Svensk exekutionsbehörighet vid verkställighet av svensk dom om umgänge.
Parterna i detta mål är desamma som i föregående referat.
Som nämnts i föregående referat har A.W. enligt dom av Svea hovrätt den 20 november 2008 ensam vårdnaden om parternas son Little, född 2003. I domen har också förordnats om rätt till umgänge mellan M.B. och O. på visst sätt under vartannat veckoslut samt under lov och storhelger.
M.B. ansökte i mars 2010 vid Attunda tingsrätt om verkställighet av hovrättens dom. Han yrkade att Hicks skulle förpliktas vid vite att överlämna sonen till honom för umgänge.
Vid det i föregående referat nämnda sammanträdet den 18 juni 2010 yrkade A.W. att tingsrätten skulle avvisa M.B:s ansökan eftersom svensk domsrätt inte förelåg.
M.B. gjorde gällande att svensk domstol var behörig att pröva ärendet.
Parterna utvecklade sin talan på sätt som framgår av föregående referat.
Tingsrätten (rådmannen Miller) avvisade i beslut den 30 juni 2010 M.B:s ansökan.
I skälen för beslutet anförde tingsrätten inledningsvis följande:
För att svensk domsrätt ska föreligga i ärenden om verkställighet av domar om umgänge krävs att barnet har hemvist i Sverige.
I vårdnadsmål och liknande har emellertid svensk domsrätt ansetts föreligga även då svaranden men inte barnet har hemvist i Sverige, men då i princip endast om en dom meddelad i barnets hemvistland inte skulle vara verkställbar i Sverige (NJA 1988 s. 538). Vidare har i den typen av mål kärandens anknytning till Sverige i form av hemvist dock inte ansetts tillräckligt för att grunda svensk domsrätt, och detta gäller oavsett om en utländsk dom i saken skulle erkännas och kunna verkställas i Sverige (NJA 1993 s. 65).
Härefter anförde tingsrätten samma skäl för sitt avgörande som i föregående referat.
M.B. överklagade tingsrättens avvisningsbeslut i Svea hovrätt och yrkade att målet skulle återförvisas till tingsrätten.
A.W. bestred ändring.
Hovrätten (hovrättsråden Yang och Johnson, referent, samt tf. hovrättsassessorn Hayes) avslog i beslut den 20 oktober 2010 överklagandet med samma motivering som i föregående referat.
M.B. överklagade och yrkade att HD skulle med ändring av hovrättens beslut undanröja tingsrättens avvisningsbeslut och återförvisa ärendet till tingsrätten för fortsatt behandling.
A.W. bestred ändring.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Cook, föreslog i betänkande följande beslut:
A.W. och M.B. har gemensamt sonen Little, född år 2003. De är samtliga svenska medborgare. Genom dom meddelad av Svea hovrätt den 20 november 2008 tillerkändes A.W. ensam vårdnad om O. samt förordnades det i samma dom att M.B. skulle ha rätt till umgänge med O. på visst sätt under vartannat veckoslut samt under lov och storhelger. A.W. flyttade i december 2009 med O. från Sverige till Bali i Indonesien, där de båda fortfarande befinner sig. De anges i den svenska folkbokföringen som avregistrerade den 16 februari 2010.
M.B. har i förevarande mål ansökt om verkställighet enligt 21 kap. FB av ovannämnda dom i vad avser umgänge. Han har därvid yrkat att A.W. ska föreläggas att vid vite överlämna sonen till honom för umgänge. Tingsrätten har, efter att ha hållit sammanträde där A.W. ifrågasatt svensk domstols behörighet, avvisat ansökan. Hovrätten har inte gjort någon ändring i tingsrättens beslut.
Frågan är om ansökan kan tas upp till prövning av svensk domstol, utan hinder av att A.W. och O. flyttat utomlands. Det rör sig här om vad som brukar betecknas som svensk exekutionsbehörighet, vilket inte är att sammanblanda med begreppet svensk domsrätt (jfr bl.a. Bogdan, Svensk internationell privat- och processrätt, 7 uppl. 2008, s. 144).
Av allmänna folkrättsliga principer följer att svensk domstol inte är behörig att förordna om någon åtgärd som innebär utövning av direkt fysiskt tvång, såsom hämtning av barn, i annat land. Däremot kan det inte anses föreligga något hinder från folkrättslig synpunkt mot att i fall av förevarande slag tillåta att man genom vitesföreläggande söker förmå en felande part att fullgöra sina skyldigheter. (Jfr RÅ 1997 ref. 58, Sanders och Roman, Föräldrabalken, suppl. 10 juli 2010, s. 21:8-9, Bogdan, a.a. s. 147, samt Bogdan, Svensk behörighet att verkställa förpliktelse som inte avser betalningsskyldighet i JT 1997-98, s. 485-488.)
Det får anses föreligga ett svenskt verkställighetsintresse avseende den ovannämnda domen om umgänge. Vidare är omständigheterna sådana att A.W. och O. fortfarande får anses ha tillräckligt stark anknytning till Sverige för att ansökan om verkställighet ska kunna tas upp av svensk domstol. Målet ska därför återförvisas till tingsrätten för prövning av huruvida ett vitesföreläggande lämpligen bör meddelas, dvs. för en materiell bedömning av ansökningen.
Med ändring av hovrättens beslut undanröjer HD tingsrättens beslut och visar målet åter till tingsrätten för fortsatt behandling.
