsen i 38 § första stycket 1 lotterilagen samt sanktionsbestämmelserna i 52 och 54 §§ samma lag skulle sättas åt sidan i förhållande till bolagen såvitt avsåg angivna marknadsföringsåtgärder.
I slutligt beslut den 2 juli 2004 avvisade tingsrätten Unibets fastställelseyrkanden under 1.1.1 och 1.2.1. Av denna utgång följde enligt tingsrätten att Unibets begäran att tingsrätten skulle tills vidare sätta åt sidan angivna paragrafer i lotterilagen i förhållande till Unibet förföll.
Unibet överklagade i Svea hovrätt och yrkade att hovrätten skulle dels upphäva tingsrättens avvisningsbeslut och återförvisa målet i dessa delar till tingsrätten dels i första hand pröva de interimistiska yrkandena (1.1.3 och 1.2.3), i andra hand återförvisa målet i dessa delar till tingsrätten. I beslut den 8 oktober 2004 avslog hovrätten överklagandet och avvisade Unibets begäran om prövning av de interimistiska yrkandena.
Härefter framställde Unibet nya interimistiska yrkanden i det vid tingsrätten anhängiga målet om fastställande av skadeståndsskyldighet för staten. Unibet yrkade att tingsrätten skulle omedelbart förordna att Unibet utan hinder av främjandeförbudet i 38 § första stycket 1 lotterilagen samt sanktionsbestämmelserna i 52 och 54 §§ samma lag hade rätt att, under tiden till dess lagakraftägande dom förelåg, vidta sådana marknadsföringsåtgärder som angavs i stämningsansökningen eller att tingsrätten skulle annorledes omedelbart förordna om sådana åtgärder som förebyggde att Unibets verksamhet fortsättningsvis skadades på grund av främjandeförbudet och dess sanktionsbestämmelser.
Unibets yrkanden avslogs av tingsrätten i beslut den 12 november 2004. Beslutet överklagades av Unibet till Svea hovrätt som i beslut den 26 januari 2005 avslog överklagandet.
Unibet överklagade hovrättens beslut den 8 oktober 2004 och yrkade att HD skulle upphäva beslutet i vad hovrätten därigenom avvisat Unibets yrkanden under punkterna 1.1.1, 1.1.3, 1.2.1 och 1.2.3 samt återförvisa målet i dessa delar till tingsrätten för prövning av yrkandena i sak. Staten genom justitiekanslern bestred ändring.
Unibet överklagade också hovrättens beslut den 26 januari 2005 och yrkade att HD skulle upphäva detta beslut och förordna om åtgärder i enlighet med vad Unibet hade yrkat vid tingsrätten. Justitiekanslern ansåg att de interimistiska yrkandena i första hand borde avvisas, i andra hand att överklagandet borde avslås.
HD beslöt den 24 november 2005 att tillställa EG-domstolen en begäran om förhandsavgörande beträffande de frågor som anges i EG-domstolens här intagna dom.
En redogörelse för målets tidigare handläggning, tingsrättens och hovrättens beslut samt HD:s begäran om förhandsavgörande har lämnats i NJA 2005 s. 764.
HD avslog i beslut den 6 april 2006 en av Unibet framställd begäran att HD skulle på visst sätt förtydliga en av de frågor som hade ställts till EG-domstolen.
EG-domstolen meddelade den 13 mars 2007 följande dom:
Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av principen om ett effektivt domstolsskydd för enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten.
Begäran har framställts i två mål mellan Unibet (London) Ltd och Unibet (International) Ltd (nedan gemensamt kallade Unibet), å ena sidan, och Justitiekanslern, å andra sidan, angående tillämpningen av den svenska lotterilagen (SFS 1994:1000).
Av beslutet om hänskjutande framgår att möjligheten att pröva huruvida nationella föreskrifter i lag eller annan författning strider mot normer av högre valör regleras i 11 kap. 14 § RF. Enligt denna bestämmelse får en föreskrift inte tillämpas om en domstol funnit att den står i strid med bestämmelse i grundlag eller annan överordnad författning. Har riksdagen eller regeringen beslutat föreskriften, skall tillämpning dock underlåtas endast om felet är uppenbart. Kravet på uppenbarhet gäller emellertid inte i det fall en sådan föreskrift står i konflikt med en bestämmelse i gemenskapsrätten.
Enligt HD är det enligt svensk rätt inte tillåtet att väcka en fristående talan där själva saken utgör ett yrkande om fastställelse av att en av riksdagen eller regeringen antagen författning strider mot en norm av högre valör. En sådan normprövning förutsätter att frågan uppkommer prejudiciellt i mål som anhängiggjorts vid allmän domstol eller förvaltningsdomstol.
I 13 kap. 1 § RB, som reglerar rättegången i allmän domstol, finns bestämmelser om rätten att väcka en fullgörelsetalan avseende skadestånd. Käranden kan genom en sådan talan erhålla en verkställbar dom i vilken svaranden förpliktas att betala skadestånd till denne.
Enligt 13 kap. 2 § första stycket RB får talan om fastställelse, av huruvida visst rättsförhållande består eller inte består mellan käranden och svaranden, upptas till prövning, om denna fråga leder käranden till förfång. Enligt andra stycket i samma paragraf får också, om sakens prövning beror av denna fråga, talan om fastställelse därav upptas. En sådan talan kan endast leda till en fastställelsedom, i vilken rätten i förekommande fall fastställer att det föreligger ett visst rättsförhållande mellan parterna, såsom en skyldighet att betala skadestånd till käranden.
I detta sammanhang har den domstol vid vilken tvisten är anhängig möjlighet att göra en prejudiciell prövning av huruvida en tillämplig bestämmelse i lag eller annan författning strider mot en norm av högre valör. Om så är fallet, får bestämmelsen inte tillämpas.
I 15 kap. RB finns bestämmelser om säkerhetsåtgärder i tvistemål. Enligt 3 § i detta kapitel får en domstol förordna om säkerhetsåtgärder för att säkerställa sökandens rätt. Om sökanden visar sannolika skäl för att han mot någon annan har ett anspråk, som är eller kan antas bli föremål för rättegång, och det skäligen kan befaras att motparten genom att företa eller underlåta viss handling kan göra intrång i sökandens rätt, får domstol rikta förbud eller förelägganden, eventuellt förenade med vite, till motparten.
