Fråga om anordnande av länkar till musikfiler på Internet utgör brott mot upphovsrättslagen.
Allmän åklagare väckte vid Skövde TR åtal mot T.O. för brott mot upphovsrättslagen enligt följande gärningsbeskrivning: T.O. har under tiden hösten 1998 juli 1999 i sin bostad i Stenstorp genom att framställa eller kopiera eller i vart fall sprida ljudfiler i MP3-format från CD-skivor och göra dem tillgängliga via sin egen hemsida på Internet uppsåtligen eller av grov oaktsamhet vidtagit åtgärder varigenom han gjort intrång i de rättigheter som tillkommer de skilda skivbolagen - totalt 53 st - genom deras företrädare International Federation of the Phonographic Industry, Ifpi.
T.O. bestred ansvar. Han anförde att han inte hade överfört eller kopierat ljudfiler till MP3-format och inte heller i övrigt spritt några sådana filer. Han hade enbart genom anvisning om länkar talat om var sådana filer fanns.
TR:n (lagmannen Ruhe) anförde i dom d 15 sept 1999: Domskäl. På åklagarens begäran har förhör ägt rum med M.M., Ifpi, såsom målsägande. T.O. har hörts.
Vid förhöret med M.M. har denne givit en beskrivning av bakgrunden till anmälan mot T.O. och omfattningen av kopiering via Internet. Han har därvid angett att Ifpi är en organisation för tillvaratagande av rättighetshavares, främst grammofonindustrins, intressen. Clark är en typ av komprimerade filer - komprimeringsförhållande 12-1 - som gör att det går att lagra musikverk på ett mycket mindre utrymme än på en vanlig CD-skiva. Detta gör att tiden för att överföra en CD-skiva - eller en låt på en sådan - blir mycket kortare än den skulle bli med annat filformat. Kvaliteten påverkas inte i nämnvärd utsträckning. Kopiering via Internet av dessa typer av filer är enkel och har blivit mycket omfattande. Organisationen bedriver sedan en tid en aktiv spaning efter MP3-filer som är tillgängliga på Internet. Det är i samband med sådan antipiratverksamhet som han kommit i kontakt med T.O:s hemsida. Angående det tekniska förfarandet har han uppgett att vad T.O. gjort är att han genom sin hemsida genom länkar hänvisat besökare till platser där MP3-filer funnits tillgängliga. Besökaren har, för att kopplas dit inte behövt lämna T.O:s hemsida och det har fordrats stor datorvana för att se att MP3-filen inte legat på samma ställe som T.O:s hemsida. Han vet inte om filen vid kopiering passerat T.O:s hemsida eller om den gått direkt till besökarens dator.
T.O. har uppgivit att han inte själv har överfört något material till sin server, att han inte har haft något material på den och att han inte heller har kopierat något material. Han har endast genom sin hemsida givit länkar till MP3-filer. Han har inte haft för avsikt att träda de olika rättighetsinnehavarna förnär. Orsaken till att han har haft så många länkar till sin hemsida har varit att han velat ha många besök på den. Han har inte tjänat några pengar på sin verksamhet även om han haft viss förhoppning om att göra det.
Utifrån vad som framkommit i målet och vad som i övrigt är bekant (jfr 35 kap 2 § RB) om förfarandet vill TR:n ge följande beskrivning av det tekniska förfarandet.
När en besökare på T.O:s hemsida klickar på en hänvisning till en låt kopplas han över till den adress som länken hänvisar till. När besökaren vill ha låten till sin dator klickar han på en bekräftelse att han vill ha den överförd - kopierad - till sin dator. Filen med låten skickas då därifrån till besökarens dator; den skickas inte via det utrymme T.O. disponerar på sin server (hemsida). Detta framgår bl a av att adressen på den sida varifrån filen skickas - och inte T.O:s hemsida - anges i adressfältet på skärmen. Att T.O:s hemsida ligger kvar på skärmen förändrar inte detta förhållande - det går alldeles utmärkt att ha ett flertal adresser uppkopplade och synliga på skärmen samtidigt liksom det också går att hämta hem flera filer från olika servrar samtidigt. Det är inte heller nödvändigt att ha T.O:s hemsida kvar - så snart besökaren vidarekopplats till MP3-filens adress kan han koppla ner T.O:s hemsida. Den egentliga filhemtagningen sker således helt oberoende av T.O:s hemsida. Den har spelat ut sin roll så snart besökaren har kopplats via länken; att besökaren kan vilja ha den kvar för att koppla upp nya länkar är en annan sak.
