Val av brottspåföljd för mord: fängelse eller överlämnande till rättspsykiatrisk vård?
Allmän åklagare väckte vid Kalmar TR åtal mot S.O., född 1959 och medborgare i Jugoslavien, enligt 3 kap 1 § BrB för mord enligt följande gärningsbeskrivning: S.O. har d 14 jan 1997 uppsåtligen dödat sin hustru X.X. på cykelvägen intill Norrlidsvägen i Kalmar. Han har dödat henne genom att med en kniv tilldela henne fyra sticksår, tre i ryggen och ett framtill i halsen, med inre förblödning som följd. - S.O. har tidigare, bland annat i november 1996, hotat att döda X.X. samt även vid ett tillfälle i december 1996 misshandlat henne, varför brottet inte är att anse som mindre grovt.
TR:n (ordf rådmannen Harris) anförde i dom d 21 mars 1997: Domskäl.
Ansvar m m. S.O. har erkänt vad åklagaren lagt honom till last men gjort gällande att gärningen skall bedömas som dråp. ---.
Till utveckling av åtalet har åklagaren anfört: S.O. och X.X. gifte sig i Zagreb 1985. De kom båda från Kosovo. Giftermålet ledde till stridigheter mellan deras respektive familjer. På grund härav och på grund av andra problem i hemlandet begav de sig till Sverige. S.O. kom hit i oktober 1989 medan X. kom något senare. Familjen förenades i Malmö 1990. De kom sedan till flyktingförläggningen i Byerum där de vistades i fem år. I mars 1994 flyttade de till Kalmar. Problem förekom i äktenskapet. Den 26 jan 1996 dömdes S.O. för olaga hot och egenmäktighet med barn d 2 och d 3 jan 1996 till tre månaders fängelse. Hotet riktade sig mot X.. Den 27 juli 1996 utfärdades förbud för S.O. att besöka X.X.. Vid denna tid bodde X.X. och barnen under en period i en lägenhet som disponerades av kvinnojouren. Sedan S.O. skaffat egen bostad återvände resten av familjen till den tidigare gemensamma bostaden. X.X. framförde önskemål om äktenskapsskillnad och de skaffade båda ombud i denna angelägenhet. Den 7 dec 1996 anmälde X.X. S.O. för olaga hot d 6-d 7 nov. Den 7 dec 1996 anmälde såväl X.X. som S.O. den andre för misshandel. De bodde då åtskilda sedan d 9 nov. Den 14 jan 1997 hade X. lämnat barnen på daghemmet. S.O. som väntade utanför vid sin bil sprang ifatt X.X. och högg henne med kniv tre gånger i ryggen och en gång i halsen.
X.X. föll ihop på platsen. Polis och ambulans kom dit efter 10 minuter. Då visade hon svaga livstecken. S.O. hade då lämnat platsen och begivit sig till daghemmet från vilket han ringde till sin syster om barnen. Till personalen skrek han att han dödat X..
I anslutning till sakframställningen har åklagaren åberopat och föredragit anmälan d 7 nov 1996 kl 16.15 av X.X., anmälan d 12 dec 1996 kl 13.44 av X.X., utskrifter av två förhör med henne d 12 dec 1996 med början kl 11.00 respektive kl 11.30, anteckningar funna i X.X:s bostad, brottsplatsundersökningsprotokoll, fotobilaga samt utlåtande d 30 jan 1997 av rättsläkarna Anderson och Lara jämte foton. Utlåtandet fogas till domen som bilaga 3 (här uteslutet; red:s anm).
Försvaret har anfört: S.O. har inte uppfattat X.X. som undergiven, tvärtom har hon skällt ut honom vid flera tillfällen och tvingat honom att lämna bostaden. S.O. har varit övertygad om att X.X. haft andra män, även mot slutet. Han bar inte kniv normalt utan kniven ingick i en fiskeutrustning som låg i S.O:s bil. X.X. och S.O. träffades av en slump vid daghemmet d 14 jan. Hon yttrade då något om att hon skulle krossa honom varvid han exploderade och högg ner henne. Dödandet var inte planerat utan resultatet av det tryck som S.O. var utsatt för. S.O. har vid två tillfällen, bl a d 7 dec 1996, anmält X.X. för misshandel.
Hörd över åtalet har S.O. uppgivit: Familjen kom till Kalmar för tre år sedan. Det blev mycket problem när X. började arbeta. Hon bestämde sig för att skiljas och hade kontakt med advokat varje vecka. Själv kontaktade han Horne (advokaten Horne, offentlig försvarare för S.O. i brottmålet; red:s anm) i november 1996 med anledning av X:s önskemål om skilsmässa. Redan innan S.O. avtjänade fängelsestraff (d 28 jan-d 4 mars 1996) sa X. att hon ville skiljas. I maj 1996 fick hon egen lägenhet. Sedan bodde de åter i samma lägenhet för att på nytt flytta isär. Senaste tiden var han ofta vid hennes lägenhet och bankade på dörren. Han ville ha någon att prata med, henne eller barnen. Om han fick prata en stund blev han lugn. Det hände också att han var ute och gick om nätterna och pratade med ungdomar som han träffade på. Han är inte svartsjuk och blir inte lätt arg. Det är inte riktigt att X. varit rädd för honom. Den 14 jan 1997 fick han ett infall att åka till daghemmet och träffa barnen som han då inte sett på 3-4 dagar. Han träffade då hustrun och frågade henne om hon hade fått något från försäkringskassan med posten. Hon svarade "du är en idiot som tror att du kan hindra oss att leva ihop". S.O. utgick ifrån att hon med oss avsåg sig själv och sin advokat med vilken X. enligt S.O:s bestämda uppfattning hade ett förhållande. S.O. såg då ingen annan möjlighet än att begå självmord. Han gick och hämtade kniven som han hade i bilen. Därefter sprang han fram till X. för att visa henne vad han tänkte göra så att hon blev nöjd. Hon visade att hon inte ville ha med honom att göra. När hon vände sig om och inte ville se att han skulle begå självmord högg han henne. Han vet inte hur han högg. Efteråt kastade han kniven, var vet han inte. Sedan fick han en idé att hälsa på barnen. Han såg inte någon annan människa. Han hörde folk fråga vad han gjorde. Han kan inte svara på varför han dödade henne. Han hade ingen tanke på att döda henne. Han var i psykiskt dåligt skick. Han hade svåra psykiska problem på grund av hennes beteende mot honom.