Enligt 15 kap. 7 § RB skall sökanden, när en säkerhetsåtgärd har beviljats, exempelvis med stöd av 3 § samma kapitel, inom en månad från beslutet väcka talan i saken vid domstol. En säkerhetsåtgärd kan således, enligt HD, endast ge ett provisoriskt skydd för det anspråk som avses med den förda talan genom att säkerställa att det iakttas fram till dess att dom meddelas.
Enligt lotterilagen krävs tillstånd för att anordna lotterier för allmänheten och, mer generellt, för att anordna alla slags spel där vinstmöjligheterna är beroende av slumpen, såsom tips, totospel, automatspel och roulettspel. Ansökningar om tillstånd prövas av behörig lokal eller central myndighet.
Ett beslut om avslag på en ansökan om tillstånd att anordna sådan verksamhet kan överklagas hos länsrätt eller, om beslutet har meddelats av regeringen, bli föremål för rättsprövning hos Regeringsrätten. Domstolarna kan därvid göra en prejudiciell prövning av huruvida en tillämplig bestämmelse i lag eller annan författning strider mot gemenskapsrätten. Om så är fallet, får bestämmelsen i fråga inte tillämpas.
I 38 § lotterilagen stadgas ett förbud mot att i yrkesmässig verksamhet eller annars i förvärvssyfte främja deltagande i ett i Sverige anordnat lotteri som inte är tillåtet eller i ett utom Sverige anordnat lotteri.
Enligt 52 § samma lag kan föreläggande meddelas för att se till att detta förbud iakttas. Sådana förelägganden kan förenas med vite. De behöriga myndigheternas beslut i dessa frågor får överklagas hos förvaltningsdomstol, som kan förordna att det överklagade beslutet tills vidare inte skall gälla och kan göra en prejudiciell prövning av huruvida en tillämplig bestämmelse i lag eller annan författning strider mot gemenskapsrätten. Om så är fallet, får bestämmelsen i fråga inte tillämpas.
Ansökan om undantag från främjandeförbudet i 38 § lotterilagen kan göras hos regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Ett beslut om avslag på en sådan ansökan kan bli föremål för rättsprövning hos Regeringsrätten enligt lagen om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut (SFS 1988:205). Regeringsrätten kan i ett sådant förfarande göra en prejudiciell prövning av huruvida en tillämplig bestämmelse i lag eller annan författning strider mot gemenskapsrätten. Om så är fallet, får bestämmelsen i fråga inte tillämpas.
Enligt 54 § lotterilagen kan den som främjar deltagande i ett utom Sverige anordnat lotteri, om främjandet särskilt avser deltagande från Sverige, dömas till böter eller fängelse högst sex månader.
I en sådan brottmålsrättegång kan tingsrätten göra en prejudiciell prövning av huruvida en tillämplig bestämmelse i lag eller annan författning strider mot gemenskapsrätten. Om så är fallet, får bestämmelsen i fråga inte tillämpas.
Av handlingarna i målet framgår att Unibet i november 2003 köpte annonsutrymme i flera svenska media i syfte att marknadsföra sina vadhållningstjänster på Internet. Med tillämpning av lotterilagen vidtog svenska staten olika åtgärder, såsom förelägganden och åtal, mot de medieföretag som tagit in annonser för Unibet.
Trots att Unibet inte självt blev utsatt för föreläggande eller åtal, väckte bolagen den 1 december 2003 talan mot svenska staten vid tingsrätten och yrkade att rätten skulle 1) fastställa att Unibet enligt artikel 49 EG har rätt att, utan hinder av främjandeförbudet i 38 § lotterilagen, i Sverige marknadsföra sina spel- och vadhållningstjänster (nedan kallat fastställelseyrkandet), 2) fastställa att svenska staten är skyldig att ersätta Unibet den skada som bolagen lidit och fortlöpande lider till följd av främjandeförbudet (nedan kallat yrkandet om fastställelse av skadeståndsskyldighet), och 3) förordna att främjandeförbudet och de därtill knutna sanktionsbestämmelserna skall sättas åt sidan i förhållande till bolagen (nedan kallat det ursprungliga interimistiska yrkandet).
Tingsrätten avvisade fastställelseyrkandet genom beslut av den 2 juli 2004. Tingsrätten ansåg att vad Unibet anfört till stöd för detta yrkande inte innebar att det förelåg ett konkret rättsförhållande mellan Unibet och svenska staten och bedömde att Unibets fastställelseyrkande utgjorde ett yrkande om abstrakt normprövning, trots att en sådan talan inte är tillåten enligt svensk rätt. Tingsrätten prövade varken yrkandet om fastställelse av skadeståndsskyldighet eller det ursprungliga interimistiska yrkandet.
Unibet överklagade detta beslut till hovrätten som meddelade beslut den 8 oktober 2004 av innebörd att fastställelseyrkandet och det ursprungliga interimistiska yrkandet avvisades. Hovrätten ansåg att fastställelseyrkandet utgjorde en talan som inte var tillåten enligt svensk rätt och att EG-domstolen inte i något fall funnit att principen om ett effektivt domstolsskydd skulle innefatta ett krav på att abstrakt normprövning skulle vara möjlig även då en sådan talan inte är tillåten enligt nationell rätt. Hovrätten konstaterade vidare att frågan huruvida främjandeförbudet i 38 § lotterilagen stod i överensstämmelse med gemenskapsrätten skulle komma att prövas av tingsrätten i samband med att denna prövade yrkandet om fastställelse av skadeståndsskyldighet.
Hovrätten ansåg dessutom att Unibet kunde få främjandeförbudets förenlighet med gemenskapsrätten prövad av domstol både i ett mål om prövning av vitesföreläggande och i en brottmålsrättegång, om bolagen utövade sina hävdade rättigheter och marknadsförde sina tjänster i Sverige.
Hovrätten fann följaktligen att Unibets fastställelseyrkande inte heller på gemenskapsrättslig grund kunde anses tillåtet och att det ursprungliga interimistiska yrkandet därmed förföll.
Inom ramen för ett första överklagande till HD, av hovrättens beslut av den 8 oktober 2004, gjorde Unibet gällande att bolagens fastställelseyrkande och ursprungliga interimistiska yrkande var tillåtna både enligt svensk rätt och enligt gemenskapsrätten.