TR:n konstaterar först att det inte i målet har visats att T.O. kopierat eller fört över filer till MP3-format. Det har inte heller visats - eller ens påståtts - att han har haft några sådana filer på det utrymme han disponerat i den server i vilken han har haft sin hemsida. Vad det är fråga om är därför endast om han spridit filer. Detta skall enligt gärningsbeskrivningen och det sätt åklagaren lagt upp sin talan ha skett genom att det på T.O:s hemsida funnits en - eller rättare sagt flera - länkar till de ställen där MP3-filerna funnits. Filerna har sedan hämtats från dessa ställen. Som nämnts ovan har denna hemtagning eller kopiering skett helt utan T.O:s medverkan.
Vad T.O. gjort är således att han genom sina länkmarkeringar gjort att besökaren kunnat besöka en annan adress än T.O:s där han har kunnat hämta - kopiera - den efterfrågade filen. Detta kan enligt TR:ns mening inte innefattas i begreppet spridning.
Fråga kan då uppkomma om T.O:s hänvisning till olika länkar kan bedömas som medhjälp till spridning från de olika innehavarna av de platser där filerna har funnits och från vilka de har kopierats. Åklagaren har inte påstått medhjälp och gärningsbeskrivningens utformning innebär enligt TR:ns mening inte heller ett påstående om medverkan. TR:n kan därför inte pröva om T.O. genom sitt förfarande gjort sig skyldig till medhjälp till brott mot upphovsrättslagen.
Med denna bedömning av T.O:s handlande har TR:n ingen anledning att ta ställning till hur många besökande som de facto hämtat hem MP3-filer efter besök på T.O:s hemsida och inte heller om han haft någon uppfattning om vilka regler som gäller för kopiering av upphovsrättsligt skyddat material liksom inte heller om den kopiering av MP3-filer som skett varit olaglig - enligt det landets lag där servern funnits eller enligt svensk lag.
Åtalet skall således ogillas.
Domslut. Åtalet ogillas.
Åklagaren överklagade i Göta HovR och yrkade att HovR:n skulle döma T.O. för brott mot upphovsrättslagen alternativt medhjälp därtill enligt följande: T.O. har under tiden hösten 1998-juli 1999 i sin bostad i Stenstorp genom att göra otillåtet framställda ljudfiler i MP3-format från CD-skivor tillgängliga för allmänheten via sin egen hemsida på Internet, uppsåtligen eller av grov oaktsamhet vidtagit åtgärder, eller medverkat till åtgärder, varigenom han gjort intrång, eller i vart fall intrång skett, i de rättigheter, som tillkommer de skilda skivbolagen - totalt 11 st - som framställt skivorna i fråga alternativt deras företrädare, Ifpi.
Brown Kommanditbolag och ytterligare tio skivbolag samt Ifpi biträdde i egenskap av målsägande åtalet.
T.O. bestred ändring.
HovR:n (hovrättslagmannen Hunt, hovrättsrådet Brown, referent, tf hovrättsassessorn Reyes samt nämndemännen Williams och Jones) anförde i dom d 27 dec 1999: Domskäl. Bevisningen. Mitchell har hållits med M.M. och T.O.. Vidare har på åklagarens begäran förhör hållits med A.A., Rikskriminalens IT-brottsrotel.
Utöver vad som antecknats i TR:ns dom har följande bl a framkommit.
T.O.: Anledningen till att han lade ut länkarna var till en början att han ville imponera på sina kamrater. Det var viktigt att få så många besökare till sin hemsida som möjligt. Det gick mycket bra och i svenska mått mätt var antalet besökare på hans hemsida många. Detta ledde bl a till att ett företag marknadsförde sig via hans hemsida. Han fick lägga ner mycket arbete med att söka nya musikfiler och byta ut länkar som dödats. För detta ändamål hade han skaffat hjälp av två personer. Han förstod att musikfilerna var olagliga men tänkte inte på att också länkarna kunde vara det. Han tog det inte så allvarligt eftersom så många sysslade med länkar. I samband med att han fick brev från Ifpi bytte han från Telia till en annan server utomlands. Han behöll en länk från Telias server. Avsikten var alltså inte att gömma servern för Ifpi.
