Aktiebolag som hyr ut tennisbanor inrymda i byggnader som vid fastighetstaxeringen indelats som skattefria specialbyggnader (idrottsanläggning), har inte ansetts skattskyldigt för hyresinkomsterna. Inkomsttaxering 1994-1997.
AB Tennisstadion (bolaget) bedrev verksamhet i form av uthyrning av bl.a. tennisbanor. Tennisbanorna är inrymda i av bolaget ägda hallar benämnda A- och D-hallarna. Vid fastighetstaxeringen indelades hallarna såsom specialbyggnader (idrottsanläggning). I sina självdeklarationer tog bolaget inte upp hyresintäkterna från banorna till beskattning. Vidare yrkade bolaget vid 1997 års taxering avdrag för outnyttjat underskott från tidigare år med 2 221 162 kr. Skattemyndigheten beslutade att ta upp ifrågavarande hyresintäkter i sin helhet till beskattning respektive taxeringsår. Vad gällde taxeringsåret 1997 beslutade skattemyndigheten vidare att inte medge bolaget yrkat avdrag för outnyttjat underskott från tidigare år.
Bolaget överklagade besluten och yrkade att taxeras i enlighet med deklarationerna såvitt avsåg de aktuella hyresintäkterna samt vad avsåg underskottsavdraget vid taxeringen 1997. Som grund för sina överklaganden anförde bolaget bl.a. följande. Det synes i målet ostridigt att fråga är om en sådan fastighet som 7 § 7 mom. lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt, SIL, tar sikte på. Vad som däremot framstår som stridigt i målet är den passusen i det omtalade stadgandet som föreskriver att "ägarens inkomst härrör från sådan användning som gör att byggnad enligt 2 kap. 2 § fastighetstaxeringslagen skall indelas som specialbyggnad". Skattemyndigheten synes anse att för att skattefrihet skall kunna åtnjutas den aktuella verksamheten skall bedrivas utan vinstsyfte. Det aktuella lagrummet fordrar dock för sin tillämpning inte frånvaro av vinstintresse. När det i sammanhanget, såsom exempelvis i Ds B 1980:8 s. 208 och RÅ 1991 ref. 36 talas om allmännyttig verksamhet skall detta förstås så att verksamheten typiskt sett är allmännyttig och oberoende av om fastighetsägarens verksamhet är att betrakta som ideell eller liknande.
Länsrätten i Stockholms län (1998-11-17, ordförande Miller) yttrade: I 7 § 7 mom. första stycket SIL anges att ägare av sådan fastighet som avses i 3 kap. 2 § fastighetstaxeringslagen (1979:1152), FTL, frikallas från skattskyldighet för inkomst av fastigheten i den mån ägarens inkomst härrör från sådan användning som gör att byggnad enligt 2 kap. 2 § FTL skall indelas som specialbyggnad, dock ej kommunikationsbyggnad, distributionsbyggnad eller reningsanläggning. Motsvarande regel som i 7 § 7 mom. SIL finns i 54 § första stycket c) kommunalskattelagen (1928:370), KL, vad gäller kommunal inkomstskatt. I 2 kap. 2 § FTL anges att med specialbyggnad avses bl.a. bad-, sport- och idrottsanläggning. Vidare anges att med sådan anläggning avses byggnad som används för bad, sport, idrott och liknande, om allmänheten har tillträde till anläggningen. I 3 kap. 2 § samma lag anges att specialbyggnad undantas från skatteplikt. - Av handlingarna i målet framgår bl.a. följande. Såvitt nu är aktuellt bedriver bolaget verksamhet i form av uthyrning av tennisbanor och en badmintonbana till allmänheten. Banorna är inrymda i av bolaget ägda hallar benämnda A- och D-hallarna. Vid fastighetstaxeringen har A- och D-hallarna indelats såsom specialbyggnader. Bolaget har hänfört hyresintäkterna från banorna till icke skattepliktiga inkomster, medan bolagets övriga inkomster har hänförts till skattepliktiga inkomster. - Fråga i målet är om de inkomster som bolaget erhållit för uthyrning av tennisbanorna och badmintonbanan skall anses härröra från sådan användning som medför skattefrihet vid fastighetstaxeringen, dvs. från sport- och idrottsverksamhet. - 1976 års fastighetskommitté anförde - mot bakgrund av sitt förslag att i stor utsträckning slopa kravet på viss ägare för att fastighet skall frikallas från skatteplikt vid fastighetstaxeringen - bl.a. följande i anslutning till förslaget om ändring i 54 § första stycket d) KL (nuvarande 54 § första stycket c) KL). "Även ägarkravets slopande bör föranleda en omprövning av inkomstskattereglerna. Det kan nämligen inte anses rimligt att den som äger en fastighet, som på grund av sin användning blir skattefri, enbart på den grunden blir frikallad från skattskyldighet för fastighetsinkomsten. Skattefriheten bör enligt kommittén endast gälla inkomst från en av ägaren själv bedriven allmännyttig verksamhet. I den mån det är annan som bedriver denna verksamhet bör alltså hela fastighetsinkomsten för ägaren vara skattepliktig. I en sådan situation är ägarens användning kommersiellt betonad och anledning saknas då att ge denne någon ytterligare skattefavör utöver garantiskatteeffekten. - Nästa fråga blir om alla ägarkategorier skall frikallas från skattskyldighet för "allmännyttiga" fastighetsinkomster eller om frikallelsen skall gälla t.ex. endast stat, kommun och vissa allmännyttiga institutioner. Det senare alternativet skulle innebära att det vid fastighetstaxeringen slopade ägarkravet i stället förs över till inkomsttaxeringen. Enligt kommitténs mening står en sådan åtgärd inte i överensstämmelse med det förenklingssyfte som legat bakom de nya skattepliktsreglerna i FTL. Såväl regeringen (prop. 1979/80:40 s. 70) som riksdag (SkU 1979/80:51 s. 6) synes också ha utgått från att skattefriheten vid fastighetstaxeringen skall slå igenom vid inkomsttaxeringen. Kommittén anser mot bakgrund härav att någon ägarbegränsning inte bör göras när det gäller möjligheten att frikallas från skattskyldighet." (Ds B 1980:8 s. 208-209). Departementschefen anslöt sig till kommitténs förslag (prop. 1980/81:61 s. 29). - I prop. 1979/80:40 s. 70 till vilken fastighetskommittén hänvisar i ovan nämnda betänkande anges bl.a. följande. "Jag anser liksom kommittén att det kan finnas skäl att inte lägga avgörande vikt vid vem som äger byggnaden i samma utsträckning som f.n. Enbart det syfte som byggnader används för kan vara av så stort värde för samhället att detta i och för sig bör medföra skattefrihet, oavsett vem som är ägare. Det bör också framhållas att det rör sig om en mycket begränsad och lätt avgränsad krets av fastigheter. Reglerna kan knappast heller missbrukas. - I de fall där en ekonomiskt lönande verksamhet måhända kan bedrivas - t.ex. i fråga om vissa idrottsanläggningar eller kulturbyggnader - talar andra skäl för skattefrihet oavsett vem som är ägare. Det kan här räcka med att nämna att ifrågavarande anläggningar och byggnader används för aktiviteter som är gynnade i andra skattesammanhang. Mot denna bakgrund är jag beredd att biträda förslaget." - Vad gäller nuvarande 7 § 7 mom. SIL anförde 1976 års fastighetskommitté bl.a. följande. "Kommitténs förslag bygger i stort på samma överväganden som redovisats vid 54 § d) KL. Detta innebär att ägarkravets slopande i princip bör slå igenom, att förvärvskällan inkomst bör proportioneras på allmännyttig resp. kommersiell del och att vissa fastighetsinkomster alltid bör tas till beskattning. Kommittén anser alltså att ägare till fastighet som avses i 3 kap. 2-3 §§ FTL skall frikallas från skattskyldighet för sådan fastighetsinkomst som uppkommit genom ägarens egen allmännyttiga verksamhet. Användning för kommersiellt ändamål - vartill även bör hänföras uthyrning till annan som bedriver allmännyttig verksamhet - föreslås föranleda beskattning." (Ds B 1980:8 s. 211). Departementschefen anslöt sig till kommitténs förslag (prop. 1980/81:61 s. 29). - I Regeringsrättens avgörande RÅ 1991 ref. 36, vilket åberopats av skattemyndigheten, hade en enskild ägare till en fastighet som vid fastighetstaxeringen indelats som specialbyggnad (skolbyggnad) hyrt ut fastigheten till en kommun för användning som skola. Fråga i målet var om den fastighetsinkomst som ägaren erhöll i form av hyra skulle anses härröra från sådan användning som medför skattefrihet vid fastighetstaxeringen. Regeringsrätten angav bl.a. följande. Av Ds B 1980:8 s. 208 framgår att ägarens inkomst av en fastighet, som används för undervisning vid skola, anses härröra från denna användning endast om ägaren själv bedrivit verksamheten. Eftersom ägaren själv inte bedrivit skolverksamheten är han inte enligt 54 § första stycket d) KL frikallad från skattskyldighet för inkomsten av fastigheten. - Länsrätten gör följande bedömning. - De i målet aktuella hallarna har vid fastighetstaxeringen indelats som specialbyggnader (idrotts- och sportanläggning). Enligt länsrätten måste de inkomster som bolaget erhållit från uthyrningen av tennisbanorna och badmintonbanan i hallarna anses härröra från den användning som föranlett att hallarna skall indelas som specialbyggnader, dvs. det allmännyttiga ändamålet i form av idrott och sport. Det är vidare - till skillnad från vad som var fallet i RÅ 1991 ref. 36 - ägaren själv (bolaget) som bedrivit verksamheten. Detta innebär att förutsättningarna för skattefrihet enligt 7 § 7 mom. första stycket SIL är uppfyllda. - Mot bakgrund härav finner länsrätten att bolaget skall frikallas från skattskyldighet för de inkomster som erhållits från uthyrningen av tennisbanorna och badmintonbanan. Överklagandena i denna del skall därför bifallas. - Länsrätten har funnit att bolagets överklagande vad gäller taxeringen 1996 skall bifallas, vilket innebär att bolagets taxering skall nedsättas med 2 235 472 kr. Ett underskott om 2 221 162 kr uppkommer till följd härav vid taxeringen 1996. Att något hinder skulle föreligga för bolaget att utnyttja detta underskott vid taxeringen 1997 har inte framkommit. Bolagets överklagande skall således bifallas även i denna del. - Länsrätten bifaller överklagandena i sin helhet.
