Tingsrätten har i dom beslutat att en misstänkt skulle bli kvar i häkte på en häktningsgrund som denne inte fått yttra sig över vid förhandling. Detta har ansetts utgöra ett grovt rättegångsfel. Felet har inte läkts i hovrätten, eftersom förhandling där inte har hållits utan dröjsmål.
L.M. häktades vid Lunds tingsrätt och åtalades för våldtäkt och misshandel, båda brotten riktade mot samma målsägande.
Tingsrätten (ordförande chefsrådmannen Huff) meddelade dom den 26 augusti 2019. Rätten fann åtalet styrkt men bedömde våldtäktsbrottet som mindre grovt. L.M. dömdes enligt 6 kap. 1 § andra och tredje styckena BrB i lydelse före den 1 juli 2018 samt 3 kap. 5 § BrB till fängelse 1 år 6 månader.
Tingsrätten förordnade att L.M. skulle stanna kvar i häkte till dess domen i ansvarsdelen vann laga kraft mot honom. Som skäl för sitt beslut i häktningsfrågan anförde tingsrätten: Det finns en sådan risk att LM. begår nya brott mot målsäganden att han ska fortsätta att vara häktad.
LM. överklagade i Hovrätten över Skåne och Blekinge och yrkade att han skulle frikännas från åtalet. Han yrkade i samband därmed att hovrätten omedelbart skulle häva häktningen.
Åklagaren motsatte sig L.M:s yrkande att bli försatt på fri fot.
Hovrätten (hovrättslagmannen Mcdaniel samt hovrättsråden Villegas och Kelley, referent) meddelade den 6 september 2019 följande beslut: Hovrätten fastställer tingsrättens beslut om häktning.
LM. överklagade hovrättens beslut och yrkade att han skulle bli försatt på fri fot. Riksåklagaren motsatte sig ändring av hovrättens beslut.
Lunds tingsrätt avgav yttrande.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Aguirre, föreslog i betänkande följande beslut.
1–7. Motsvarar i huvudsak punkterna 1–6 i HD:s beslut.
8-11. Motsvarar i huvudsak punkterna 7–11 i HD:s beslut.
12 och 13. Motsvarar i huvudsak punkterna 12 och 13 i HD:s beslut.
Motsvarar i huvudsak punkten 14 i HD:s beslut.
Vid användning av tvåårsregeln bör det, mot bakgrund av det starka beviskrav som i dessa fall riktas mot den misstänkte och vad som angetts ovan i punkten 12 om att den enskilde ska ha getts tillfälle att före häktningsbeslutet ta ställning till och framföra synpunkter på häktningsfrågan innefattande de särskilda häktningsgrunder som kan bli aktuella, ställas krav på att åklagaren uttryckligen anger vilka särskilda häktningsgrunder som görs gällande (jfr Martinez, Tvångsmedel I, 1993, s. 216 f.). För det fall så inte sker bör rätten uppmärksamma parterna på frågan.
När det gäller rättens beslut när tvåårsregeln tillämpas har det i doktrin uttalats att om rätten inte uttalar sig om de särskilda häktningsgrunderna vid häktning enligt tvåårsregeln kan man utgå från att rätten har funnit att både flykt-, kollusions- och recidivfara föreligger (se Smith, Straffprocessuella tvångsmedel – när och hur de får användas?, 4 uppl., 2018, s. 317). En sådan tolkning skulle kunna anses innebära att den misstänkte vid en senare prövning av häktningsfrågan bör utgå från att samtliga särskilda häktningsgrunder är aktuella, oavsett om tvåårsregeln är tillämplig. Vad som talar emot ett sådant synsätt är tvåårsregelns speciella karaktär av en presumtionsregel där det ska vara uppenbart att skäl till häktning saknas.