A.A.: Länkningen på T.O:s hemsida till musikfilerna innebar att besökarnas webb-läsare fick en hänvisning till den server på vilken den aktuella ljudfilen fanns. Filerna passerade aldrig T.O:s server utan gick direkt in i besökarens dator.
HovR:ns bedömning. Den centrala bestämmelsen i målet är 46 § upphovsrättslagen (1960:729), som reglerar fonogramframställarens rättigheter. Det upphovsrättsliga skyddet enligt denna bestämmelse tar sikte på endast fonogramframställarens rätt och inte upphovsrätten som sådan till verket. Med fonogramframställare avses den som anordnat inspelningen, dvs den fysiska eller juridiska person som första gången upptar ljud av ett framförande eller andra ljud.
Enligt 46 § upphovsrättslagen får bl a en grammofonskiva eller annan anordning på vilken ljud har tagits upp inte utan framställarens samtycke eftergöras eller göras tillgänglig för allmänheten förrän efter viss angiven tid. Eftergörandeskyddet gäller alla ljudupptagningar oberoende var i världen fonogrammet spelats in eller var den första utgivningen ägt rum. Ansvar enligt nämnda lag för den som enbart spridit en otillåten kopia förutsätter att framställaren av fonogrammet är svensk medborgare eller svensk juridisk person eller har sin vanliga vistelseort i Sverige (61 § upphovsrättslagen). Vidare gäller internationella överenskommelser inom området, nämligen Fonogramkonventionen och Romkonventionen samt TRIPS-avtalet. Det kan anmärkas att dessa internationella överenskommelser inte ännu omfattar alla länder i världen.
Att göra en ljudupptagning tillgänglig för allmänheten innebär att den antingen framförs offentligt eller då exemplar därav bjuds ut till försäljning, hyrs eller lånas ut eller eljest sprids till allmänheten eller visas offentligt (jfr 2 § 3 st upphovsrättslagen).
Frågan i målet gäller om T.O. genom att via en länk på sin hemsida hänvisa till ljudfiler på en annan plats på en server kan anses ha gjort sig skyldig till att utan framställarens tillstånd ha framfört ljudupptagningen offentligt eller spridit den till allmänheten.
Ljudupptagning får enligt 47 § upphovsrättslagen användas vid offentligt framförande utan tillstånd. När så sker föreskriver bestämmelsen en rätt till ersättning för bl a fonogramframställaren. Detta innebär att T.O. visserligen kan bli ersättningsskyldig till rättighetsinnehavarna men att han inte kan hållas straffrättsligt ansvarig om hans åtgärd anses utgöra ett sådant framförande.
Vad härefter gäller spridning avses med detta begrepp spridning av det fysiska exemplaret av t ex en ljudupptagning. Ett fysiskt exemplar anses framställt så snart en ljudupptagning fixeras på exempelvis en hårddisk (jfr bl a Lindberg och Church, Praktisk IT-rätt, Stockholm 1999 s 168, 172 f och Gomez, BBS-målet och ansvaret för elektroniska tjänster, SvJT 1996 s 414). En sådan åtgärd kräver fonogramframställarens tillstånd om den inte sker för eget bruk (46 § jfr med 12 § upphovsrättslagen). Den som utan tillstånd lägger in ett exemplar på en server ansluten till Internet torde dock under alla förhållanden kunna bli ansvarig för otillåten kopiering och spridning av ljudupptagningen.
När det gäller hypertextlänkar kan emellertid exemplaret infogas i en databas utan att det rent fysiskt lagras där. Detta gäller även om länken hänvisar till exemplaret. I detta fall kopieras nämligen inte de filer som finns på den server länken går till. Därmed har en sådan spridning inte skett att det upphovsrättsliga skyddet blir aktualiserat (jfr Brown och Church, a a s 203). Vid angivet förhållande kan den som vidtagit en länkhänvisning till en MP3-fil inte heller bli ansvarig för otillåten spridning av ljudfilerna.
