Människosmuggling. Som utgångspunkt finns det inte skäl att vid val av påföljd särbehandla människosmugglingsbrott av normalgraden med hänsyn till brottslighetens art (I och II).
Allmän åklagare väckte åtal vid Helsingborgs tingsrätt mot M.H. och N.A. för människosmuggling enligt 20 kap. 8 § första stycket utlänningslagen (2005:716) med följande gärningsbeskrivning.
M.H. och N.A. har tillsammans och i samförstånd hjälpt tre utländska medborgare, hemmahörande i Afghanistan, att olovligen komma in i Sverige genom att transportera dem från Tyskland, genom Danmark via färja till Helsingborg. Förfarandet har upptäckts i samband med tullkontroll den 3 oktober 2015 vid Tullfiltret, Bredgatan, Helsingborg, Helsingborgs stad. M.H och N.A. begick gärningen med uppsåt.
N.A. och M.H. förnekade gärningen. De vidgick båda de faktiska omständigheterna men bestred ansvar för brott i första hand för att de inte hade rest in i Sverige på det sätt som krävs för straffbarhet och i andra hand för att de endast haft för avsikt att hjälpa flyktingar att söka asyl i Sverige, vilket inte är straffbart.
Som vittne hördes bl.a. polismannen James (ordförande rådmannen Williams) meddelade dom den 30 december 2016.
Under rubriken "Bakgrund" antecknade tingsrätten följande.
M.H. och N.A. är båda bosatta i Sverige. M.H. är gift med N.A:s syster. Under hösten 2015 reste N.A:s mor och N.A:s brors flick-vän från sitt hemland Afghanistan med förhoppningen att komma till Sverige. När de kom till Tyskland tog N.A:s mor kontakt med N.A. och förklarade att de inte hade några pengar. M.H. och N.A. åkte då till Tyskland med bil för att hämta de båda kvinnorna. När de kom fram var kvinnorna i sällskap med A.S., som M.H. och N.A. inte har något släktband till. N.A:s mamma, N.A:s brors flickvän och A.S. följde med i bilen tillbaka till Sverige. Sällskapet körde till Helsingör i Danmark, där de tog färjan till Helsingborg. När de hade kört av färjan stoppades de av gränspolisen. Det konstaterades att ingen av de tre personer som hade hämtats i Tyskland hade några ID-handlingar.
Enligt 20 kap. 8 § första stycket utlänningslagen (2005:716) döms den som uppsåtligen hjälper en utlänning att olovligen komma in i eller passera genom Sverige, en annan EU-stat, Island, Norge, Schweiz eller Robinson för människosmuggling.
Genom den utredning som har lagts fram i målet är det utrett att M.H. och N.A. har hjälpt N.A:s svärmor, N.A:s brors flickvän och A.S., alla utländska medborgare hemmahörande i Afghanistan, att resa från Tyskland via Danmark till hamnen i Helsingborg.
Hamnen i Helsingborg är en s.k. inre gräns, vilket innebär att det för att ansvar för människosmuggling ska kunna komma ifråga är tillräckligt att de utländska medborgarna har kommit in på svenskt territorium (se prop. 2003/04:35 och rättsfallet NJA 2009 s. 424). Av vad Reed har berättat framgår att den som kommer i bil med färja från Danmark är på svenskt territorium direkt när han eller hon kör av färjan. Genom att ta med sig de tre utländska medborgarna i bilen när de körde av färjan har alltså M.H. och N.A. hjälpt dem att komma in i Sverige.
För att M.H. och N.A. ska kunna dömas för människosmuggling krävs att de utländska medborgarna har kommit in i Sverige olovligen och att M.H. och N.A. har haft uppsåt till detta. Av 2 kap.1 och 3 §§utlänningslagen framgår att en utlänning som reser in i Sverige som huvudregel ska ha pass och visering eller uppehållstillstånd. Genom de uppgifter som Reed har lämnat står det klart att ingen av de personer som M.H. och N.A. hjälpte att komma in i Sverige hade pass eller andra inresetillstånd när de kom hit. De har därmed rest in i landet olovligen. M.H. har uppgett att han utgick ifrån att personerna inte hade några ID-handlingar, medan N.A. varit mer svävande i sina uppgifter. De har dock båda varit medvetna om att de personer som de tog med sig till Sverige var hemmahörande i Afghanistan. Två av personerna var dessutom anhöriga till dem. M.H. och N.A. måste därmed ha insett att personerna inte hade pass eller andra nödvändiga handlingar för att få resa in i Sverige. Därmed har de haft uppsåt till att personerna kom in i Sverige olovligen.