När brottsrubriceringen kan komma att ändras från ett brott där det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år till ett brott med lägre straffskala och tvåårsregeln alltså inte längre är tillämplig finns det mot bakgrund av tvåårsregelns speciella karaktär av en presumtionsregel starka skäl som talar för att åklagaren uttryckligen ska ange vilka särskilda häktningsgrunder som görs gällande för det fall tvåårsregeln inte skulle vara tillämplig. Även kravet på att den enskilde ska ha getts tillfälle att före häktningsbeslutet ta ställning till och framföra synpunkter inte bara på frågan om häktning som sådan, utan även de särskilda häktningsgrunder som kan bli aktuella, talar för att detta krav bör ställas på åklagaren (jfr p. 12).
För det fall åklagaren inte anger vilka särskilda häktningsgrunder som görs gällande bör det mot bakgrund av kravet på att den enskilde ska ha getts tillfälle att före häktningsbeslutet ta ställning till och framföra synpunkter på de häktningsgrunder som kan bli aktuella åligga rätten att väcka frågan för det fall rätten anser att det kan bli fråga om att besluta om fortsatt häktning på annan grund än tvåårsregeln.
När rätten väcker frågan om vilka häktningsgrunder som görs gällande måste det ske på ett inte alltför oprecist sätt, utan frågan måste tas upp på ett sådant sätt att parterna ska kunna inse att frågan väckts och att de getts tillfälle att framföra sina synpunkter (jfr p. 13).
Häktningsgrunden recidivfara berördes inte särskilt vid huvudförhandlingen vid tingsrätten. Med hänsyn till att åklagaren uttryckligen ska ange vilka särskilda häktningsgrunder som görs gällande kan enbart det förhållandet att L.M. var häktad på grund av tvåårsregeln och att åklagaren yrkade fortsatt häktning inte anses medföra att åklagaren gjort gällande recidivfara som särskild häktningsgrund för det fall tvåårsregeln inte var tillämplig (jfr p. 17).
Åklagaren kan alltså inte anses ha gjort gällande recidivfara som särskild häktningsgrund. Tingsrätten får därför anses ha självmant häktat L.M. på grund av recidivfara (jfr p. 10).
Tingsrätten har självmant kunnat initiera frågor om häktning vid huvudförhandlingen och har inte varit bunden av de häktningsgrunder som åklagaren framställt förutsatt att den enskilde getts tillfälle att ta ställning till och framföra synpunkter på häktningsfrågan (se p. 10 och 12).
Det förhållandet att L.M. var häktad på grund av tvåårsregeln och att åklagaren yrkade fortsatt häktning kan inte anses medföra att L.M. och hans offentlige försvarare borde ha insett att han kunde häktas på grund av recidivfara om tvåårsregeln inte var tillämplig. Inte heller vad som i övrigt framkommit om att åklagaren vid huvudförhandlingen anfört att det inte längre behövdes tillstånd att meddela beslut om restriktioner och att L.M. tidigare begärts häktad på grund av recidivfara medför att L.M. och hans offentlige försvarare borde ha insett att han kunde häktas på recidivfara om tvåårsregeln inte var tillämplig.
Med hänsyn till kravet på att rätten på ett inte alltför oprecist sätt ska ge den misstänkte tillfälle att framföra sina synpunkter på häktningsfrågan – innefattande de särskilda häktningsgrunder som kan bli aktuella – kan häktningsgrunden recidivfara inte anses ha berörts vid huvudförhandlingen på sådant sätt att L.M. getts möjlighet att framföra synpunkter på häktningsgrunden recidivfara. Den för den enskilde viktiga rättssäkerhetsgarantin att häktning inte äger rum utan att han eller hon har fått möjlighet att dessförinnan framföra sina synpunkter vid en förhandling har alltså inte upprätthållits. (Jfr p. 12.)
Vad som förekommit vid tingsrätten får anses utgöra ett grovt rättegångsfel. Felet kan inte anses ha läkts genom prövningen i hovrätten eftersom frågan om att häkta L.M. på grund av recidivfara inte tagits upp vid en förhandling (jfr p. 10). Rättegångsfelet är sådant att tingsrättens häktningsbeslut ska undanröjas och L.M. ska försättas på fri fot.