Vad som nu sagts innebär att T.O:s åtgärder att via länkar hänvisa till ljudfiler som redan lagts ut på Internet inte kan anses ha gjort ljudupptagningarna tillgängliga för allmänheten i den mening som avses i upphovsrättslagen. Åtalet för brott mot upphovsrättslagen kan därför inte vinna bifall.
Vad härefter angår påståendet om att T.O. medverkat till otillåtna åtgärder gör HovR:n följande bedömning.
Den första frågan är om T.O. kan anses ha gjort sig skyldig till medhjälp till den spridning av otillåtna kopior av ljudupptagningar som gjorts av den som lagt ut MP3-filerna på Internet. Så torde vara fallet om det visas att den som lagt ut kopiorna gjort sig skyldig till brott. Det är dock inte visat att denna åtgärd skett i Sverige eller i annat land där förfarandet också är straffbart och inte heller vilkas rättigheter som därmed skulle ha blivit kränkta. Således är det inte tillförlitligen styrkt att T.O. medverkat till ett straffbart förehavande i nu angivet hänseende.
Frågan är då om T.O. kan anses ha medverkat till intrång i grammofonbolagens rättigheter genom att besökare på hans hemsida kopierar ljudfilerna. Som HovR:n tidigare konstaterat är kopiering av ljudupptagningar tillåtet om kopieringen skett för eget bruk. Detta undantag är inte begränsat utan får enligt HovR:ns mening även anses omfatta kopiering av exemplar som framställts utan fonogramframställarens samtycke. I målet är inte styrkt att besökare kopierat ljudfilerna för annat ändamål än för eget bruk och att intrång därmed skett i grammofonbolagens rättigheter. Vid angivna förhållanden kan T.O. inte heller fällas till ansvar för medhjälp till sådant intrång.
Sammantaget anser HovR:n att den åtgärd T.O. vidtagit genom att via länkar hänvisa till ljudfiler på server ansluten till Internet inte utgör brott mot upphovsrättslagen. Medverkan till andras intrång i grammofonbolagens rättigheter kan vara straffbart om det visas att även den som lagt ut kopiorna på Internet kan straffas enligt svensk lag. Enligt HovR:ns mening har åklagaren inte visat att så är fallet. Inte heller kan det anses straffbart att kopiera ljudfiler för eget bruk. T.O. kan således inte fällas till ansvar för vare sig brott mot upphovsrättslagen eller medhjälp därtill. Åtalet skall därför ogillas i sin helhet.
Domslut. HovR:n fastställer TR:ns domslut.
De elva målsägandebolagen (ombud jur kand Smith och advokaten Garcia) överklagade och yrkade bifall till åtalet.
T.O. (offentlig försvarare advokaten Travis) bestred ändring.
Klagandena åberopade ett rättsutlåtande av professorerna G.K. och J.R..
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, RevSekr Söderlind, föreslog i betänkande följande dom: Domskäl. Klagandena har i HD begärt att få justera gärningsbeskrivningen så att den, efter ordet "tillkommer", har följande lydelse: "rättighetshavarna, bl a de skilda skivbolagen - totalt 11 st - som framställt skivorna i fråga."
Med åtalsjusteringen avses bl a att åtalet skall omfatta brott mot alla rättighetshavare vilkas intressen de aktuella musikupptagningarna berör. En sådan åtalsjustering hade varit tillåten om allmän åklagare fört talan. HovR:ns dom har emellertid överklagats endast av målsägandena, som uteslutande är fonogramframställare. Målsägande är, enligt 20 kap 8 § 4 st RB, den mot vilken brott är begånget eller som därav blivit förnärmad eller lidit skada. Det område inom vilket fonogramframställarna åtnjuter straffrättsligt skydd för sina intressen framgår av 46 § jämförd med 47 § upphovsrättslagen. Utanför detta område har fonogramframställarna inte ställning som målsägande annat än om det visas att de förvärvat andras rättigheter före det att en straffrättsligt kränkande handling företagits. Endast förvärvet av rätt att göra en upptagning av verket och rätten att sprida exemplar av upptagningen omfattar typiskt sett inte upphovsmännens rätt att förfoga över offentliga framföranden av verket och det har inte visats att målsägandena förvärvat den rätten från upphovsmännen. Justeringen av gärningsbeskrivningen skall därför inte, såvitt avser utvidgningen av åtalet, beaktas av HD.