M.H. och N.A. har gjort gällande att de endast haft för avsikt att hjälpa flyktingar att söka asyl i Sverige och att detta inte är straffbart. Invändningen tycks vara grundad på det undantag för straffbarhet av humanitära skäl som gäller för den som hjälper en utländsk medborgare att komma till Sverige via en yttre gräns, om denne har för avsikt att omedelbart vid ankomsten ansöka om asyl här (se prop. 1993/94:52 s. 18 f. och rättsfallet NJA 2010 s. 237). Sveriges bundenhet till Dublinkonventionen och Dublinförordningen innebär dock att den som kommer in i Sverige via en inre gräns i princip inte har rätt att få sin asylansökan prövad här, utan ska återsändas till den konventionsstat där asylansökan enligt konventionen och förordningen ska prövas, dvs. i normalfallet den konventionsstat dit utlänningen först anlänt genom att passera en yttre gräns. HD har i rättsfallet NJA 2009 s. 424 uttalat att regleringen i Dublinkonventionen och Dublinförordningen innebär att det i regel inte finns ett så starkt behov av att bistå en ut-länning för att denne ska kunna komma in i Sverige via en inre gräns att det utgör grund för ett humanitärt undantag från det straffbara området i 20 kap. 8 § utlänningslagen. I målet har inte framkommit att de tre utländska medborgare som M.H. och N.A. hjälpte till Sverige inte kunde ha ansökt om asyl i den Cardenas som de först anlände till. Inte heller har det framkommit några andra särskilda omständigheter som kan motivera ett undantag från huvudregeln. Det förhållandet att N.A:s mor, N.A:s brors flickvän och A.S. hade för avsikt att ansöka om asyl i Sverige innebär därmed inte att M.H. och N.A. ska gå fria från ansvar för män-niskosmuggling.
M.H. och N.A. ska alltså dömas för människosmuggling. Då brottet inte bara avsett nära anhöriga till M.H. och N.A., utan även den för dem okände A.S. vars avsikter de inte kände till närmare, kan det inte bedömas som ringa.
M.H. och N.A. har inte tidigare dömts för brott. Kriminalvården, Frivården i Helsingborg, har i yttrande anfört att de båda lever under ordnade sociala förhållanden och att det inte finns något övervakningsbehov såvitt avser någon av dem. Frivården har gjort bedömningen att både M.H. och N.A. uppfyller lämplighetskravet för samhällstjänst.
M.H. och N.A. har uppgett att de samtycker till samhällstjänst.
Det brott som M.H. och N.A. har gjort sig skyldiga till har enligt tingsrättens bedömning ett straffvärde motsvarande fängelse i en månad. Vid bedömningen av straffvärdet beaktas särskilt att M.H:s och N.A:s syfte var att hjälpa nära släktingar att komma till Sverige för att söka asyl här och att de inte har fått någon ersättning för att transportera de tre utländska medborgarna hit. I någon mån bör även beaktas att det har gått lång tid, nästan ett år och tre månader, sedan brottet begicks och att detta inte till någon del beror på M.H. och N.A.
Människosmuggling är ett brott av sådan art att utgångspunkten är att påföljden ska bestämmas till fängelse. M.H. och N.A. är dock båda ostraffade. På grund härav, och med beaktande av deras bevekelsegrunder för brottet, kan påföljden stanna vid vill-korlig dom i förening med samhällstjänst. Om fängelse hade valts som påföljd hade fängelsestraffets längd bestämts till en månad. Antalet timmar samhällstjänst ska därmed i enlighet med praxis bestämmas till 50.
Tingsrätten dömde N.A. och M.H. för människosmuggling enligt 20 kap. 8 § första stycket utlänningslagen (2005:716) till villkorlig dom med samhällstjänst 50 timmar. Om fängelse i stället hade valts som påföljd skulle fängelse 1 månad ha dömts ut.
N.A. och M.H. överklagade i Hovrätten över Skåne och Blekinge och båda yrkade att hovrätten skulle ogilla åtalet eller åtminstone bedöma brottet som ringa och därför bestämma påföljden till böter.