Kort efter det att hovrätten den 8 oktober 2004 meddelat beslut av innebörd att Unibets fastställelseyrkande och ursprungliga interimistiska yrkande avvisades, framställde bolagen i tingsrätten ett nytt interimistiskt yrkande. Unibet yrkade därvid att tingsrätten omedelbart skulle förordna att Unibet, utan hinder av främjandeförbudet i 38 § lotterilagen, hade rätt att, under tiden till dess att yrkandet om fastställelse av skadeståndsskyldighet avgjorts genom lagakraftägande dom, marknadsföra sina tjänster. Bolagen yrkade dessutom att tingsrätten skulle förordna om andra åtgärder för att förebygga att Unibets verksamhet led skada på grund av främjandeförbudet (nedan kallade de nya interimistiska yrkandena). Unibet framhöll att dessa yrkanden var direkt kopplade till kränkningen av Unibets rättigheter enligt gemenskapsrätten, och till bolagens yrkande om fastställelse av skadeståndsskyldighet, då de interimistiska yrkandena syftade till att förhindra fortsatt skada till följd av denna kränkning.
25. Genom beslut av den 12 november 2004 avslog tingsrätten dessa yrkanden efter att ha gjort bedömningen att vad som dittills hade framkommit i målet inte hade visat att 38 § lotterilagen stod i strid med gemenskapsrätten och att Unibet inte heller hade visat att det förelåg allvarliga tvivel i fråga om det i denna bestämmelse föreskrivna förbudets förenlighet med gemenskapsrätten. Unibet överklagade tingsrättens beslut till hovrätten, som avslog överklagandet genom beslut av den 26 januari 2005.
Unibet gav in ett andra överklagande till HD och yrkade att denna skulle upphäva hovrättens beslut och förordna om åtgärder i enlighet med vad bolagen hade yrkat vid tingsrätten.
Vad gäller Unibets första överklagande har HD påpekat att det enligt svensk rätt inte är möjligt att föra en fristående talan där själva saken utgör ett yrkande om fastställelse av att en nationell bestämmelse strider mot en norm av högre valör. HD önskar mot bakgrund härav få klarhet i vilka krav som följer av den gemenskapsrättsliga principen om domstolsskydd. Den har i detta sammanhang angett att Unibet kan få lotterilagens förenlighet med gemenskapsrätten prövad av domstol om bolagen agerar i strid med bestämmelserna i denna lag och blir utsatta för ingripanden, om bolagen väcker fastställelsetalan om skadeståndsskyldighet eller i samband med en rättsprövning av ett beslut om avslag på en ansökan om tillstånd eller undantag enligt nämnda lag.
HD har angett att motsvarande gemenskapsrättsliga frågor uppstår beträffande det ursprungliga interimistiska yrkandet, eftersom det följer av svensk rätt att en ansökan om säkerhetsåtgärder inte kan bifallas, om en sökandes huvudanspråk inte kan prövas.
Vad gäller Unibets andra överklagande, som rör de nya interimistiska yrkandena, anser HD att gemenskapsrättsliga frågor aktualiseras i och med att Unibet gör gällande att dessa yrkanden är kopplade till bolagens rättigheter enligt gemenskapsrätten. Dessa frågor gäller enligt den nationella domstolen huvudsakligen vilka kriterier som skall tillämpas vid prövningen av huruvida sådana åtgärder skall beviljas i de nationella målen.
HD anser att det under dessa omständigheter är nödvändigt att tolka gemenskapsrätten för att kunna avgöra tvisterna och har därför beslutat att vilandeförklara målen och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1) Skall gemenskapsrättens krav på att nationella processuella regler skall tillhandahålla ett effektivt skydd av den enskildes rättigheter enligt gemenskapsrätten tolkas på så sätt, att en talan om fastställande av att vissa nationella materiella bestämmelser står i strid med artikel 49 EG-fördraget måste få föras i det fallet att de materiella bestämmelsernas förenlighet med nämnda artikel eljest endast kan komma att prövas prejudiciellt i till exempel ett skadeståndsmål, ett mål rörande överträdelse av den nationella materiella bestämmelsen eller ett ärende om rättsprövning?
2) Innebär gemenskapsrättens krav på effektivt rättsskydd att den nationella rättsordningen måste tillhandahålla ett interimistiskt skydd, varigenom nationella regler, som hindrar utövandet av en påstådd rättighet grundad på gemenskapsrätten, skall kunna åsidosättas i förhållande till den enskilde för att denne skall kunna utöva denna rättighet till dess frågan om rättighetens existens har slutligt prövats av nationell domstol?
3) Om svaret på fråga 2 är ja:
Innebär gemenskapsrätten att en nationell domstol, i fall då nationella bestämmelsers förenlighet med gemenskapsrätten ifrågasätts, vid en materiell prövning av yrkanden om interimistiskt skydd av gemenskapsrättsliga rättigheter skall tillämpa nationella bestämmelser om förutsättningarna för interimistiskt skydd, eller skall den nationella domstolen i en sådan situation tillämpa gemenskapsrättsliga kriterier för interimistiskt skydd?
Den belgiska regeringen har gjort gällande att förevarande begäran om förhandsavgörande skall avvisas på grund av att det inte finns en verklig tvist som är anhängig hos HD. Domstolen delar emellertid inte denna uppfattning.
Som generaladvokaten har påpekat i punkt 23 i sitt förslag till avgörande finns det nämligen en tvist, som är anhängig hos HD, eftersom Unibet har väckt talan vid svensk domstol om fastställelse av att 38 § lotterilagen strider mot artikel 49 EG. Syftet med talan är att få tillstånd att marknadsföra sina tjänster i Sverige och att få ersättning för den skada som Unibet påstår sig ha lidit på grund av förbudet i 38 §.
Huruvida Unibet kan väcka en sådan talan vid svensk domstol utgör föremålet för den första frågan från HD. Svaret på denna fråga saknar emellertid relevans för bedömningen av huruvida begäran om förhandsavgörande kan tas upp till sakprövning.
Begäran om förhandsavgörande kan således tas upp till sakprövning.
HD:s frågor skall följaktligen besvaras. Härvid skall domstolen utgå från de uppgifter som HD lämnat om de tillämpliga svenska bestämmelserna, för vilka det redogjorts i punkterna 3-16 ovan.
Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida principen om ett effektivt domstolsskydd för enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten skall tolkas så, att en medlemsstats rättsordning måste tillhandahålla en möjlighet att väcka en fristående talan där själva saken utgör ett yrkande om att den nationella domstolen skall pröva huruvida nationella bestämmelser strider mot artikel 49 EG, när den enskilde på annat sätt kan få till stånd en prejudiciell prövning i domstol av huruvida så är fallet.