Med ändring av hovrättens beslut undanröjer HD häktningsbeslutet i tingsrättens dom den 26 augusti 2019 och beslutar att LM. ska försättas på fri fot.
HD (justitieråden Wright, Vang, Garrett, referent, Cortez och Brady) meddelade den 24 september 2019 följande slutliga beslut.
Åklagaren begärde vid tingsrätten L.M. häktad på sannolika skäl misstänkt för våldtäkt och misshandel. I häktningsframställan angav åklagaren som särskilda häktningsgrunder att det förelåg risk för att L.M. genom att undanröja bevis eller på något annat sätt skulle försvåra sakens utredning (s.k. kollusionsfara) och att det förelåg risk för att han skulle fortsätta sin brottsliga verksamhet (s.k. recidivfara). Åklagaren angav också att det för brottet våldtäkt inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år och att det inte var uppenbart att skäl till häktning saknades (den s.k. tvåårsregeln).
Tingsrätten häktade L.M. som på sannolika skäl misstänkt för våldtäkt och misshandel. Som särskild häktningsgrund angav tingsrätten kollusionsfara. Vidare angav tingsrätten att det för brottet våldtäkt inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år. ©klagaren gavs tillstånd att meddela restriktioner.
L.M. åtalades för våldtäkt enligt 6 kap. 1 § andra stycket BrB och misshandel enligt 3 kap. 5 §. Han dömdes av tingsrätten för våldtäkt, mindre grovt brott, enligt 6 kap. 1 § andra och tredje styckena och misshandel. Tingsrätten förordnade i domen att L.M. skulle stanna kvar i häkte till dess domen i ansvarsdelen vinner laga kraft mot honom. Som särskild häktningsgrund angavs recidivfara.
L.M. överklagade tingsrättens dom. Beträffande beslutet om häktning yrkade han att hovrätten skulle försätta honom på fri fot. Åklagaren motsatte sig L.M:s yrkande och anförde att tingsrätten gjort en riktig bedömning av risken för fortsatt brottslighet.
Hovrätten har avslagit frifotsyrkandet utan att hålla förhandling.
Den huvudsakliga frågan i HD är om häktningsgrunden recidivfara vid huvudförhandlingen berörts på sådant sätt att tingsrätten kunnat besluta att L.M. skulle vara fortsatt häktad på denna grund.
Enligt 24 kap. 1 § första stycket RB får den häktas som på sannolika skäl är misstänkt för ett brott, för vilket är föreskrivet fängelse i ett år eller däröver, om det med hänsyn till brottets beskaffenhet, den misstänktes förhållande eller någon annan omständighet finns risk för att han eller hon avviker eller på något annat sätt undandrar sig lagföring eller straff (flyktfara), genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning (kollusionsfara) eller fortsätter sin brottsliga verksamhet (recidivfara). Av andra stycket framgår att om det för brottet inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år, ska häktning ske, om det inte är uppenbart att skäl för häktning saknas (tvåårsregeln). I tredje stycket finns en proportionalitetsregel enligt vilken häktning får ske endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse.
En åklagare kan ta upp en fråga om häktning på vilket stadium målet än befinner sig. Sedan åtal har väckts får rätten också självmant ta upp frågan om häktning beträffande gärningar som omfattas av åtalet. (Se 24 kap. 17 § första stycket RB.)
När en fråga om häktning har väckts ska häktningsförhandling hållas så snart som möjligt (se 24 kap. 17 § andra stycket RB). Den som yrkar häktning ska ange de omständigheter som yrkandet grundas på och den anhållne och dennes försvarare ska få tillfälle att yttra sig (se 24 kap. 14 § andra stycket).
Av rättsfallet NJA 1990 s. 542 framgår att, när rätten avser att tillämpa en ny grund för beslutet om häktning, ska situationen behandlas som om rätten självmant tar upp häktningsfrågan. I en sådan situation gäller också kravet på förhandling, trots att det inte direkt framgår av 17 §.