Åklagaren motsatte sig ändring av tingsrättens dom.
Hovrätten (hovrättsråden Taylor, referent, och Morrison, tf. hovrättsassessorn Gray samt två nämndemän) anförde följande i dom den 15 maj 2017.
Tingsrätten har funnit att N.A. och M.H. ska dömas för människosmuggling. Hovrätten gör i denna del i huvudsak samma bedömning som tingsrätten. Det är således klarlagt att ingen av de tre utlänningarna hade lov att komma in i riket samt att N.A. och M.H. hjälpte dem att göra detta. Med beaktande av N.A:s och M.H:s bakgrund, deras släktskap med två av utlänningarna samt kännedom om alla tres tidigare öden och avsaknad av pass och andra resehandlingar råder ingen tvekan om att N.A. och M.H. förstod att de tre personerna inte hade rätt att komma in i Sverige. Som tingsrätten utvecklat kan N.A. eller M.H. inte undgå ansvar med hän-visning till det humanitära undantaget.
Att vid ett och samma tillfälle smuggla in flera personer är att bedöma som ett enda brott (se hovrättens dom 2017-04-12 i mål B 3225-16). Eftersom brottet innefattat smuggling av inte bara nära anhöriga till N.A. och M.H. kan det, som tingsrätten angett, inte bedömas som ringa.
Hade smugglingen däremot inte omfattat A.S., hade en bedömning av brottet som ringa med åtföljande bötesstraff varit näraliggande. Detta medför att brottets straffvärde i huvudsak bör bestämmas utifrån att det innefattat smuggling av A.S.
Med utgångspunkt i att en människosmuggling avsett en person är det naturligt att som utgångspunkt ha att straffvärdet motsvarar fängelse i en månad. Att resan skett så långt som från Hamburg medför emellertid att straffvärdet är något högre och således också överstiger vad tingsrätten antagit (se nyssnämnda dom om faktorer för betydelse vid bedömning av straffvärdet). På grund av brottets art föreligger en viss presumtion för att bestämma påföljden till fängelse. Hovrätten ansluter sig därför till tingsrättens bedömning att de villkorliga domarna ska förenas med samhällstjänst.
Hovrätten fastställer tingsrättens domslut utan några ändringar.
M.H. överklagade och yrkade att HD skulle ogilla åtalet för människosmuggling. Han yrkade i andra hand att gärningen skulle bedömas som ringa brott och att påföljden under alla förhållanden skulle mildras.
Riksåklagaren motsatte sig att hovrättens dom ändrades.
Med utgångspunkt i vad hovrätten funnit styrkt beträffande gärningen meddelade HD prövningstillstånd i fråga om rubricering och påföljd.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Peterson, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande dom.
Punkterna 1-4 överensstämmer i allt väsentligt med punkterna 3-6 i HD:s domskäl.
Målet i HD gäller dels hur gärningen ska rubriceras, dels vilken påföljd som M.H. ska ådömas. De frågor som är av intresse i påföljdsdelen gäller vilket straffvärde det aktuella brottet har samt om brottet är av sådan art att det finns skäl för särbehandling vid påföljdsvalet.
Enligt 20 kap. 8 § första stycket utlänningslagen (2005:716) ska den som uppsåtligen hjälper en utlänning att olovligen komma in i eller passera genom Sverige, en annan EU-stat eller Island, Norge, Schweiz eller Robinson dömas för människosmuggling till fängelse i högst två år.
Om brottet är att anse som ringa gäller, enligt paragrafens tredje stycke, att påföljden ska bestämmas till böter eller fängelse i högst sex månader.
I lagtexten anges inte vilka omständigheter som ska beaktas vid bedömningen av om brottet är att anse som ringa. I avgörandet "Lernacken" uttalade sig dock HD i denna fråga (HD:s dom den 8 november 2017 i mål B 6041-16 ). Domstolen anförde sammanfattningsvis, efter ett utförligare resonemang i de föregående punkterna, att ett människosmugglingsbrott som regel bör anses som ringa om annat inte är bevisat än att smugglingen var en engångsföreteelse, avsåg enstaka utlänningar och skedde utan ersättning, och det inte finns några omständigheter som talar för en annan bedömning (p. 16).