På åklagarens begäran har rättsläkaren Anderson hörts som sakkunnigt vittne och uppgivit: Stickskadan i halsen, betecknad A, är den riktigt allvarliga skadan som i sig förklarar döden. Det är den som vållat störst blodförlust. Även stickskadan i lungsäcken, betecknad C, har varit dödande. De två andra stickskadorna har inte varit livsfarliga. Han bedömer att döden inträtt högst 10 minuter efter skadan A. Det fanns inga tecken på motvärnsskador mot skarpkantat föremål. De tecken på trubbigt våld som fanns kan ha uppkommit tidigare eller då X.X. dödades.
På begäran av åklagaren har S.J. vittnat. Han bor i Norrliden men hade inte träffat någon av makarna O tidigare. Han var på våg mot Pressbyrån, klockan var 9. Han såg en man som kom och sprang ifatt en kvinna. När han först såg dem var avståndet till kvinnan 30-40 m. Sikten var fri. Mannen sprang ifatt kvinnan bakifrån och hoppade på henne direkt. Han fattade tag om kvinnan med båda armarna och höll om henne medan han själv förflyttade sig halvvägs runt henne så att de kom att stå mittemot varandra. Därefter slog han henne i ryggen ett par gånger och släppte henne varvid hon föll ihop på marken varefter mannen slängde en kniv ifrån sig. Vittnet befann sig då ca 5 m från mannen och kvinnan. Allt gick väldigt hastigt. - Mannen skrek först när han kom ikapp kvinnan och sedan åter då han kastade kniven ifrån sig. Han vrålade så att det hördes över hela Norrliden. Blod forsade ur kvinnans mun. Tillsammans med en vaktmästare som kommit till platsen lade vittnet kvinnan i framstupa sidoläge med en väska under huvudet. Vittnet tyckte att det tog lång tid innan ambulans och polis kom, kanske 20 minuter. Han känner nu igen S.O.. Kniven stod i en snödriva intill. Bara handtaget syntes. Han hörde inte kvinnan säga något men eftersom han har nedsatt hörsel kan det inte uteslutas att hon yttrat någonting.
På åklagarens begäran har socionomen B.J. vittnat. I egenskap av socialsekreterare kom han i kontakt med X.X. första gången vid årsskiftet 1995-96 då hon ville ha ekonomisk hjälp med egen lägenhet. Kontraktet var klart men hon ångrade sig. Detta var innan mannen hade frigivits. Sedan hade han kontakt med henne från och till om socialbidrag. Makarna O var mycket ihop och isär, "de skulle försöka igen". Mest skedde återföreningarna på S.O:s initiativ men även på hennes. Han uppfattade X. som svag, ensam och osäker. Hon hade inga anhöriga. S.O. uppfattade han som starkare; i någon mening styrde han henne. När S.O. släpptes från fängelset var han arg på socialen. Det var deras fel att X. ville bo för sig själv. På senare tid, från november 1996, talade S.O. illa om X.. Hon förvred huvudet på tjänstemännen och var ute efter pengar. Hon hade en annan man och var en dålig mor. Efter det att X. beslutat skiljas var hon rädd och kände sig hotad. Hon berättade att hon inte ville släppa in S.O. i lägenheten. Han var aggressiv och svår att få ut igen. S.O. var även aggressiv mot vittnet. S.O. ville till en början inte låta sig övertygas om Waters vilja att skiljas men så småningom övertygades han. Den 13 jan ringde X. på kvällen till vittnet. Då var bon väldigt rädd och ville ha en annan lägenhet. Hon var då rädd för vad som skulle hända efter den till fredagen d 17 jan utsatta förhandlingen i TR:n angående äktenskapsskillnad. Hon yttrade att något hemskt kunde hända. Vid besök på socialförvaltningen var S.O. aggressiv, förtvivlad och förvirrad om de budskap som X. gav. Det var kaos mellan makarna. Det var inte tal om någon annan man men X. har sagt att S.O. var svartsjuk.
På åklagarens begäran har advokaten T.M. vittnat: Han kom i kontakt med X. första gången för ett år sedan då han var målsägandebiträde åt henne. Efter den förhandlingen besökte hon honom angående äktenskapsskillnad fram och tillbaka under hösten 1996. Under hösten/vintern 1996 märkte han en attitydförändring hos X.. Hon blev mer bestämd att skiljas. Vid sina samtal med X. fick T.M. aldrig uppfattningen att S.O. någonsin hade lämnat henne. S.O. uppfattade han som emotionell, labil och svartsjuk. X. gav uttryck för uppfattningen att hon inte trodde att hon skulle bli fri från mannen. X. yttrade aldrig att hon var rädd för att något sådant som hände skulle hända henne men T.M. hyste själv viss oro härför. T.M. har inte haft någon kontakt med X. utom tjänsten.