Som gärningsbeskrivningen är utformad har HD att ta ställning till om T.O:s handlande är att bedöma som att han olovligen gjort eller medverkat till att musikverken i fråga gjorts tillgängliga för allmänheten. Frågan huruvida T.O:s förfarande kan vara att bedöma som medverkan till olovlig exemplarframställning hos dem som kan ha laddat ner musikfiler med användande av T.O:s länkar kommer således inte under HD:s bedömning i målet.
Enligt 46 § upphovsrättslagen är förutom eftergörande, dvs exemplarframställning, sedan 1995 även rätten att göra en upptagning tillgänglig för allmänheten förbehållen framställaren av upptagningen. Av förarbetena till bestämmelsen framgår att avsikten var att ge fonogramframställare m fl samma grundbefogenheter som upphovsmännen redan har, bortsett från skyddet mot efterlikning, bearbetning och dylikt (prop 1994/95:58 s 34). Uttrycket "göras tillgänglig för allmänheten" i 46 § är således att förstå som helt överensstämmande med motsvarande uttryck och definition i 2 § upphovsrättslagen. Ensamrätten omfattar därför, i det avseende som aktualiseras av gärningspåståendet, offentligt framförande, att exemplar utbjuds till försäljning, uthyrning eller utlåning eller eljest sprids till allmänheten eller att exemplar visas offentligt.
T.O:s verksamhet har inte inneburit visning. Och genom regleringen i 47 § upphovsrättslagen undantas offentligt framförande av en ljudupptagning från den ensamrätt som i övrigt tillkommer utövande konstnärer och fonogramframställare enligt 45 och 46 §§ samma lag. Har väl verket offentliggjorts får envar utan föregående tillstånd av utövande konstnärer och fonogramframställare framföra en upptagning av verket offentligt. Det saknar vid den bedömningen betydelse om framförandet sker från en olovligen framställd kopia av upptagningen. En annan sak är att framförandet berättigar nu nämnda grupper till ersättning enligt 47 § och att bestämmelsen inte innebär avkall på kravet enligt 2 § jämförd med 21 § upphovsrättslagen att upphovsmännen lämnar tillstånd till framförandet. Oavsett alltså om T.O:s förfarande skulle kunna betecknas som offentligt framförande eller medverkan till sådant framförande är gärningen i förhållande till fonogramframställarna inte ens otillåten, och det är endast beträffande brott mot deras eget skyddsintresse målsägandenas ansvarstalan kan prövas.
Det återstår därmed att bedöma om T.O:s upprättande av länkar har inneburit att han spritt upptagningarna eller medverkat till annans spridning och därmed kränkt målsägandenas ensamrätt.
De exemplar av musikinspelningar (MP3-filerna) till vilka T.O:s länkar hänvisat har såvitt framgår av uppgifter från målsägandena framställts utan deras samtycke. T.O. har lämnat denna uppgift utan erinran och förklarat att han förstod att musikfilerna var "olagliga". Musikfilerna i fråga har således inte överlåtits med fonogramframställarnas samtycke och den konsumtionsregel beträffande spridningsrätten som enligt 46 § 3 st upphovsrättslagen gäller för överlåtna exemplar är följaktligen inte tillämplig beträffande de aktuella musikfilerna. Dessa har därför inte fått spridas.