Det bör emellertid framhållas att det alltid måste göras en helhetsbedömning av omständigheterna i det enskilda fallet och att det vid denna prövning kan finnas utrymme att bedöma en gärning som ringa även i vissa fall då den i något avseende framstår som mer allvarlig än vad som angetts ovan, särskilt i fall då detta vägs upp av något annat förhållande (se t.ex. "Lernacken" p. 12 och 14).
M.H. har hjälpt tre personer att olovligen komma in i landet. Annat är inte bevisat än att det har skett utan ersättning och att det har varit fråga om en engångsföreteelse. Gärningen föregicks dock av ett visst mått av planering eftersom M.H. åkte bil till Tyskland enbart i syfte att hämta sina anhöriga till Sverige.
Frågan är då hur man ska se på det förhållandet att det var tre personer som M.H. hjälpte in i landet. Utgångspunkten är vid sådana förhållanden att gärningen inte avser enstaka utlänningar, och att den således inte bör bedömas som ringa (jfr "Lernacken" p. 12). Detta gäller särskilt då de personer som har hjälpts in i landet inte är medlemmar i samma familj. Den omständigheten att M.H. hade en nära anknytning till två av personerna utgör främst en omständighet som talar för att gärningen verkligen var ersättningsfri och skedde av ideella skäl (jfr "Lernacken" p. 15).
Sammantaget anser HD därför att den människosmuggling som M.H. har gjort sig skyldig till ska anses vara av normalgraden.
Enligt 29 kap. 1 § första stycket BrB ska straff, med beaktande av intresset av en enhetlig rättstillämpning, bestämmas inom ramen för den tillämpliga straffskalan efter brottets eller den samlade brottslighetens straffvärde. I andra stycket anges bl.a. att det vid bedömningen av straffvärdet ska beaktas den skada, kränkning eller fara som gärningen har inneburit, vad den tilltalade har insett eller borde ha insett om detta samt de avsikter eller motiv som han eller hon har haft.
Straffskalan för människosmuggling av normalgraden är fängelse i högst två år. För grov människosmuggling är straffminimum fängelse i sex månader (20 kap. 8 § andra stycket utlänningslagen). Det kan således endast i rena undantagsfall komma i fråga att en enstaka människosmuggling av normalgraden bedöms ha ett straffvärde som uppgår till eller överstiger sex månaders fängelse. Straffvärdebedömningen av en gärning som bedömts vara av normalgraden bör därför ta sin utgångspunkt i den nedre delen av den tillämpliga straffskalan, varvid de lindrigaste fallen av normalgradsbrotten bör anses ha ett straffvärde motsvarande ungefär en månads fängelse.
I straffbestämmelsen gällande människosmuggling anges inte några speciella omständigheter som ska beaktas särskilt vid bedömningen av straffvärdet. Enligt förarbetena påverkas straffvärdet av bl.a. såväl antalet personer som smugglas in som motivet för handlingarna och förhållandena kring inresan (se prop. 1993/94:52 s. 18 och prop. 2003/04:35 s. 84).
Med utgångspunkt i vad som har angetts ovan (p. 14 och 15) samt vid beaktande av vad som har kommit fram om den gärning som M.H. gjort sig skyldig till och om de motiv som han har haft för sitt handlande får brottets straffvärde anses motsvara fängelse i en månad. Några skäl som, utöver straffvärdet, bör beaktas vid straffmätningen har inte framkommit.
Om straffvärdet ligger på fängelsenivå följer av 30 kap. 4 § första stycket BrB att rätten vid sitt val av påföljd ska fästa särskilt avseende vid omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse. Domstolen ska alltså, innan den dömer till fängelse, alltid pröva om inte villkorlig dom eller skyddstillsyn är en tillräcklig påföljd. Som skäl för fängelse får rätten beakta brottslighetens straffvärde och art samt den tilltalades tidigare brottslighet (30 kap. 4 § andra stycket).
Straffvärdet för det nu aktuella brottet är inte så högt att det i sig motiverar ett fängelsestraff och den brottslighet som M.H. tidigare har gjort sig skyldig till saknar betydelse för påföljdsvalet. Avgörande för påföljdsvalet blir således om ett fängelsestraff är påkallat med hänsyn till brottslighetens art.