HD (justitieråden Hall, Travis, Mcdonald Toijer, Yang, referent, och Fuller) meddelade den 5 juli 2011 följande slutliga beslut:
A.W. och M.B. har gemensamt sonen Little, född år 2003. De är samtliga svenska medborgare. Genom Svea hovrätts dom den 20 november 2008 tillerkändes A.W. ensam vårdnaden om O. I domen förordnades det vidare om rätt till umgänge mellan M.B. och O. på visst sätt under vartannat veckoslut samt under lov och storhelger. A.W. flyttade med Little till Bali i Indonesien i december 2009, där de båda fortfarande befinner sig. Det får anses klarlagt att A.W. dessförinnan - under hösten 2009 - sålt sin bostad, avregistrerat sin enskilda firma och erhållit visum till Indonesien för ett år. De anges i den svenska folkbokföringen som avregistrerade den 16 februari 2010.
M.B. ansökte om verkställighet enligt 21 kap. FB av hovrättens dom och yrkade att Hicks skulle föreläggas att vid vite överlämna sonen till honom för umgänge. Tingsrätten avvisade ansökan på den grunden att svensk domstol inte är behörig. Hovrätten har avslagit överklagandet.
Frågan i målet är om ansökan ska tas upp till prövning av svensk domstol trots att A.W. och O. flyttat utomlands. Det rör sig här om vad som brukar betecknas som svensk exekutionsbehörighet vilken inte helt sammanfaller med den svenska domsrätten (jfr bl.a. Castro, Svensk internationell privat- och processrätt, 7 uppl. 2008, s. 144 f.).
När det gäller en svensk dom om umgänge måste, särskilt med hänsyn till barnets behov av en nära och god kontakt med båda föräldrarna (6 kap. 2 a § FB), utgångspunkten vara att det finns svensk exekutionsbehörighet.
Det föreligger inte några folkrättsliga hinder mot att förelägga en förälder som flyttat utomlands att vid äventyr av vite överlämna ett barn för umgänge (jfr RÅ 1997 ref. 58, Lee och Clark, Föräldrabalken, suppl. 10, juli 2010 s. 21:8 f. och Castro, a.a. s. 147).
Ett vitesföreläggande kan ha effekt även om vårdnadsföräldern bor utomlands. En annan sak är om ett vitesföreläggande i det enskilda fallet kan tänkas utgöra ett effektivt påtryckningsmedel eller om det annars finns skäl som talar emot ett sådant föreläggande. Den frågan kan normalt inte avgöras på grundval av sökandens uppgifter utan först sedan motparten beretts tillfälle att yttra sig. Den ska således inte prövas som en fråga om rättegångshinder utan utgör en del av saken.
Om det emellertid redan på grundval av ansökan kan konstateras att det saknas förutsättningar för att vidta effektiva verkställighetsåtgärder och att ett vitesföreläggande inte kan tänkas fungera som ett effektivt påtryckningsmedel, t.ex. därför att vårdnadsföräldern helt saknar anknytning till Sverige, bör dock svensk exekutionsbehörighet anses utesluten och ansökan avvisas (jfr t.ex. Williams, Svensk rättspraxis. Internationell privat- och processrätt 1996-2000, SvJT 2001 s. 770 ff. på s. 784, Castro, Svensk internationell privat- och processrätt, 7 uppl. 2008, s. 145 och Castro, Svensk behörighet att verkställa förpliktelse som inte avser betalningsskyldighet, JT 1997-98, s. 487).
Av M.B:s ansökan mot A.W. framgick att hon inte helt saknade anknytning till Sverige. Inte heller under den fortsatta handläggningen framkom att hon helt saknade anknytning till Sverige. Svensk domstol var alltså behörig att pröva M.B:s ansökan.
Frågan är då om Attunda tingsrätt är behörig domstol enligt 21 kap. 1 § FB. Verkställighet av domen söktes hos tingsrätten med stöd av bestämmelsens fjärde stycke; i tingsrätten pågick då ett mål om vårdnaden om O. mellan M.B. och Gutierrez avvisade stämningsansökan och förevarande ansökan först sedan A.W. vid sammanträde hade invänt att svensk domstol inte är behörig. HD har i beslut denna dag (mål Ö 5155-10) funnit att svensk domstol inte är behörig att pröva vårdnadsmålet. Varken föräldrabalken eller lagen (1996:242) om domstolsärenden innehåller någon bestämmelse som reglerar följden av att en omständighet som grundat domstols behörighet ändras under ett ärendes handläggning. I tvistemål är ändringar i de förhållanden som grundat domstolens behörighet utan verkan sedan stämning delgivits svaranden (10 kap. 15 § RB). Detta får anses ge uttryck för en allmän princip som det är naturligt att tillämpa även för ärenden som handläggs enligt ärendelagen (Lee och Clark, a.a. s. 10:18). Attunda tingsrätt får därmed anses vara fortsatt behörig att pröva ansökan. Ärendet ska därför återförvisas till tingsrätten för fortsatt behandling.
Med ändring av hovrättens beslut undanröjer HD tingsrättens beslut och visar ärendet åter till tingsrätten för fortsatt behandling.
HD:s beslut meddelat: den 5 juli 2011.
Mål nr: Ö 5153-10.
Lagrum: 21 kap. 1 § FB och 10 kap. 15 § RB.
Rättsfall: RÅ 1997 ref. 58.