S.O. har erkänt att han uppsåtligen bragt X.X. om livet. Hans erkännande stöds av hans egna uppgifter, av vad vittnet S.J. uppgivit samt av vad rättsläkaren Anderson uppgivit och av det av denne och Lara avgivna utlåtandet. Utredningen visar att han tilldelat henne fyra sticksår med en kniv, tre i ryggen och ett framtill i halsen, av vilka ett i halsen och ett av dem i ryggen var för sig varit dödande, med inre förblödning som följd. S.O:s påstående om att han talat med X.X. strax innan och blivit avvisad får godtas. Av utredningen framgår att han därefter tillryggalagt en relativt lång sträcka för att hämta kniven i sin bil och åter springa ikapp henne. Av S.J:s vittnesmål framgår att han därefter genast, utan att någon ordväxling i egentlig mening förekommit, tilldelat henne de dödande huggen. Händelseförloppet motsäger således S.O:s påstående att han hämtade kniven för att bära hand på sig själv. Allt talar för att hans avsikt redan när han hämtade kniven var att skada X.. Omständigheterna vid gärningstillfället var alltså inte sådana att brottet är att anse som mindre grovt. Härtill kommer att S.O. tidigare hotat döda X.X. och även misshandlat henne. Gärningen skall således bedömas som mord.
S.O. har bestritt åklagarens yrkande om utvisning. Han har anfört: Han kan inte återvända till sitt gamla hemland utan risk för blodshämnd från X.X:s familjs sida. Han har tre barn och en syster i Sverige; han betraktar alla tre barnen som sina trots att han misstänker att en annan man är far till S.. För egen del struntar han i om han utvisas men han tänker på barnen.
Statens Invandrarverk har i yttrande d 30 jan 1997 anfört bland annat: S.O. reste in i Sverige d 24 okt 1989 och ansökte om asyl. Han beviljades d 30 jan 1991 permanent uppehållstillstånd enligt 3 kap 1 § 3 utlänningslagen i dess lydelse före d 1 jan 1997. S.O. har varken resedokument eller flyktingförklaring. S.O. bedöms inte som flykting enligt 3 kap 2 § utlänningslagen i dess lydelse efter d 1 jan 1997. Han bedöms inte heller som skyddsbehövande enligt 3 kap § 3 utlänningslagen. Utifrån vad som är känt om förhållandena i S.O:s hemland och vad som i övrigt framkommit av handlingarna finns det, enligt Invandrarverkets bedömning, inga hinder enligt 8 kap 1-2 samt 4 §§ mot verkställighet av ett eventuellt utvisningsbeslut till Jugoslavien. S.O. har genom beslut av Invandrarverket d 21 juni 1995 beviljats svenskt medborgarskap med villkor, vilket innebär att han blir svensk medborgare om han inom två år från beslutsdatum för Invandrarverket visar upp medgivande om befrielse från sitt jugoslaviska medborgarskap. Detta är ett absolut löfte om svenskt medborgarskap under förutsättning att villkoret uppfylls. Invandrarverket har d 17 juli 1996 avslagit en begäran om att bli befriad från villkoret. Invandrarverkets beslut har överklagats till Utlänningsnämnden.
Enligt 4 kap 10 § utlänningslagen (1989:529) krävs synnerliga skäl för utvisning av S.O.. Med hänsyn till brottets svårhetsgrad föreligger sådana skäl. Med hänsyn härtill och till att S.O:s anknytning till riket huvudsakligen, förutom att han har en syster, inskränker sig till de tre barn vars moder han bragt om livet skall han utvisas. Utvisningen bör inte tidsbegränsas.
S.O. förekommer under två avsnitt i kriminalregistret. Han dömdes av Helsingborgs TR d 22 febr 1990 för olaga hot till fängelse 15 dagar, som är verkställt och av Kalmar TR d 26 jan 1996 för olaga hot och egenmäktighet med barn till fängelse tre månader. Från detta straff frigavs han villkorligt d 4 mars 1996 med en återstående strafftid av en månad. Prövotiden gick ut d 4 mars 1997.
Läkarintyg enligt 7 § personutredningslagen (1991:2041) avgavs d 3 febr 1997 av chefsöverläkare L.N.. L.N:s bedömning var att allvarlig psykisk störning vid undersökningstillfället och vid brottstillfället kunde misstänkas. Rättsmedicinalverket, rättspsykiatriska avdelningen, Huddinge, ansvarig undersökningsläkare Hodges, har d 6 mars 1997 avgivit rättspsykiatriskt utlåtande. Den rättspsykiatriska bedömningen är att S.O. ej begått åtalad gärning under påverkan av allvarlig psykisk störning, att han ej lider av allvarlig psykisk störning samt att det därmed ej finns förutsättningar att överlämna honom till rättspsykiatrisk vård enligt 31 kap 3 § BrB. TR:n delar denna uppfattning. S.O. skall således dömas till fängelse. Med beaktande av det men utvisningen innebär bör strafftidens längd bestämmas till tio år.
Domslut. TR:n dömde S.O. enligt 3 kap 1 § BrB för mord till fängelse 10 år och utvisade honom ur riket med förbud att återvända hit.
Såväl åklagaren som S.O. överklagade i Göta HovR.