Om den misstänkte döms för brott och är häktad, ska rätten pröva om han eller hon ska stanna kvar i häkte till dess domen vinner laga kraft (se 24 kap. 21 § RB). Prövningen ska ske enligt de grunder som anges i 24 kap. RB. Rätten är vid denna prövning inte bunden av om åklagaren yrkat fortsatt häktning och är fri att beakta även andra förhållanden än dem som åklagaren har åberopat.
Det är en viktig rättssäkerhetsgaranti att häktning inte äger rum utan att den misstänkte fått möjlighet att dessförinnan framföra sina synpunkter och att denna möjlighet ges vid en förhandling (se NJA 1990 s. 542, NJA 1992 s. 499 och NJA 1993 s. 161). I detta ligger att den enskilde ska lämnas tillfälle att framföra synpunkter, inte bara på frågan om häktning som sådan, utan även på de särskilda häktningsgrunder som kan bli aktuella och på det proportionerliga i åtgärden (jfr 24 kap. 14 § andra stycket RB).
När rätten ger den misstänkte tillfälle att framföra sina synpunkter på häktningsfrågan får detta inte ske på ett oprecist eller underförstått sätt. Det måste vara tydligt för den misstänkte att det finns tillfälle att framföra synpunkter på häktningsfrågan, innefattande de särskilda häktningsgrunderna. Inte minst gäller detta när det kan bli aktuellt att rubricera ett brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år som ett annat brott med lindrigare straffskala.
Det kan tilläggas att tvåårsregeln i 24 kap. 1 § andra stycket RB innebär en presumtion för häktning vid misstanke om svåra brott. Grunden för bestämmelsen är att risk för flykt, kollusion eller recidiv som regel föreligger vid så allvarlig brottslighet. En prövning av häktningsskälen måste dock alltid göras i det enskilda fallet även i de fall tvåårsregeln är aktuell (se NJA 1985 s. 868). Någon av de särskilda häktningsgrunderna måste föreligga. I ett häktningsbeslut ska rätten, liksom vid häktning enligt 1 § första stycket, ange grunden för häktningen (se 24 kap. 5 § första stycket).
Åklagaren yrkade under huvudförhandlingen vid tingsrätten att L.M. skulle vara fortsatt häktad, men att det inte längre behövdes tillstånd att meddela restriktioner. Häktningsgrunden recidivfara berördes inte särskilt vid huvudförhandlingen.
Det förhållandet att L.M. var häktad på grund av tvåårsregeln och att åklagaren yrkade fortsatt häktning kan inte anses medföra att åklagaren gjort gällande recidivfara som särskild häktningsgrund för det fall tvåårsregeln inte skulle vara tillämplig. Tingsrätten får därför anses självmant ha tagit upp frågan om häktning på grund av recidivfara (jfr p. 10). Något hinder mot att tingsrätten initierar en fråga om häktning vid huvudförhandlingen på en ny häktningsgrund finns inte, förutsatt att den misstänkte getts tillfälle att ta ställning till och framföra synpunkter på häktningsfrågan.
Vad som förekommit vid huvudförhandlingen ger vid handen att häktningsgrunderna inte har berörts på ett så precist och uttryckligt sätt som krävs (jfr p. 12 och 13).
Förfarandet innebär ett sådant avsteg från en för den enskilde viktig rättssäkerhetsprincip att det får anses utgöra ett grovt rättegångsfel. Felet kan inte anses ha läkts genom prövningen i hovrätten. Beslut om att hålla L.M. fortsatt häktad hade endast kunnat fattas efter förhandling (jfr p. 9 och 10). Det måste krävas att hovrätten håller en sådan förhandling utan dröjsmål (jfr NJA 1990 s. 542).
Mot bakgrund av vad som nu har sagts och med hänsyn till den tid som förflutit sedan tingsrätten fattade sitt häktningsbeslut utan att det läkts av hovrätten ska L.M. inte längre vara häktad i målet.
HD ändrar hovrättens beslut och beslutar att LM. inte längre ska vara häktad i målet.