Principen om ett effektivt domstolsskydd utgör enligt fast rättspraxis en allmän princip för gemenskapsrätten, en princip som har sitt ursprung i medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner och som har stadfästs i artiklarna 6 och 13 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (dom av den 15 maj 1986 i mål 222/84, Smith, REG 1986, s. 1651, punkterna 18 och 19, svensk specialutgåva, volym 8, s. 597, av den 15 oktober 1987 i mål 222/86, Heylens m.fl., REG 1987, s. 4097, punkt 14, svensk specialutgåva, volym 9, s. 223, av den 27 november 2001 i mål C-424/99, kommissionen mot Österrike, REG 2001, s. I-9285, punkt 45, av den 25 juli 2002 i mål C-50/00 P, Unión de Pequeños Agricultores mot rådet, REG 2002, s. I-6677, punkt 39, och av den 19 juni 2003 i mål C-467/01, Eribrand, REG 2003, s. I-6471, punkt 61) samt bekräftats i artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, proklamerad i Nice den 7 december 2000 (EGT C 364, 2000, s. 1).
Det åligger medlemsstaternas domstolar att i enlighet med samarbetsprincipen i artikel 10 EG säkerställa det rättsliga skyddet för enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten (se, för ett liknande resonemang, domar av den 16 december 1976 i mål 33/76, Rewe, REG 1976, s. 1989, punkt 5, svensk specialutgåva, volym 3, s. 261, och i mål 45/76, Comet, REG 1976, s. 2043, punkt 12, dom av den 9 mars 1978 i mål 106/77, Wright, REG 1978, s. 629, punkterna 21 och 22, svensk specialutgåva, volym 4, s. 75, av den 19 juni 1990 i mål C-213/89, Factortame m.fl., REG 1990, s. I-2433, punkt 19, svensk specialutgåva, volym 10, s. I-435, och av den 14 december 1995 i mål C-312/93, Baker, REG 1995, s. I-4599, punkt 12).
I avsaknad av gemenskapsrättsliga föreskrifter på området ankommer det på varje medlemsstats interna rättsordning att ange vilka domstolar som är behöriga och att fastställa de processuella regler som gäller för talan som syftar till att säkerställa skyddet för enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten (se bland annat domarna i de ovannämnda målen Rewe, punkt 5, Comet, punkt 13, och Baker, punkt 12, och dom av den 20 september 2001 i mål C- 453/99, Knapp och Knight, REG 2001, s. I-6297, punkt 29, samt av den 11 september 2003 i mål C-13/01, Hicks, REG 2003, s. I- 8679, punkt 49).
Genom EG-fördraget har det införts flera olika typer av talan som privatpersoner i förekommande fall kan väcka direkt vid gemenskapsdomstolen. Genom fördraget skapas emellertid inte några andra former av rättsliga förfaranden vid de nationella domstolarna, i syfte att upprätthålla gemenskapsrätten, än dem som redan föreskrivs i den nationella rätten (dom av den 7 juli 1981 i mål 158/80, Rewe, REG 1981, s. 1805, punkt 44; svensk specialutgåva, volym 6, s. 153).
Det förhåller sig på annat sätt endast om det av den nationella rättsordningens systematik framgår att det inte finns någon form av rättsligt förfarande som ens prejudiciellt ger möjlighet att säkerställa skyddet för enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten (se, för ett liknande resonemang, domen av den 16 december 1976 i det ovannämnda målet Rewe, punkt 5, och domarna i de ovannämnda målen Comet, punkt 16, och Factortame m.fl., punkterna 19-23).
Även om det i princip ankommer på den nationella rätten att reglera enskildas talerätt och intresse av att få sin sak prövad, krävs det emellertid enligt gemenskapsrätten att den nationella lagstiftningen inte åsidosätter rätten till ett effektivt domstolsskydd (se bland annat dom av den 11 juli 1991 i de förenade målen C-87/90-C-89/ 90, Verholen m.fl., REG 1991, s. I-3757, punkt 24, och domen i det ovannämnda målet Hicks, punkt 50). Det ankommer nämligen på medlemsstaterna att inrätta ett system med rättsliga förfaranden som gör det möjligt att säkerställa denna rättighet (domen i det ovannämnda målet Unión de Pequeños Agricultores mot rådet, punkt 41).
De processuella regler som gäller för talan som syftar till att säkerställa skyddet för enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten får varken vara mindre förmånliga än dem som avser liknande talan som grundas på nationell rätt (likvärdighetsprincipen) eller göra det i praktiken omöjligt eller orimligt svårt att utöva rättigheter som följer av gemenskapsrätten (effektivitetsprincipen) (se bland annat domen av den 16 december 1976 i det ovannämnda målet Rewe, punkt 5, och domarna i de ovannämnda målen Comet, punkterna 13-16, Baker, punkt 12, Courage och Knight, punkt 29, Eribrand, punkt 62, och Hicks, punkt 49).
Det åligger vidare de nationella domstolarna att i den utsträckning det är möjligt tolka de processuella regler som är tillämpliga på talan som har anhängiggjorts vid dem, såsom kravet att det skall föreligga ett konkret rättsförhållande mellan käranden och staten, på ett sådant sätt att reglerna kan tillämpas på ett sätt som bidrar till uppnåendet av det i punkt 37 ovan angivna målet att säkerställa ett effektivt domstolsskydd för enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten.
Det ovan anförda skall beaktas vid besvarandet av HD:s första fråga.
Enligt HD är det enligt svensk rätt inte tillåtet att föra en fristående talan där själva saken utgör ett yrkande om fastställelse av att nationella bestämmelser strider mot normer av högre valör.
Såsom framgår av den rättspraxis som nämns i punkt 40 ovan, och som samtliga de regeringar vilka har yttrat sig i målet samt Europeiska gemenskapernas kommission har gjort gällande, innefattar principen om ett effektivt domstolsskydd inte i sig något krav på att det skall vara möjligt att väcka en fristående talan där själva saken utgör ett yrkande om fastställelse av att nationella bestämmelser strider mot gemenskapsnormer, under förutsättning att iakttagandet av likvärdighetsprincipen och effektivitetsprincipen säkerställs i det nationella systemet för domstolsprövning.