Åklagaren yrkade att HovR:n skulle bestämma påföljden till livstids fängelse.
S.O. yrkade att HovR:n skulle bedöma gärningen som dråp. Han yrkade vidare att HovR:n under alla förhållanden skulle bestämma påföljden till överlämnande till rättspsykiatrisk vård, eller, i andra hand, nedsätta fängelsestraffet. Han yrkade slutligen att HovR:n skulle upphäva beslutet om utvisning.
Part bestred motparts ändringsyrkande.
HovR:n (hovrättslagmannen Cruz, hovrättsrådet Poole samt nämndemännen Brock och Farmer) anförde i dom d 9 juli 1997: HovR:ns domskäl.
I HovR:n har S.O., S.J., B.J. och T.M. hörts på nytt. De har i allt väsentligt berättat i överensstämmelse med vad som antecknats i TR:ns dom. S.O. har tillagt att hans avsikt d 14 maj 1997 var att besöka sin psykolog, som arbetar i närheten av barnens daghem, men att han när han var på väg dit kom på att han skulle besöka barnen.
I HovR:n har på S.O:s begäran som nytt vittne hörts R.B. som berättat om makarna O:s relation.
Frågan om brottet är att bedöma som mord eller dråp skall avgöras med hänsyn till samtliga omständigheter vid gärningen och mot bakgrund av vad som föregått densamma. Av utredningen framgår att X.X. inte längre ville sammanleva med S.O. men att denne enträget försökt förmå henne att fortsätta. Mycket talar för att S.O., trots vad han uppgett om att han fått en plötslig ingivelse att söka upp barnen, begett sig till daghemmet för att få kontakt med X.X.. Det är förklarligt, om hon som han påstått på ett eftertryckligt sätt avvisade honom när de träffades vid daghemmet. Därefter hämtade S.O. kniven i bilen. Det kan hållas för visst att hans avsikt redan då var att döda X.X.. Som TR:n anfört hade han tidigare hotat att döda henne och hade också misshandlat henne. Dessa omständigheter i förening med det förhållandet att hon var närstående och mor till parets tre minderåriga barn talar med betydande styrka för att gärningen skall bedömas som mord. För ett annat ställningstagande talar främst S.O:s psykiska särdrag. HovR:n anser dock inte att den psykiska störning han led av kan medföra att gärningen var mindre grov. Arten och graden av S.O:s psykiska störning återkommer HovR:n till. Vid en bedömning av samtliga omständigheter finner HovR:n att gärningen skall rubriceras som mord.
I HovR:n har inhämtats socialstyrelsens yttrande över den rättspsykiatriska undersökningen. Socialstyrelsen har inhämtat yttrande från styrelsens vetenskapliga råd i psykiatri, docenten Andrade. Dennes bedömning är att S.O. begått åtalad gärning under påverkan av allvarlig psykisk störning, att S.O. till följd av sitt psykiska tillstånd och personliga förhållanden i övrigt har behov av psykiatrisk vård som är förenad med frihetsberövande och annat tvång, att det därmed finns medicinska förutsättningar att överlämna S.O. till rättspsykiatrisk vård enligt 31 kap 3 § BrB samt att det till följd av den psykiska störningen finns risk för återfall i brottslighet av allvarligt slag. Socialstyrelsen har i sitt yttrande instämt i Tucks slutsatser.
Socialstyrelsen och dess vetenskapliga råd har sålunda inte godtagit slutsatserna i det tidigare avgivna rättspsykiatriska utlåtandet, i vilket det intygas att S.O. ej begått åtalad gärning under påverkan av allvarlig psykisk störning, att han ej lider av en sådan störning och att det ej finns förutsättningar att överlämna honom till rättspsykiatrisk vård enligt 31 kap 3 § BrB. Tuck anförde bl a. Han har haft tre timslånga samtal med S.O.. På ett expansivt sätt höll denne en lång, ganska stereotyp monolog där han högljutt framhöll sin förtvivlan, oro, behov av stöd m m. Gång efter annan poängterade han hur han sökt hjälp utan att någonsin få det. Försök att avbryta hans tirad avvisades tämligen bryskt. Han var intensivt vädjande, i det närmaste krävande och utan empatisk förmåga. Han upplever bristfälligt eller inte alls hur omgivningen reagerar inför hans utfall. Det framkommer inga psykotiska drag som skulle peka på en schizofreni-sjukdomsprocess. Han är dock hela tiden fixerad vid sin hustrus förmenta sexuella transgressioner som närmast antar vanföreställningsproportioner och som av Harrison tolkas som en s k paranoia erotica. S.O. har en närmast grandios självuppfattning med drag av arrogans och högdragenhet, en brist på empati och stora och orealistiska krav som enligt Tucks uppfattning gör att S.O. även måste betraktas som lidande av en narcissistisk personlighetsstörning.