Det framgår av utredningen att de länkar det är fråga om fungerat på det sättet att en besökare på T.O:s hemsida som klickat på en länk omedelbart förflyttats till en annans musikfil som därmed blivit tillgänglig för överföring till besökarens egen dator. T.O. har visserligen varken själv framställt exemplar eller i något fall självständigt förfogat över det exemplar av musikverket som funnits i musikfilen i fråga. Det är emellertid inte en förutsättning för ansvar för spridning att den som sprider ett eller flera exemplar till allmänheten själv framställt exemplaren. Frågan är då om det är nödvändigt att T.O. förfogat över eller haft rådighet över exemplaret för att hans åtgärd att upprätta länkarna skall kunna bedömas som att han spritt musikverken. Rättsläget synes någon gång ha uppfattats på det sättet i doktrinen, se t Hill, Praktisk IT rätt, 2 uppl 1999 s 203. Jfr Mccarthy, Copyright, 6 uppl 1998, s 86 och Gilbert, Nätjuridik, 2 uppl 1998 s 152 f, vilka emellertid, vid bedömningen att läggandet av länkar i vart fall inte tycks kunna utgöra spridning, närmast synes utgå från att länkläggaren inte vidtagit någon exemplarframställning. Ett liknande synsätt som anlagts är att det kan bli fråga om spridning endast när det som sprids är ett fysiskt exemplar som i sig självt förflyttas mellan kontrahenterna och att den elektroniska överföring som sker mellan datorer därför rättssystematiskt inte kan vara att betrakta som annat än ett framförande, förutsatt att det inte är fråga om visning (Davenport i NIR 1997 s 344, Digital teknologi. Konsekvenser for retsreglerne og retshåndhaevelsen for musik og film, särskilt s 350 f).
Det är dock tveksamt om denna uppfattning kan anses ha stöd i de överväganden som gjordes vid upphovsrättslagens tillkomst. Det fanns inspelningsapparater och fotokopieringsapparater tillgängliga även i mitten av 1950-talet, när betänkandet Brown (SOU 1956:25) lades fram, och det framstår inte som antagligt att lagstiftaren menade att den som till allmänheten utbjöd ett exemplar av ett verk som inte överlåtits - och för vilket spridningsrätten alltså inte konsumerats - för fotokopiering eller inspelning inte gjorde sig skyldig till otillåten spridning av exemplaret av endast det skälet att den som gjorde en kopia inte fick det exemplar som gärningsmannen utbjöd utan endast en på elektrisk och magnetisk eller fotografisk väg framställd kopia.
I det anförda betänkandet framhöll Auktorrättskommittén att den obehöriga spridningsåtgärden kan bestå i att exemplar görs tillgängliga genom exempelvis gratisutdelning och att spridningen i regel sker genom att ett flertal exemplar sätts i omlopp men att spridningen kan vara obehörig även om åtgärden avser bara ett enda exemplar (a a s 95). De länkar som T.O. anordnat har visserligen lett till bara ett exemplar vardera. Den kommunikationsteknik som är aktuell i målet och som innebär att en enda kopia av en upptagning utbjuds till ett obegränsat antal andra, vilka får tillgång till samma exemplar och kan framställa egna kopior visar emellertid tydligt vilken ekonomisk betydelse även spridning av ett enstaka exemplar kan ha när spridningen sker med modern teknik. Eftersom syfte med lagregleringen kring de s k förfoganderätterna huvudsakligen är att skydda upphovsmännens ekonomiska intressen och ett tillgängliggörande för allmänheten av även ett enda exemplar beträffande vilket spridningsrätten inte konsumerats väl passar in under ordalydelsen i 2 § 3 st upphovsrättslagen såvitt gäller spridning, finns således inte skäl att endast på den grunden att exemplaret inte behöver överflyttas för att någon ur allmänheten skall kunna framställa ett eget exemplar anse att tillgängliggörandet inte är att betrakta som spridning. Det kan visserligen framstå som paradoxalt att samma tillgängliggörande kan vara att betrakta som även offentligt framförande. Att båda formerna av tillgängliggörande, offentligt framförande och spridning, kan föreligga samtidigt är emellertid ett resultat av teknik som inte kunde förutses vid lagstiftningens tillkomst, och det går inte att se något bärande skäl för att anse att någon av tillgängliggörandeformerna måste utesluta tillämpning av även en annan.
T.O. har visserligen inte själv kunnat förfoga över de exemplar till vilka hans länkar hänvisat. Sedan exemplaren ursprungligen laddats upp till de datorer där de befunnit sig när T.O. genom länkarna hänvisat till dem, har emellertid envar med erforderlig datorutrustning kunnat ta del av dem utan att något särskilt tillstånd fordrats. T.O. har därför inte behövt själv förfoga över musikfilerna för att självständigt kunna göra dem tillgängliga för allmänheten. Hans förfarande har inneburit att den som klickat på en av hans länkar omedelbart har fått tillgång till ett av exemplaren. Detta har i förhållande till andra sätt att på Internet hitta exemplaren inneburit ett självständigt tillgängliggörande.