Av beslutet om hänskjutande framgår att det i svensk rätt inte är tilllåtet att föra en sådan fristående talan, vare sig den norm av högre valör som skall upprätthållas tillhör nationell rätt eller gemenskapsrätten.
Enskilda har emellertid enligt svensk rätt möjlighet att inom ramen för en talan vid allmän domstol eller förvaltningsdomstol få till stånd en prejudiciell prövning av huruvida en bestämmelse strider mot en norm av högre valör som tillhör någon av dessa båda rättsordningar.
Av beslutet om hänskjutande framgår även att en domstol som har att pröva en sådan fråga inte får tillämpa den ifrågasatta bestämmelsen om den anser att den strider mot en norm av högre valör, vare sig den högre normen tillhör nationell rätt eller gemenskapsrätten.
Har riksdagen eller regeringen beslutat föreskriften i fråga skall tillämpning av denna dock underlåtas endast om det är uppenbart att den strider mot en norm av högre valör. Som nämnts i punkt 3 ovan gäller detta uppenbarhetskrav däremot inte när den överordnade normen är en gemenskapsrättslig norm.
Såsom samtliga de regeringar som har yttrat sig i målet, liksom kommissionen, har påpekat, är de processuella reglerna avseende talan som enligt svensk rätt får föras för att säkerställa skyddet för enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten inte mindre förmånliga än dem som avser liknande talan som syftar till att säkerställa skyddet för enskildas rättigheter enligt nationell rätt.
Det skall härefter undersökas huruvida de rättsliga förfaranden som är tillåtna i den svenska rättsordningen, för att få till stånd en prejudiciell prövning av huruvida en nationell bestämmelse strider mot gemenskapsrätten, är utformade på ett sådant sätt att det i praktiken är omöjligt eller orimligt svårt att utöva rättigheter som följer av gemenskapsrätten.
Varje fall, i vilket fråga uppkommer huruvida en nationell processuell bestämmelse gör det omöjligt eller orimligt svårt att tillämpa gemenskapsrätten, måste bedömas med beaktande av bestämmelsens funktion i förfarandet vid de olika nationella domstolarna som helhet betraktat samt med beaktande av hur förfarandet är utformat och dess särdrag (domen i det ovannämnda målet Baker, punkt 14).
Av beslutet om hänskjutande framgår att svensk rätt inte innehåller något förbud mot att en enskild, som Unibet, begär prövning av huruvida nationell lagstiftning, som lotterilagen, strider mot gemenskapsrätten. Tvärtom finns det flera olika rättsliga förfaranden inom ramen för vilka det är möjligt att få till stånd en prejudiciell prövning av detta.
HD har upplyst att Unibet har möjlighet att få frågan huruvida lotterilagen strider mot gemenskapsrätten prövad av allmän domstol inom ramen för ett yrkande som framställts i en fastställelsetalan om skadeståndsskyldighet.
Av beslutet om hänskjutande framgår även att Unibet har framställt ett sådant yrkande och att detta har befunnits kunna tas upp till sakprövning.
För det fall frågan huruvida lotterilagen strider mot gemenskapsrätten kan prövas inom ramen för prövningen av yrkandet om fastställelse av skadeståndsskyldighet, utgör en talan i vilken ett sådant yrkande framställs ett rättsligt förfarande, som tillförsäkrar Unibet ett effektivt skydd av bolagens rättigheter enligt gemenskapsrätten.
Det ankommer på HD att kontrollera att prövningen av huruvida den nämnda lagen strider mot gemenskapsrätten kommer att ske oberoende av prövningen i sak av rekvisiten avseende skada och orsakssamband inom ramen för yrkandet om fastställelse av skadeståndsskyldighet.
HD har vidare upplyst om, att om Unibet ansökte hos den svenska regeringen om ett undantag från förbudet att marknadsföra sina tjänster i Sverige, skulle ett beslut om avslag på ansökan kunna bli föremål för rättsprövning hos Regeringsrätten. Vid en sådan prövning skulle Unibet kunna göra gällande att bestämmelserna i lotterilagen strider mot gemenskapsrätten. Den behöriga domstolen skulle då vara tvungen att underlåta att tillämpa de bestämmelser i denna lag som den ansåg strida mot gemenskapsrätten.
En sådan rättsprövning, som ger Unibet möjlighet att erhålla ett avgörande av domstol genom vilket det slås fast att de nämnda bestämmelserna strider mot gemenskapsrätten, utgör ett rättsligt förfarande som tillförsäkrar Unibet ett effektivt domstolsskydd av bolagens rättigheter enligt gemenskapsrätten (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Lara m.fl., punkt 14, och dom av den 7 maj 1991 i mål C-340/89, Williams, REG 1991, s. I-2357, punkt 22, svensk specialutgåva, volym 11, s. I-189).
HD har dessutom förklarat att om Unibet skulle agera i strid med bestämmelserna i lotterilagen och de behöriga myndigheterna skulle utfärda förelägganden eller förbud eller väcka åtal mot bolagen, kan Unibet vid förvaltningsdomstol respektive allmän domstol få en prövning av huruvida nämnda bestämmelser strider mot gemenskapsrätten. Den behöriga domstolen skulle då vara tvungen att underlåta att tillämpa de bestämmelser i denna lag som den ansåg strida mot gemenskapsrätten.
Utöver de rättsliga förfaranden som nämnts i punkterna 56 och 60 ovan har Unibet således även möjlighet att inom ramen för ett överklagande till domstol av en förvaltningsmyndighets beslut, eller inom ramen för ett brottmål, göra gällande att de åtgärder som vidtagits mot bolagen eller begärts av dem, med anledning av att de behöriga myndigheterna inte beviljat tillstånd till marknadsföringen av bolagens tjänster i Sverige, strider mot gemenskapsrätten.
Under alla omständigheter följer det av punkterna 56-61 ovan att Unibet måste anses förfoga över rättsliga förfaranden som tillförsäkrar bolagen ett effektivt domstolsskydd av deras rättigheter enligt gemenskapsrätten. Däremot skulle bolagen inte anses tillförsäkrade ett sådant effektivt domstolsskydd, om det enda rättsliga förfarande som stod dem till buds för att få till stånd en prövning av huruvida de nationella bestämmelserna i fråga strider mot gemenskapsrätten bestod i att, såsom angetts i punkt 62 ovan, utsätta sig för förvaltningsrättsliga eller straffrättsliga ingripanden och för de sanktioner som kan bli följden därav.