I det tidigare avgivna rättspsykiatriska utlåtandet upplyses bl a. I S.O:s bakgrund, barndom och uppväxt uppges det ej ha förekommit några speciella psykiska besvär. Han berättar en hel del om hustruns otrohet, dock utan att man får någon känsla av att han skulle vara speciellt svartsjuk. Det finns inget av den monomana besatthet som man kan se hos svartsjukeparanoiker. Några psykotiska tecken eller drag av svårare psykopatologi har inte kommit fram i psykologutredningen. Inte heller vid omvårdnadsutredningen har uppkommit några misstankar om psykos eller i annan mening störd verklighetsuppfattning. Han har upplevts som ganska påfrestande med sina långa monologer där han hela tiden förlägger ansvar och skuld för brottet på andra, såsom olika tjänstemän som inte lyssnat på honom. Det finns inget i hans berättelse som tyder på att hans handlande dikterats av en paranoid vanföreställning. Hans berättelse om gärningen handlar inte om svartsjuka över huvud taget; det är snarare en aggressiv handling, utlöst av en stark kränkning och en rädsla för att bli övergiven. Vid avslutad undersökning konstaterar undersökningsteamet att S.O. inte lider av psykos eller har någon annan form av störd verklighetsuppfattning. Personlighetsmässigt finns det narcissistiska drag. Den form av störning som finns torde kunna förklaras utifrån brister i hanteringen av känslor, i förmågan till empati och i impulskontroll. När S.O. meddelades att hans störning ej utgjorde en allvarlig psykisk störning och att han inte var i behov av rättspsykiatrisk vård, reagerade han ganska negativt; han hävdade att han trott att han skulle få svar på frågan om varför han hade tagit livet av sin hustru.
Efter den rättspsykiatriska undersökningen skickades S.O. till Kalmarhäktet varifrån han d 2 maj 1997 remitterades av anstaltspsykiatrikern till psyk klin Västerviks sjukhus. Han var "affektlabil och farlig" enligt remissen. Han hade i häktet de senaste dagarna före intagningen "hört albansk musik" fastän någon albansk medfånge ej fanns. Dessutom var han "rädd och kände sig provocerad av viss personal och hade svårt att ta tillsägelser". Han sade "att det är lika bra att nu ta sitt liv då han ändå skulle dö framöver". Det bedömdes föreligga en viss paranoid och depressiv symtomatologi. Följande dag skrev underläkaren att S.O. hade funnit sig väl tillrätta på avdelningen och sovit lugnt och känt sig utvilad. Man tyckte sig då inte kunna iakttaga vare sig paranoia eller depression. Några dagar senare antecknade överläkare Blevins att tillståndet var "fluktuerande". Man fann "en viss tendens till irritation gentemot personal men inte mot medpatienter vilka han betraktar som sjuka och har en viss förståelse för deras beteende". Statusmässigt ger han en dålig emotionell kontakt, ger ingen blickkontakt, tendens till affektuppladdning."
I propositionen 1990/91:58 (Bilaga 1 s 86f) anförs följande om vad som innefattas i begreppet allvarlig psykisk störning. Till allvarlig psykisk störning bör i första hand räknas tillstånd av psykotisk karaktär, således tillstånd med störd realitetsvärdering och med symptom av typen vanföreställningar, hallucinationer och förvirring. Vidare bör dit föras svårartade personlighetsstörningar (karaktärsstörningar), exempelvis vissa invalidiserande neuroser och personlighetsstörningar med impulsgenombrott av psykoskaraktär liksom krisreaktioner som medför en så uttalad påverkan på den psykiska funktionsnivån att de är av psykotisk art. Frågan om en psykisk störning är allvarlig måste ske utifrån både störningens art och grad. En del typer av psykiska störningar är allvarliga till såväl art som grad. Vissa psykiska störningar, t ex schizofreni, får alltid anses som allvarliga till sin art men behöver däremot inte vara allvarliga till sin grad och kan ha ett tämligen lindrigt förlopp. Åter andra psykiska störningar såsom depressioner är inte alltid av allvarlig art, utan här måste betydelsen av störningens grad bli mera omedelbart avgörande för bedömningen. En sammanvägning får göras i varje särskilt fall av arten av störningen och de symptom och yttringar i övrigt som belyser graden av störningen.
Någon tvekan råder inte om att S.O. vid tiden för gärningen led av och fortfarande lider av en psykisk störning. Enligt undersökningsteamets bestämda uppfattning är det emellertid inte fråga om en allvarlig psykisk störning i den mening som avses i BrB. Till stöd för socialstyrelsens motsatta uppfattning ligger Tucks yttrande. Harrison synes dock uttala sig med viss reservation såtillvida som han talar om att S.O:s fixering vid hustruns beteende "närmast" antar vanföreställningsproportioner och att denne har en "närmast" grandios självuppfattning. HovR:n kan givetvis inte själv på grund endast av vad den iakttagit under huvudförhandlingen i målet - HovR:n är inte sakkunnig i psykiatriska frågor, huvudförhandlingen pågick under relativt kort tid och betingelserna för att bedöma en persons psykiska status vid en sådan förhandling är inte de bästa tänkbara - ha en bestämd åsikt om S.O:s psykiska tillstånd. S.O:s uppträdande vid förhandlingen har dock gjort HovR:n mera benägen att ansluta sig till utredningsteamets än till socialstyrelsens uppfattning. Egentliga tecken på den monomana besatthet som sägs förknippad med svartsjukeparanoiker förefaller han inte visa, han har i HovR:n talat om hustruns otrohet på ett ganska mekaniskt och oengagerat sätt och hans berättelse om själva gärningen ger föga belägg för att det var svartsjuka som drev honom att begå den. HovR:n vill också peka på att S.O:s reaktion inför utredningens resultat förefaller svår att förena med den bristande sjukdomsinsikt som torde utmärka paranoiker. Vad särskilt angår socialstyrelsens utan närmare motivering dragna slutsats att det till följd av den psykiska störningen finns risk för återfall i brottslighet som är av allvarligt slag finner HovR:n denna osäker mot bakgrund av att S.O:s psykiska störning framför allt inneburit en fixering vid hustrun; det har inte framkommit något som visar att han skulle vara aggressivt inställd mot de andra män som hustrun skulle ha varit tillsammans med.