T.O. har mot bakgrund av det anförda gjort sig skyldig till brott mot upphovsrättslagen genom att, i strid med 46 § samma lag, av i vart fall grov oaktsamhet sprida otillåtet framställda exemplar av ljudupptagningar till allmänheten. Brottet är med hänsyn till den mycket stora krets som kunnat nås av spridningen allvarligt. Med hänsyn till T.O:s ungdom bör påföljden dock kunna stanna vid ett relativt kännbart bötesstraff.
Domslut. Med ändring av HovR:ns dom dömer HD T.O. enligt 53 1 st och 57 § lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk för brott mot upphovsrättslagen till 60 dagsböter om 30 kr.
HD (JustR:n Cox, Barton, Torres, Banks och Farrell, referent) beslöt följande dom: Domskäl. Klagandena har i HD begärt att få justera gärningsbeskrivningen enligt följande: "T.O. har under tiden hösten 1998 juli 1999 i sin bostad i Stenstorp genom att göra otillåtet framställda ljudfiler i MP3-format från CD-skivor tillgängliga för allmänheten via sin egen hemsida på Internet, uppsåtligen eller av grov oaktsamhet vidtagit åtgärder, eller medverkat till åtgärder, varigenom han gjort intrång, eller i vart fall intrång skett, i de rättigheter, som tillkommer rättighetshavarna, bl a de skilda skivbolagen - totalt 11 st - som framställt skivorna i fråga."
Med åtalsjusteringen avses bl a att åtalet skall omfatta brott mot alla rättighetshavare vilkas intressen de aktuella musikupptagningarna berör. HovR:ns dom har överklagats endast av de i HovR:ns dom som målsägande upptagna företagen vilka - bortsett från International Federation of the Phonographic Industry som sedermera återkallat överklagandet - angett sig inneha fonogramframställares rättigheter. Det har inte visats att målsägandena utöver rätten till upptagningen och spridningen av upptagningen förvärvat andra rättighetshavares rättigheter, varför målsägandena saknar talerätt såvitt avser dessas rätt. Justeringen av gärningsbeskrivningen i detta hänseende skall därför avvisas.
Med hänsyn härtill och till utformningen i övrigt av gärningsbeskrivningen har HD att ta ställning till om T.O. skall fällas till ansvar för att han utan samtycke av fonogramframställarna eller deras rättighetshavare vidtagit eller medverkat till åtgärder, genom vilka ljudfilerna i fråga gjorts tillgängliga för allmänheten. I målet kan alltså inte prövas om T.O. gjort sig skyldig till brottslig handling genom att vidtaga eller medverka till sådana åtgärder utan samtycke av andra rättighetshavare, såsom kompositörer och textförfattare. Inte heller kan frågan huruvida T.O:s förfarande kan vara att bedöma som medverkan till olovlig exemplarframställning hos dem som kan ha laddat ned ljudfiler med användande av T.O:s länkar komma under bedömning i målet.
Enligt 46 § upphovsrättslagen är rätten till eftergörande, dvs exemplarframställning, och rätten att göra en upptagning tillgänglig för allmänheten förbehållna framställaren av upptagningen. Av förarbetena till bestämmelsen framgår att avsikten var att ge fonogramframställare m fl samma grundbefogenheter som upphovsmännen redan har, bortsett från skyddet mot efterlikning, bearbetning och dylikt (prop 1994/95:58 s 34). Uttrycket "göras tillgänglig för allmänheten" i 46 § är således att förstå som helt överensstämmande med motsvarande uttryck i 2 § upphovsrättslagen. Sistnämnda § bygger på den principiella utgångspunkten att upphovsmannen bör förbehållas rätt att ekonomiskt tillgodogöra sig alla sådana utnyttjanden av verket som har praktisk betydelse och på att denna rätt bör innefatta en uteslutande rätt att förfoga över verket i två huvudhänseenden, nämligen att framställa exemplar av verket och att göra det tillgängligt för allmänheten (se NJA II 1961 s 52).
Enligt 2 § 3 st upphovsrättslagen omfattar uttrycket "göras tillgänglig för allmänheten" tre förfoganden, nämligen offentligt framförande, spridning av exemplar och offentlig visning.