Skattemyndigheten överklagade domen och yrkade att den skulle undanröjas. Bolaget bestred bifall till överklagandet.
Kammarrätten i Stockholm (2000-09-19, Walsh, Moran, Hayes, referent) delade länsrättens bedömning och ändrade inte den överklagade domen.
Riksskatteverket (RSV) överklagade och yrkade att bolaget skulle förklaras skattskyldigt för inkomster från specialbyggnader taxeringsåren 1994-1997 och att avdrag för outnyttjat underskott inte skulle medges vid 1997 års taxering. RSV anförde bl.a. följande. Frågan i målet är om bolaget, som på kommersiella villkor hyr ut bl.a. tennisbanor i byggnader som enligt 2 kap. 2 § FTL indelats som specialbyggnader, skall omfattas av skattefriheten i 7 § 7 mom. SIL. Enligt prop. 1980/81:61 s. 25 krävs att uthyrningsinkomsterna är att betrakta som inkomst från en av ägaren själv bedriven allmännyttig verksamhet för att skattefrihet skall inträda. För det fall verksamhet som avser uthyrning skall betraktas som allmännyttig krävs enligt RSV:s uppfattning att ägarna bedriver någon typ av allmännyttig verksamhet och att uthyrningen anknyter till denna verksamhet. Av handlingarna framgår att verksamheten uteslutande bestått i att bolaget hyr ut tennisbanorna på strikt kommersiella grunder. Inga inslag av uthyrning till självkostnadspris etc. har funnits. Inte heller har uthyrningen någon anknytning till annan verksamhet med allmännyttigt ändamål som bedrivs av bolaget. För bolaget kan verksamheten anses som allmännyttig endast i den mån man anser att uthyrning av idrottsanläggningar för idrottslig utövning alltid är att betrakta som allmännyttig verksamhet, dvs. oavsett att uthyrning sker på strikt kommersiella grunder och oavsett att uthyrningen inte anknyter till någon allmännyttig verksamhet. RSV anser att själva uthyrningen som sådan inte i sig kan konstituera allmännyttig verksamhet i ett fall som detta. Regeringsrätten har i RÅ 1991 ref. 36 beskattat en fastighetsägare för inkomster vid uthyrning av en specialbyggnad för användning som skola eftersom den allmännyttiga verksamheten inte bedrivits av fastighetsägaren. Eftersom bolaget på liknande sätt uppburit hyresinkomster från fastigheten genom kommersiell användning, samt då uthyrningen inte i övrigt anknyter till någon av bolaget bedriven allmännyttig verksamhet/användning, skall inkomsterna beskattas.
Prövningstillstånd meddelades.
Bolaget bestred bifall till överklagandet och yrkade ersättning för rättegångskostnader i Regeringsrätten med 18 000 kr. Bolaget anförde bl.a. följande. Enligt bolaget lämnar ordalagen i den bestämmelse som är aktuell i målet inte något utrymme för den ståndpunkt som RSV intagit. Enligt bestämmelsen är fastighetsägaren inte skattskyldig för inkomst som härrör från sådan användning som gör att byggnad skall indelas som specialbyggnad vid fastighetstaxeringen; någon begränsning med hänsyn till vem som är ägare eller vilken ekonomisk inriktning som verksamheten har finns inte. Vidare ger de åberopade förarbetsuttalandena, lästa i sitt sammanhang, inte något stöd för RSV:s ståndpunkt; de ger tvärtom stöd för att bestämmelsen skall läsas enligt ordalagen. När det slutligen gäller RÅ 1991 ref. 36 kan konstateras att det rättsfallet gäller en annan situation än den som är aktuell i förevarande mål.
Regeringsrätten (2003-06-25, Calhoun, Carter, Romero, Dennis) yttrade: Skälen för Regeringsrättens avgörande. Regeringsrätten gör samma bedömning som underinstanserna.
Bolaget har yrkat ersättning enligt lagen (1989:479) om ersättning för kostnader i ärenden och mål om skatt, m.m. med 18 000 kr för sina kostnader i Regeringsrätten. Ersättning bör beviljas med yrkat belopp.
Regeringsrättens avgörande. Regeringsrätten avslår överklagandet.
Regeringsrätten beviljar bolaget ersättning av allmänna medel med 18 000 kr för kostnader i Regeringsrätten.