På grund av det nu anförda ansluter sig HovR:n till den bedömning som gjorts i det rättspsykiatriska utlåtandet och finner alltså inte skäl att frångå TR:ns slutsats att S.O. ej begått åtalad gärning under påverkan av allvarlig psykisk störning i BrB:s mening, att han ej lider av en sådan störning och att det ej finns förutsättningar att överlämna honom till rättspsykiatrisk vård enligt 31 kap 3 § BrB.
Lika med TR:n finner HovR:n att S.O. skall utvisas ur riket och att utvisningen skall gälla utan tidsbegränsning. HovR:n har därvid enligt 1 kap 1 § 2 st utlänningslagen i dess lydelse fr o m d 1 jan 1997 beaktat vad hänsynen till de tre barnens bästa kräver.
Som TR:n funnit bör straffet, med beaktande av det men utvisningen innebär, bestämmas till fängelse 10 år.
Beträffande det rättspsykiatriska utlåtandet kan anmärkas att detta enligt vad som framgår av TR:ns protokoll föredrogs inför öppna dörrar. Då det vid socialstyrelsens utlåtande fogade yttrandet till största delen består av referat av det rättspsykiatriska utlåtandet har HovR:n ej funnit skäl att förordna om sekretess av detsamma.
HovR:ns domslut. HovR:n fastställer, med tillämpning av 34 kap 1 § 1 st 2 BrB, TR:ns dom.
Referenten, tf hovrättsassessorn Berry var skiljaktig rörande påföljdsvalet och anförde: Socialstyrelsen har inhämtat yttrande från dess vetenskapliga råd, Andrade. Tuck har i sin tur träffat S.O. och således verkställt en egen kompletterande utredning rörande S.O:s tillstånd. Såväl socialstyrelsen som Harrison har haft tillgång till det rättspsykiatriska utlåtandet. Härtill kommer att socialstyrelsens ledamöter varit eniga i sin bedömning. S.O:s beteende vid huvudförhandlingen och hans reaktion på utredningens resultat talar inte heller emot vad Harrison anfört i sitt yttrande. På grund härav delar jag socialstyrelsens bedömning och anser att S.O. skall överlämnas till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning.
S.O. (offentlig försvarare tidigare omnämnde advokaten Horne) överklagade och yrkade i påföljdsfrågan att HD skulle bestämma påföljden till överlämnande till rättspsykiatrisk vård eller, i andra hand, nedsätta fängelsestraffet. Han yrkade även att gärningen skulle bedömas som dråp och att beslutet om utvisning skulle upphävas.
HD meddelade prövningstillstånd i påföljdsfrågan men fann ej skäl att meddela prövningstillstånd i målet i övrigt, i följd varav HovR:ns dom i denna del skulle stå fast.
Riksåklagaren bestred ändring.
Målet avgjordes efter huvudförhandling (Riksåklagaren genom byråchefen Walters).
HD (JustR:n Lee, Benton, Brown, Moody och Estrada, referent) beslöt följande dom: Domskäl. Prövningen i HD gäller vilken påföljd som skall ådömas S.O. för det mord till vilket han befunnits skyldig. Avgörande för påföljdsvalet är om han begått brottet under påverkan av en allvarlig psykisk störning och om han i dag lider av en sådan störning.
I HD har S.O. hörts på nytt. Vidare har som sakkunniga hörts leg läkare Hodges, docenten Roberson och professorn Jones. Hodges har till HD avgett ett kompletterande yttrande beträffande S.O.. Även Socialstyrelsens rättsliga råd har avgett ett kompletterande yttrande efter att ha inhämtat yttrande från Jones såsom styrelsens vetenskapliga råd i rättspsykiatri. S.O. har dessutom åberopat ett vårdintyg enligt 4 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, utfärdat angående S.O. d 10 juli 1997 av anstaltsläkaren K.J..
Hodges har i HD vidhållit den bedömning av S.O:s psykiska tillstånd som han angett i det rättspsykiatriska utlåtandet. Han har vid förhöret i HD tillagt följande. Undersökningen av S.O. var normal, även om psykologen i undersökningsteamet tyckte det var svårt att samarbeta med honom. Hela teamet var ense om att det inte förelåg en allvarlig psykisk störning. Det enda förvånande var S.O:s reaktion på beskedet om denna bedömning - han blev besviken eftersom han inte fick besked om varför han dödat sin hustru. S.O. uppfyllde inte de allmänna kriterierna för allvarlig psykisk störning, och S.O. upplevde sig själv inte som sjuk. Han hade inte visat dålig social anpassning i Jugoslavien och fungerade inte särskilt dåligt i Sverige. Clark fick inte uppfattningen att S.O. var besatt av svartsjuka, och dennes misstankar om hustrun kan bero på missförstånd och inte på vanföreställningar. S.O. var ganska saklig och neutral i sin berättelse. Undersökningsteamet diskuterade frågan om en eventuell hjärnskada hos S.O. men ansåg att han inte kunde ha någon grövre sådan eftersom han fungerade så bra som han gjorde. Frågan hade betydelse för vården av S.O. och inte för den rättspsykiatriska bedömningen av honom. Vad som hänt efter den rättspsykiatriska undersökningen kan innebära att hans tillstånd försämrats, men Clark anser inte att handlingarna från S:ta Wheeler sjukhus i Vadstena, där S.O. nu är intagen för psykiatrisk tvångsvård, tyder på att S.O. lider av en allvarlig psykisk störning.