I samband med 1989 års påföljdsreform infördes brottslighetens art som skäl för fängelse i lagtexten. Bakgrunden var att man ville bibehålla möjligheten att i enlighet med då rådande praxis döma ut korta fängelsestraff för vissa typer av brott trots att varken straffvärdet eller den tilltalades tidigare brottslighet gav anledning till det. Den praxis som förelåg vid 1989 års reform har emellertid efter hand byggts på (se "De kinesiska kullagren" NJA 2014 s. 559 p. 24 och 25).
I "De kinesiska kullagren" uttalade dock HD att det finns anledning att iaktta stor försiktighet med att utan uttryckligt stöd i lagförarbeten bygga vidare på den praxis som rådde före reformen 1989. I domen uttalades också att utrymmet för att, genom rättsutveckling i praxis, särbehandla ytterligare brottstyper med hänsyn till deras art är begränsat. De förhållanden som kan tilläggas betydelse vid en sådan särbehandling beror åtminstone delvis på andra förhållanden än sådana som påverkar straffvärdet. Det kan t.ex. röra sig om svårupptäckta brott eller om en brottstyp som innefattar en samhällsfara som inte reflekteras på annat sätt vid påföljdsbestämningen. (Se NJA 2014 s. 559 p. 31 och 32.)
Riksåklagaren har, som skäl för sin ståndpunkt att människosmuggling av normalgraden bör särbehandlas vid påföljdsvalet, anfört bl.a. att människosmuggling innebär ett kringgående av de regler som uppställs i utlänningslagen och medför att en reglerad invandring inte längre kan upprätthållas, att brott mot utlänningslagen i vissa sammanhang utpekats som brott med ett högt s.k. artvärde samt att människosmuggling ty-piskt sett utgör brott som är svåra att förebygga och upptäcka.
I både förarbeten och praxis från HD finns stöd för att vid påföljdsvalet, av s.k. allmänpreventiva skäl, särbehandla gärningar som idag främst faller under benämningen organiserande av människosmuggling enligt 20 kap. 9 § utlänningslagen (se t.ex. prop. 1979/80:96 s. 86 och prop. 1993/94:52 s. 15 samt NJA 1986 s. 607 och NJA 1990 s. 115). Något liknande stöd för att det skulle finnas skäl att särbehandla den nu ak-tuella brottstypen finns dock varken i förarbetena eller i någon praxis från HD.
Fram till år 2004 fanns det inga specifika brottsrubriceringar i utlänningslagen. Numera finns det sådana för brott enligt 20 kap. 8 § och 9 §, men inte beträffande brott mot övriga straffbestämmelser i lagen. Det innebär att det bakom brottsbenämningen "brott mot utlänningslagen" kunde, och fortfarande kan, dölja sig gärningar av relativt skilda slag och svårhet. Bland dessa finns gärningar som redan innan 1989 års påföljdsreform ansågs utgöra sådana brott som av främst allmänpreventiva skäl borde medföra ett kortare fängelsestraff (se prop. 1987/88:120 s. 100). Det betyder dock inte att det vid alla typer av brott mot utlänningslagen är motiverat med en sådan särbehandling vid påföljdsbestäm-ningen.
Som riksåklagaren har anfört så innebär människosmugglingsbrotten ett kringgående av vissa regler i utlänningslagen. Det kan i förlängningen gå ut över enskilda bl.a. på så sätt att belastningen på myndigheterna ökar och handläggningstiderna blir längre. Brott som innebär hjälp till en eller flera utlänningar att olovligen ta sig in i landet över en inre gräns är också av naturliga skäl ofta svårupptäckta eftersom en sådan gräns under normala förhållanden inte är föremål för någon allmän gränskontroll. Brottslighet av nu aktuellt slag kan därmed anses utgöra ett samhällsproblem och detta problem kan förväntas tillta i takt med att oron i omvärlden ökar och migrationsströmmarna blir mer omfattande. Samtidigt måste det hållas i åtanke att den nu aktuella brottstypen inte är sådan att den omfattar gärningar som avser organiserad verksamhet bedriven i vinningssyfte och under, för den enskilde, ofta riskabla förhållanden.
Sammantaget finns det därför inte tillräckliga skäl att, utan klara förarbetsuttalanden, särbehandla brottet människosmuggling av normalgraden med hänsyn till brottstypens art.