Den första frågan skall således besvaras på följande sätt: Principen om ett effektivt domstolsskydd för enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten skall tolkas så, att en medlemsstats rättsordning inte måste tillhandahålla en möjlighet att väcka en fristående talan där själva saken utgör ett yrkande om att den nationella domstolen skall pröva huruvida nationella bestämmelser strider mot artikel 49 EG, under förutsättning att den enskilde inom ramen för andra former av effektiva rättsliga förfaranden, vilka inte är mindre förmånliga än dem som avser liknande talan som grundas på nationell rätt, kan få till stånd en prejudiciell prövning i domstol av huruvida så är fallet. Det ankommer på den nationella domstolen att pröva huruvida den enskilde har tillgång till sådana effektiva rättsliga förfaranden.
Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i huruvida principen om ett effektivt domstolsskydd för enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten skall tolkas så, att en medlemsstats rättsordning måste tillhandahålla en möjlighet för enskilda att utverka interimistiska åtgärder som innebär att nationella bestämmelser inte får tillämpas till dess att den behöriga domstolen prövat huruvida de strider mot gemenskapsrätten.
En domstol som handlägger en tvist som skall avgöras utifrån gemenskapsrätten måste kunna bevilja interimistiska åtgärder för att säkerställa den fulla verkan av det senare domstolsavgörandet avseende förekomsten av de rättigheter som gjorts gällande på grundval av gemenskapsrätten (domen i det ovannämnda målet Factortame m.fl., punkt 21, och dom av den 21 januari 2001 i mål C-226/ 99, Siples, REG 2001, s. I-277, punkt 19).
Enligt den beskrivning av rättsläget i Sverige som gjorts i beslutet om hänskjutande kan sådana åtgärder beviljas endast för att ge ett interimistiskt skydd för de rättigheter som avses med den förda talan, såsom framgår av punkt 9 ovan.
Unibet har framställt två uppsättningar interimistiska yrkanden i de svenska domstolarna, det första inom ramen för ett fastställelseyrkande och det andra inom ramen för ett yrkande om skadeståndsskyldighet.
Vad gäller det ursprungliga interimistiska yrkandet framgår det av beslutet om hänskjutande att både tingsrätten och hovrätten funnit att talan såvitt avser fastställelseyrkandet inte kan tas upp till sakprövning enligt svensk rätt. HD har bekräftat denna tolkning av svensk rätt, men anser att det måste utredas vilka krav som gemenskapsrätten ställer i detta avseende, vilket föranlett den att ställa den första tolkningsfrågan (se punkterna 36-65 ovan).
Av svaret på den första frågan framgår emellertid att principen om ett effektivt domstolsskydd för enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten inte kräver att en medlemsstats rättsordning måste tillhandahålla en möjlighet att väcka en fristående talan där själva saken utgör ett yrkande om att den nationella domstolen skall pröva huruvida nationella bestämmelser strider mot gemenskapsrätten, under förutsättning att den enskilde inom ramen för andra former av rättsliga förfaranden kan få till stånd en prejudiciell prövning i domstol av huruvida så är fallet, och att det ankommer på den nationella domstolen att pröva huruvida den enskilde har tillgång till sådana prövningsmöjligheter.
När det enligt nationell rätt, tillämpad i enlighet med de krav som ställs i gemenskapsrätten, är ovisst huruvida en talan får föras för att säkerställa iakttagandet av enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten, utgör det ett krav enligt principen om ett effektivt domstolsskydd att den nationella domstolen i det skedet likväl kan bevilja sådana interimistiska åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa iakttagandet av dessa rättigheter.
Principen om ett effektivt domstolsskydd för enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten innebär emellertid inte att en medlemsstats rättsordning måste tillhandahålla en möjlighet att få interimistiska åtgärder beviljade av behörig nationell domstol inom ramen för en talan som inte är tillåten enligt denna rättsordning, när gemenskapsrätten i enlighet med den tolkning som gjorts i punkt 71 ovan inte ställer krav på att en sådan talan skall vara tillåten.
Vad gäller det interimistiska yrkande som framställts i anslutning till yrkandet om fastställelse av skadeståndsskyldighet, framgår det av beslutet om hänskjutande och de övriga handlingarna i målet att det sistnämnda yrkandet har bedömts kunna tas upp till sakprövning.
Såsom generaladvokaten har anfört i punkt 74 i sitt förslag till avgörande och som rätten erinrat om i punkt 67 ovan, måste en domstol som handlägger en tvist som skall avgöras utifrån gemenskapsrätten kunna bevilja interimistiska åtgärder för att säkerställa den fulla verkan av det senare domstolsavgörandet avseende förekomsten av de rättigheter som gjorts gällande på grundval av gemenskapsrätten.
När den behöriga nationella domstolen inom ramen för yrkandet om fastställelse av skadeståndsskyldighet prövar huruvida lotterilagen strider mot gemenskapsrätten, måste den följaktligen kunna bevilja de yrkade interimistiska åtgärderna, under förutsättning att detta är nödvändigt för att säkerställa den fulla verkan av det senare domstolsavgörandet avseende förekomsten av de rättigheter som gjorts gällande på grundval av gemenskapsrätten. Det ankommer på den nationella domstolen att avgöra huruvida så är fallet.
Av det ovan anförda följer att den andra frågan skall besvaras på följande sätt: Principen om ett effektivt domstolsskydd för enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten skall tolkas så, att en medlemsstats rättsordning måste tillhandahålla en möjlighet för enskilda att utverka interimistiska åtgärder som gäller till dess att den behöriga domstolen prövat huruvida nationella bestämmelser strider mot gemenskapsrätten, när beviljandet av sådana åtgärder är nödvändigt för att säkerställa den fulla verkan av det senare domstolsavgörandet avseende förekomsten av sådana rättigheter.
Den hänskjutande domstolen har ställt den tredje frågan för att få klarhet i huruvida det - när det är oklart huruvida nationella bestämmelser strider mot gemenskapsrätten och det har framställts ett yrkande om interimistiska åtgärder av innebörd att dessa bestämmelser inte får tillämpas till dess att den behöriga domstolen prövat huruvida de strider mot gemenskapsrätten - är de kriterier som föreskrivs i den nationella lagstiftning som är tillämplig i målen vid den behöriga domstolen eller gemenskapsrättsliga kriterier, som skall tillämpas vid prövningen av detta yrkande, med beaktande av principen om ett effektivt domstolsskydd för enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten.