Roberson har i HD vidhållit sin bedömning av den rättspsykiatriska frågan och anfört bl a följande. Hans uppfattning är att S.O. lider av svartsjukeparanoia (felaktigt betecknad som paranoia erotica i hans yttrande) och narcissistiska och psykotiska personlighetsstörningar. Hans fixering vid hustruns otrohet är tecken på detta. Han klarade sig allt sämre i Sverige och blev allt mer upptagen av sina föreställningar beträffande hustrun vilka framstår som helt osannolika. Tucks bedömning skiljer sig inte så mycket från Anderson, som i stället för psykos anser att det är fråga om psykotiskt genombrott. Tuck har haft tillgång till undersökningsteamets anteckningar och tolkar dem på annat sätt än Hodges. Frågan om en eventuell hjärnskada har inte haft betydelse för Tucks slutsats. Harrison är säker på sin bedömning, vilken bekräftas av vårdintyget.
I sitt yttrande till Socialstyrelsen har Jones uttryckt som sin uppfattning att S.O. lider av en allvarlig personlighetsstörning, närmast en borderline-störning, som har förelegat redan vid gärningstillfället. Lewis slutsats är att S.O. får anses ha begått gärningen under påverkan av en allvarlig psykisk störning, som till sin natur är sådan att den är stabil över tid och situation och därför fortfarande föreligger tillsammans med ett medicinskt vårdbehov.
Vid förhöret i HD har Jones anfört bl a följande. S.O. har en avsevärt nedsatt social funktionsnivå, han tänker och upplever världen på ett avvikande sätt och han har nedsatt impulskontroll och nedsatt affektkontroll. Minst två av dessa fyra kriterier skall vara uppfyllda för att en personlighetsstörning skall anses föreligga. S.O. uppfyller samtliga kriterier. Viktigast är nedsättningen i impulskontrollen. Den har resulterat i att S.O. har gjort sig svår eller omöjlig i sociala relationer. Personlighetsstörningen är sådan att den kräver långvarig behandling. - Huruvida det föreligger en psykos är osäkert. Det är snarare fråga om en borderline-störning, som innebär att S.O. vid yttre belastning går in i kortvariga psykotiska tillstånd. Störningen har narcissistiska och paranoida inslag. En tänkbar orsak till störningen är att S.O. har fått en hjärnskada, något som dock inte har utretts. - Enligt Lewis uppfattning skattade man i det rättspsykiatriska utlåtandet S.O:s sociala funktionsnivå (GAF, axel V) alldeles för högt. - S.O. får anses ha lidit av en allvarlig psykisk störning redan vid gärningstillfället. Störningen medför risk för återfall i våldsbrott, och rättspsykiatrisk vård bör därför förenas med särskild utskrivningsprövning.
Socialstyrelsens rättsliga råd har i sitt kompletterande yttrande - med hänvisning till Anderson yttrande - förklarat sig vidhålla att S.O. begått gärningen under påverkan av en allvarlig psykisk störning och att han lider av en allvarlig psykisk störning. Styrelsen har vidare uttalat att S.O. - som nu är intagen för vård - är i behov av fortsatt rättspsykiatrisk vård samt att det till följd av den psykiska störningen finns risk för återfall i brottslighet som är av allvarligt slag.
I det av S.O. åberopade vårdintyget uttalas bl a följande: Det har förelegat en långdragen relationsproblematik som kulminerade i att S.O. knivdödade hustrun. Före och framför allt efter denna händelse har S.O. lidit av psykisk ohälsa med delvis paranoida vanföreställningar. Den aktuella domen har lett till ytterligare accentuering och försämring av hans tillstånd med uttalad labilitet, depressivitet, hot och suicidbenägenhet. - Vidare anges i intyget att S.O. var i oundgängligt behov av psykiatrisk vård och att han inte gick att behandla i sin dåvarande omgivning på grund av att hans psykiska tillstånd var av den graden att det var omöjligt att ge en adekvat vård och tillräcklig bevakning på häkte. Av angivna skäl var S.O. i oundgängligt behov av psykiatrisk specialistvård.
De två centrala bestämmelserna för bedömningen av detta mål finns i BrB. I 30 kap 6 § föreskrivs förbud för domstolen att döma till fängelse för brott som har begåtts under påverkan av en allvarlig psykisk störning. Och i 31 kap 3 § ges föreskrifter om överlämnande till rättspsykiatrisk vård. Lider den som har begått brott som inte kan sonas med böter av en allvarlig psykisk störning, får domstolen överlämna honom till rättspsykiatrisk vård, om det med hänsyn till hans psykiska tillstånd och personliga förhållanden i övrigt är påkallat att han är intagen på en sjukvårdsinrättning för psykiatrisk vård som är förenad med frihetsberövande och annat tvång. Sistnämnda bestämmelse gäller oavsett om brottet eller brotten har begåtts under påverkan av en allvarlig psykisk störning eller inte. Men har brotten begåtts under sådan påverkan, får rätten besluta att särskild utskrivningsprövning enligt lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård skall äga rum vid vården, om det till följd av den psykiska störningen finns risk för att den dömde återfaller i brottslighet som är av allvarligt slag.
De angivna bestämmelserna i BrB utgör en del i den nya lagstiftning om psykiatrisk tvångsvård som trädde i kraft d 1 jan 1992. De grundläggande bestämmelserna finns i lagen om psykiatrisk tvångsvård. I 3 § nämnda lag föreskrivs bl a att tvångsvård får ges endast om patienten lider av allvarlig psykisk störning. Det är samma krav som föreskrivs för överlämnande till rättspsykiatrisk vård enligt 31 kap 3 § BrB.