T.O:s verksamhet kan inte anses ha inneburit offentlig visning. Frågan är då om hans åtgärder är att bedöma såsom offentligt framförande eller spridning av ljudupptagningarna.
Enligt Auktorrättskommittén skulle uttrycket "att göra verket tillgängligt för allmänheten" avse en beteckning på de åtgärder som stundom sammanfattades i termer som att framföra verket eller utföra verket. Kommittén uttalade vidare att det var utan betydelse om verket förmedlades omedelbart till en vid framförandet närvarande publik eller om förmedlingen skedde med hjälp av särskilda tekniska anordningar. Beträffande begreppet spridning angavs att i fråga om vissa föremål för upphovsmannarätt det normala sättet att förfoga över dem i ekonomiskt syfte var att exemplar därav framställdes i tämligen stort antal och utbjöds i handeln eller på annat sätt spreds bland allmänheten. Rätten att sprida exemplar framstod i första hand som ett komplement till rätten att mångfaldiga verket, dock att spridningsrätten sällan hade en självständig betydelse. Så kunde emellertid vara fallet då upphovsmannen i kraft av spridningsrätten skulle kunna förhindra spridning av olovligen framställda exemplar. (Se NJA II 1961 s 38 ff.)
Enligt departementschefen omfattade befogenheten att göra verket tillgängligt för allmänheten främst fall då verket framfördes offentligt. Stadgandet ansågs böra få en avfattning, som täckte även nya sätt att framföra verket offentligt som teknikens utveckling skulle kunna möjliggöra. Avsikten var att varje framställning av verket som inte innebar dess fixering i ett exemplar skulle innefattas under begreppet offentligt framförande. I befogenheten att göra verket tillgängligt för allmänheten inbegreps även vissa förfaranden beträffande exemplar av verket. Det gällde åtgärder genom vilka exemplar försäljs, hyrs ut eller lånas ut eller eljest sprids till allmänheten eller visas offentligt. (Se NJA II 1961 s 53 f.)
Av förarbetena framgår sålunda, att med spridning i upphovsrättslagens mening avses spridning av ett verk i form av ett fysiskt exemplar, något som också får anses framgå av lagtexten (jfr Carlén-Wendels, Nätjuridik, 2 uppl 1998 s 152 f och Davenport i NIR 1997 s 350 f).
Att inte definiera digitala överföringar i ett nätverk av datorer såsom spridning av exemplar har stöd i WIPO Copyright Treaty antagen d 20 dec 1996 och i Kommissionens förslag till Europaparlamentets och Rådets direktiv om harmonisering av vissa aspekter av upphovsrätt och närstående rättigheter i informationssamhället, KOM/99/0250 slutlig.
Det framgår av utredningen att de länkar det är fråga om fungerat på det sättet att en besökare på T.O:s hemsida som klickat på en länk omedelbart förflyttats till en musikfil och att filen därmed blivit tillgänglig för överföring till besökarens egen dator. T.O. har således inte i något fall själv framställt exemplar eller självständigt eller gemensamt med annan förfogat över exemplar av de musikverk som på detta sätt med utnyttjande av hans hemsida har kunnat åtkommas genom överföring via Internet.
Det i målet aktuella tillgängliggörandet av musikfilerna är därför att bedöma som offentligt framförande; att hänföra dem till annan form av tillgängliggörande för allmänheten kan i vart fall med hänsyn till den inom straffrätten rådande legalitetsprincipen inte komma i fråga.
Genom regleringen i 47 § upphovsrättslagen undantas offentligt framförande av en ljudupptagning från den ensamrätt som i övrigt tillkommer utövande konstnärer och fonogramframställare enligt 45 och 46 §§. Det saknar vid den bedömningen betydelse om framförandet sker av en olovligen framställd kopia av en upptagning. Eftersom T.O:s åtgärder är att bedöma som offentligt framförande eller medverkan därtill är sådant förfogande inte straffbart. Redan av detta skäl skall åtalet ogillas.
Domslut. Det i HD framställda ansvarsyrkandet avvisas, i vad det innefattar påstående att T.O. gjort intrång i andra rättigheter än dem som tillkommer fonogramframställare.
HD fastställer HovR:ns domslut.
HD:s dom meddelades d 15 juni 2000 (mål nr B 413-00).