Av fast rättspraxis följer i detta avseende att en nationell domstols möjlighet att i ett vid den anhängigt mål förordna om att en nationell bestämmelse som grundar sig på gemenskapsbestämmelser tills vidare inte får tillämpas är en fråga som omfattas av nationell processrätt, men att förutsättningarna för att förordna härom likväl skall vara enhetliga i samtliga medlemsstater och vara analoga i förhållande till dem som gäller för gemenskapsdomstolens beslut om interimistiska åtgärder (dom av den 21 februari 1991 i de förenade målen C-143/88 och C-92/89, Zuckerfabrik Süderdithmarschen och Zuckerfabrik Soest, REG 1991, s. I-415, punkterna 26 och 27, svensk specialutgåva, volym 11, s. I-19, av den 9 november 1995 i mål C-465/93, Atlanta Fruchthandelsgesellschaft m.fl., REG 1995, s. I-3761, punkt 39, och av den 6 december 2005 i de förenade målen C-453/03, C-11/04, C-12/04 och C-194/04, ABNA m.fl., REG 2005, s. I-10423, punkt 104). Målen vid den nationella domstolen skiljer sig emellertid från de mål som gett upphov till de nämnda domarna, på så sätt att Unibets interimistiska yrkanden syftar till att det omedelbart skall förordnas att nationell lagstiftning som påstås strida mot gemenskapsrätten skall sättas åt sidan och inte till att så skall ske med en nationell bestämmelse som antagits med tillämpning av påstått rättsstridiga gemenskapsbestämmelser.
I avsaknad av gemenskapsrättsliga föreskrifter på området ankommer det således på varje medlemsstats interna rättsordning att reglera förutsättningarna för beviljande av interimistiska åtgärder som syftar till att säkerställa skyddet för enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten.
Det är följaktligen de kriterier som föreskrivs i den nationella lagstiftning som är tillämplig i målen vid den behöriga domstolen som skall tillämpas, vid prövningen av ett yrkande om interimistiska åtgärder av innebörd att dessa nationella bestämmelser inte får tilllämpas till dess att samma domstol prövat huruvida de strider mot gemenskapsrätten.
Dessa kriterier får emellertid inte vara mindre förmånliga än dem som avser liknande yrkanden som grundas på nationell rätt (likvärdighetsprincipen) eller göra det i praktiken omöjligt eller orimligt svårt att erhålla ett interimistiskt domstolsskydd för rättigheter som följer av gemenskapsrätten (effektivitetsprincipen).
Den tredje frågan skall således besvaras på följande sätt: Principen om ett effektivt domstolsskydd för enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten skall tolkas så, att när det är oklart huruvida nationella bestämmelser strider mot gemenskapsrätten och det har framställts ett yrkande om interimistiska åtgärder av innebörd att dessa bestämmelser inte får tillämpas till dess att den behöriga domstolen prövat huruvida de strider mot gemenskapsrätten, skall de kriterier som föreskrivs i den nationella lagstiftning som är tilllämplig i målen vid denna domstol tillämpas vid prövningen av detta yrkande, under förutsättning att dessa kriterier inte är mindre förmånliga än dem som avser liknande yrkanden som grundas på nationell rätt eller gör det i praktiken omöjligt eller orimligt svårt att erhålla ett interimistiskt domstolsskydd för sådana rättigheter.
Med hänsyn till svaret på den tredje frågan saknas det skäl att besvara den fjärde frågan.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (stora avdelningen) följande:
1) Principen om ett effektivt domstolsskydd för enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten skall tolkas så, att en medlemsstats rättsordning inte måste tillhandahålla en möjlighet att väcka en fristående talan där själva saken utgör ett yrkande om att den nationella domstolen skall pröva huruvida nationella bestämmelser strider mot artikel 49 EG, under förutsättning att den enskilde inom ramen för andra former av effektiva rättsliga förfaranden, vilka inte är mindre förmånliga än dem som avser liknande talan som grundas på nationell rätt, kan få till stånd en prejudiciell prövning i domstol av huruvida så är fallet. Det ankommer på den nationella domstolen att pröva huruvida den enskilde har tillgång till sådana effektiva rättsliga förfaranden.
2) Principen om ett effektivt domstolsskydd för enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten skall tolkas så, att en medlemsstats rättsordning måste tillhandahålla en möjlighet för enskilda att utverka interimistiska åtgärder som gäller till dess att den behöriga domstolen prövat huruvida nationella bestämmelser strider mot gemenskapsrätten, när beviljandet av sådana åtgärder är nödvändigt för att säkerställa den fulla verkan av det senare domstolsavgörandet avseende förekomsten av sådana rättigheter.
3) Principen om ett effektivt domstolsskydd för enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten skall tolkas så, att när det är oklart huruvida nationella bestämmelser strider mot gemenskapsrätten och det har framställts ett yrkande om interimistiska åtgärder av innebörd att dessa bestämmelser inte får tillämpas till dess att den behöriga domstolen prövat huruvida de strider mot gemenskapsrätten, skall de kriterier som föreskrivs i den nationella lagstiftning som är tillämplig i målen vid denna domstol tillämpas vid prövningen av detta yrkande, under förutsättning att dessa kriterier inte är mindre förmånliga än dem som avser liknande yrkanden som grundas på nationell rätt eller gör det i praktiken omöjligt eller orimligt svårt att erhålla ett interimistiskt domstolsskydd för sådana rättigheter.
Parterna yttrade sig i skrifter med anledning av EG-domstolens dom.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, rev.sekr. Maynard, föreslog i betänkande följande beslut:
Målet gäller huruvida en av Unibet mot staten väckt fastställelsetalan är tillåten enligt svensk rätt eller, om så inte är fallet, enligt gemenskapsrätten. Målet gäller vidare huruvida interimistiska yrkanden i anslutning till den förda fastställelsetalan, samt till en vid tingsrätten anhängiggjord fastställelsetalan avseende skadeståndsskyldighet, kan beviljas enligt svensk rätt eller gemenskapsrätten.
Unibet yrkade i stämningsansökan (punkterna 1.1.1 och 1.2.1) att tingsrätten skulle fastställa att bolagen hade rätt att utan hinder av 38 § lotterilagen (1994:1000), som förbjuder främjande av deltagande i ett utom landet anordnat lotteri, marknadsföra sina speltjänster i Sverige på visst sätt.