Samlingsbegreppet allvarlig psykisk störning har i lagstiftningen om psykiatrisk tvångsvård ersatt de tidigare använda beteckningarna psykisk sjukdom och därmed jämställd psykisk abnormitet. Med det nya uttrycket understryks att ett rent biologiskt sjukdomsbegrepp inte längre får vara grundläggande vid avgörande om psykiatrisk vård skall ske med tvång. Det har ansetts vara viktigt att slå vakt om en helhetssyn på patienten och att ta fasta på att psykiska störningar numera i regel anses kunna återföras på såväl biologiska som psykologiska och sociala faktorer, vilka ofta samspelar och förstärker varandra. (Prop 1990/91:58 s 85.)
Enligt förarbetena bör till allvarlig psykisk störning i första hand räknas tillstånd av psykotisk karaktär, således tillstånd med störd realitetsvärdering och med symtom av typen vanföreställningar, hallucinationer och förvirring. Till följd av hjärnskada kan vidare en psykisk funktionsnedsättning av allvarlig art (demens) med störd realitetsvärdering och bristande förmåga till orientering i tillvaron uppkomna. - Till allvarlig psykisk störning bör också räknas allvarliga depressioner med självmordstankar. Vidare bör dit föras svårartade personlighetsstörningar (karaktärsstörningar), exempelvis vissa invalidiserande neuroser och personlighetsstörningar med impulsgenombrott av psykoskaraktär. - Tvångsvård bör vidare kunna aktualiseras när en krisreaktion är sådan att påverkan på den psykiska funktionsnivån blir så uttalad att den är av psykotisk art. (A prop s 86.)
Det framhålls i förarbetena att bedömningen av om en psykisk störning är allvarlig måste ske utifrån både störningens art och dess grad. En del typer av psykiska störningar är allvarliga till såväl art som grad. Vissa psykiska störningar, t ex schizofreni, får alltid anses som allvarliga till sin art men behöver inte vara allvarliga till sin grad och kan ha ett tämligen lindrigt förlopp. Åter andra psykiska störningar såsom depressioner är inte alltid av allvarlig art, utan här måste betydelsen av störningens grad bli mera omedelbart avgörande för bedömningen. En sammanvägning får göras i varje särskilt fall av arten av störningen och de symtom och yttringar i övrigt som belyser graden av störningen. - I samband med prövningen måste hänsyn tas till växlingar i tillståndet och risken för återfall om vården eller behandlingen avbryts för tidigt. Den psykiska störningen är av allvarlig art så länge påtaglig risk föreligger för att de psykiska symtomen återkommer om behandlingsinsatserna avbryts. (A prop s 87.)
Det är enligt 31 kap 3 § 1 st BrB domstolen som skall bedöma om det finns behov av rättspsykiatrisk vård. Utrymmet för domstolens prövning är emellertid i viss mån begränsat. Om den tilltalade redan är intagen för psykiatrisk vård eller rättspsykiatrisk vård torde domstolen kunna utgå från att intagningen har skett med rätta. I övriga fall är det givet att domstolen måste fästa stort avseende vid innehållet i ett utlåtande över rättspsykiatrisk undersökning vilket föreligger i målet. Utlåtandet är dock till sin natur ett sakkunnigutlåtande som kan bemötas. I kommentaren till BrB (Berg m fl, Brottsbalken Del III, 4 uppl s 3471) har anförts att, om domstolen har inhämtat ett utlåtande från Socialstyrelsen över en utförd rättspsykiatrisk undersökning och detta avviker från undersökningsläkarens utlåtande, styrelsens utlåtande i allmänhet är att anse som det mera tillförlitliga men att domstolen inte får undandra sig att jämföra och bedöma utlåtandena.
Stor försiktighet bör iakttas med att - som HovR:n gjort - låta den tilltalades uppträdande vid huvudförhandlingen i domstolen inverka på bedömningen av det psykiska tillståndet hos den tilltalade. Uppträdandet kan bero på olika faktorer som domstolen har svårt att överblicka.
Vid en bedömning av den föreliggande utredningen om S.O:s psykiska tillstånd finner HD att denne i vart fall måste antas lida av en personlighetsstörning med impulsgenombrott av gränspsykotisk karaktär av sådan grad att den får anses utgöra en allvarlig psykisk störning. Med hänsyn till S.O:s psykiska tillstånd och personliga förhållanden i övrigt är det påkallat att han är intagen på en sjukvårdsinrättning för psykiatrisk vård, som är förenad med frihetsberövande och annat tvång. Det får vidare anses föreligga tillräckligt underlag för att anse att S.O. begått brottet under påverkan av denna störning. Han skall därför dömas till överlämnande till rättspsykiatrisk vård. Eftersom det till följd av hans psykiska störning finns risk att han återfaller i brottslighet som är av allvarligt slag, bör särskild utskrivningsprövning äga rum vid vården.
Domslut. HD ändrar på det sättet HovR:ns domslut att S.O. enligt 31 kap 3 § 1 st BrB överlämnas till rättspsykiatrisk vård. HD beslutar enligt 31 kap 3 § 2 st BrB att särskild utskrivningsprövning enligt lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård skall äga rum vid vården.
HD:s dom meddelades d 24 mars 1998 (mål nr B 3235/97).