Det finns alltså inte något skäl för att välja fängelse som påföljd för M.H. Det saknas vidare särskild anledning att anta att han kommer att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet. Påföljden bör därför bestämmas till villkorlig dom.
Eftersom det, vid tillämpning av 30 kap. 4 § BrB, inte har ansetts finnas skäl för fängelse finns inte anledning att överväga om den villkorliga domen bör förenas med en föreskrift om samhällstjänst (se NJA 2015 s. 386 p. 15). Den bör dock, i enlighet med huvudregeln i 30 kap. 8 § BrB, förenas med böter. Antalet dagsböter bör med utgångspunkt i straffvärdet bestämmas till 40.
HD ändrar hovrättens domslut bara på det sättet att HD bestämmer påföljden för M.H. till villkorlig dom och 40 dagsböter på 200 kr.
HD (samma ledamöter som under I) meddelade den 5 april 2018 följande dom.
Enligt 20 kap. 8 § första stycket utlänningslagen (2005:716) ska den som uppsåtligen hjälper en utlänning att olovligen komma in i eller passera genom Sverige, en annan EU-stat eller Island, Norge, Schweiz eller Robinson dömas för människosmuggling till fängelse i högst två år. Om brottet är att anse som ringa gäller, enligt paragrafens tredje stycke, att påföljden ska bestämmas till böter eller fängelse i högst sex månader.
Målet i HD gäller dels om den människosmuggling som M.H. har gjort sig skyldig till är att anse som brott av normalgraden eller som ringa brott, dels vilken påföljd som han ska ådömas. HD har i en dom meddelad denna dag i mål B 2027-17 gjort vissa ställ-ningstaganden i frågan om rubricering, straffmätning och val av påföljd för människosmugglingsbrott. Dessa ställningstaganden ligger till grund även för detta avgörande.
Under hösten 2015 reste M.H:s svärmor och svågers flickvän från Afghanistan till Tyskland. M.H. åkte med bil till Tyskland i syfte att hämta de båda kvinnorna till Sverige. Kvinnorna var i sällskap med en man som M.H. inte kände sedan tidigare. Både de två kvinnorna och mannen följde med i bilen tillbaka till Sverige.
I samband med en kontroll vid färjeläget i Helsingborg konstaterades att personerna som hade fått följa med i bilen saknade tillstånd för inresa till Sverige. Personerna sökte senare asyl här.
M.H. dömdes vid tingsrätten för människosmuggling av normalgraden till villkorlig dom med samhällstjänst. Om fängelse i stället hade valts som påföljd skulle straffets längd, enligt tingsrätten, ha bestämts till en månad. Hovrätten har fastställt tingsrättens dom.
HD har, med utgångspunkt i vad hovrätten funnit styrkt beträffande gärningen, meddelat prövningstillstånd i fråga om rubricering och påföljd.
M.H. har hjälpt tre personer att olovligen komma in i landet. Visserligen är annat inte bevisat än att hans agerande föranletts av närmast humanitära skäl, att det har skett utan ersättning och att det har varit fråga om en engångsföreteelse. Likväl kan gärningen, med hänsyn till antalet personer som människosmugglingen avsett, inte anses som ringa brott. Vid den helhetsbedömning som ska göras bör även beaktas att gärningen var i viss mån planerad, i det att M.H. begav sig från Sverige till Tyskland i avsikt att föra sina släktingar till Sverige. Resan innebar också transport genom flera länder.
M.H. ska alltså dömas för människosmuggling av normalgraden.
Med utgångspunkt i vad som har framkommit om den gärning som M.H. gjort sig skyldig till får brottets straffvärde, med hänsyn främst till det fåtal personer som brottet avser, anses motsvara fängelse i en månad. Det har inte framkommit något förhål-lande som, utöver straffvärdet, påverkar straffmätningen.
Den brottslighet som M.H. tidigare har gjort sig skyldig till saknar betydelse för påföljdsvalet och det saknas anledning att anta att han på nytt kommer att göra sig skyldig till brott. Påföljden kan därför bestämmas till villkorlig dom och böter. Antalet dagsböter bör med utgångspunkt i brottets straffvärde bestämmas till 40.
HD ändrar hovrättens domslut endast på det sättet att HD bestämmer påföljden för M.H. till villkorlig dom och 40 dagsböter på 200 kr.