Enligt 13 kap. 2 § RB får en talan om huruvida ett visst rättsförhållande består eller inte består föras om ovisshet råder om rättsförhållandet och denna länder käranden till förfång. En sådan fastställelsetalan skall avse ett konkret rättsförhållande mellan parterna. Unibets talan i denna del innebär att en viss bestämmelse i lagstiftningen inte skall tillämpas i förhållande till bolagen. Talan avser därför inte något konkret rättsligt förhållande mellan staten och Unibet. Det är i stället fråga om en abstrakt normprövning; en sådan är inte tillåten enligt svensk rätt. Unibets fastställelseyrkanden under punkterna 1.1.1 och 1.2.1 i stämningsansökan kan således inte upptas till prövning enligt svensk rätt.
Unibet har gjort gällande att den förda fastställelsetalan under alla förhållanden är tillåten enligt gemenskapsrätten.
Av EG-domstolens dom framgår att det enligt gemenskapsrätten inte erfordras att en enskild skall få föra en fristående fastställelsetalan om huruvida en nationell bestämmelse strider mot gemenskapsrätten, under förutsättning att den enskilde inom ramen för andra former av effektiva rättsliga förfaranden kan få till stånd en prejudiciell prövning av denna fråga. Dessa förfaranden får inte vara mindre förmånliga än vad som gäller beträffande en liknande talan enligt nationell rätt (likvärdighetsprincipen). De nationella reglerna får inte heller vara utformade på ett sådant sätt att det i praktiken är omöjligt eller orimligt svårt att utöva de rättigheter som följer av gemenskapsrätten (effektivitetsprincipen).
Unibet har möjlighet att få frågan om huruvida 38 § lotterilagen strider mot gemenskapsrätten prövad inom ramen för den skadeståndstalan bolagen har väckt vid tingsrätten. Därtill kommer att en prejudiciell prövning även kan komma till stånd vid exempelvis en rättsprövning av regeringens beslut i ärenden enligt lotterilagen. De möjligheter till prejudiciell prövning som finns inom svensk rätt är oberoende av om talan grundas på svensk rätt eller på gemenskapsrätten. De svenska reglerna gör det inte omöjligt eller orimligt svårt för Unibet att utöva sina rättigheter enligt gemenskapsrätten. (Jfr också EG-domstolens dom punkt 64.) Av det anförda följer att gemenskapsrätten inte kräver att den väckta fastställelsetalan tillåts.
Överklagandet såvitt avser avvisning av Unibets fastställelseyrkanden under punkterna 1.1.1 och 1.2.1 i stämningsansökan skall således avslås.
Av det anförda följer vidare att Unibets interimistiska yrkanden i anslutning till dessa fastställelseyrkanden inte kan upptas till prövning enligt svensk rätt. Vad gäller samma fråga enligt gemenskapsrätten framgår av EG-domstolens dom att möjligheten att få interimistiska åtgärder beviljade endast gäller inom ramen för en talan som är tillåten. Överklagandet såvitt avser avvisning av Unibets interimistiska yrkanden under punkterna 1.1.3 och 1.2.3 i stämningsansökan skall därför avslås.
Unibet yrkade vid tingsrätten även att interimistiska åtgärder skulle beviljas beträffande yrkandena (i punkterna 1.1.2 och 1.2.2 i stämningsansökan) om fastställelse av att staten är skadeståndsskyldig mot Unibet. Den skadeståndstalan handläggs nu vid tingsrätten.
Vad gäller en prövning av detta interimistiska yrkande enligt svensk rätt framgår av 15 kap. 3 § RB att en säkerhetsåtgärd kan beviljas om käranden visar sannolika skäl för att han mot någon har ett anspråk, som är eller kan antas bli föremål för rättegång eller prövning i annan liknande ordning, och det skäligen kan befaras att motparten hindrar eller försvårar utövningen av sökandens rätt eller väsentligt förringar dess värde. En sådan åtgärd kan som huvudregel endast beviljas beträffande en talan som syftar till en verkställbar dom (se t.ex. NJA 1991 s. 200). Unibet för en fastställelsetalan som inte kan leda till en verkställbar dom. Det saknas anledning att i detta mål göra undantag från kravet på att det skall vara fråga om en verkställbar dom. Någon säkerhetsåtgärd kan redan på grund härav inte beviljas enligt 15 kap. 3 § RB.
Unibet har gjort gällande att bolagen under alla förhållanden har rätt till interimistiska åtgärder enligt gemenskapsrätten.
I EG-domstolens dom framhålls att en nationell domstol måste kunna bevilja interimistiska åtgärder under förutsättning att detta är nödvändigt för att säkerställa den fulla verkan av det senare domstolsavgörandet avseende förekomsten av de rättigheter som gjorts gällande på grundval av gemenskapsrätten. Vid en sådan prövning skall den nationella lagstiftningen tillämpas under förutsättning att likvärdighetsprincipen och effektivitetsprincipen upprätthålls.
Unibet yrkar i denna del att få fastställt att staten är skadeståndsskyldig mot Unibet på grund av att staten upprätthåller främjandeförbudet i 38 § lotterilagen, vilket enligt Unibet strider mot gemenskapsrätten. Av EG-domstolens dom följer att förutsättningen för att Unibet skall kunna kräva tillgång till interimistiska åtgärder är att åtgärderna är nödvändiga för att säkerställa Unibets rätt vid bifall till den talan som förs. Eftersom talan inte syftar till något verkställbart avgörande rörande Unibets påstådda rättigheter enligt gemenskapsrätten är denna förutsättning inte uppfylld. Överklagandet såvitt avser Unibets interimistiska yrkanden i anslutning till den fastställelsetalan avseende skadeståndsskyldighet som handläggs av tingsrätten skall redan på grund härav avslås.
Unibets överklaganden skall således avslås helt.
HD avslår överklagandena.
HD (justitieråden Mckenzie, Johnson, Jones, Murray och Sanchez, referent) meddelade den 24 oktober 2007 slutligt beslut i enlighet med betänkandet.
HD:s beslut meddelat: den 24 oktober 2007.
Mål nr: Ö 4474-04 och Ö 752-05.
Lagrum: 11 kap. 14 § RF, 13 kap. 2 § och 15 kap. 3 § RB samt 38, 45, 52 och 54 §§lotterilagen (1994:1000).
Rättsfall: EG-domstolens dom den 13 mars 2007 i mål C-432/05 samt NJA 2005 s. 764 och NJA 1991 s. 200.