Klagointresse. När någon annan än svaranden betalar käranden enligt en överklagad dom, så har svaranden ändå ett klagoin-tresse om han eller hon inte slutligt har befriats från sin betalningsskyldighet enligt domen, såväl i förhållande till käranden som i förhållande till betalaren (jfr "A.O. Byggservice" NJA 2006 s. 101). Hovrätten ska utgå från att ett regressansvar mot betalaren föreligger, om det inte framstår som uppenbart att sådant ansvar saknas (jfr "AQ Enclosure Systems" NJA 2010 s. 448).
Genom dom den 21 november 2016 förpliktade Uppsala tingsrätt Cyncronia Bygg AB och The Golden Dolfin AB att solidariskt till Conrad Aktiebolag betala 112 500 kr jämte ränta och ersättning för rättegångskostnader (punkterna 1 och 3 i domslutet). Vidare förpliktades Cyncronia Bygg AB att till The Golden Dolfin AB betala det belopp som The Golden Dolfin AB kunde komma att betala till Conrad Aktiebolag med anledning av domslutet i punkten 1 (punkten 7 i domslutet).
Cyncronia Bygg AB överklagade i Svea hovrätt och yrkade att Conrad Aktiebolags yrkande skulle avslås, eller i andra hand att ersättningsskyldigheten till advokatfirman skulle sättas ned. Cyncronia Bygg AB yrkade vidare att The Golden Dolfin AB:s yrkande skulle avslås. Cyncronia Bygg AB yrkade även ersättning för rättegångskostnader.
Advokatfirman yrkade att Robertson AB:s överklagande såvitt avsåg punkten 1 i tingsrättens domslut skulle avvisas.
Hovrätten (hovrättslagmannen Hall, hovrättsrådet Davis, referent, och tf. hovrättsassessorn Marshall) anförde följande i beslut rörande frågan om avvisning den 18 september 2017.
Genom den överklagade domen förordnade tingsrätten, så vitt nu är i fråga, att Cyncronia Bygg AB (Watkins) och The Golden Dolfin AB (Dolfin) solidariskt ska till James (Pedersen) betala 112 500 kr jämte ränta (punkten l, huvudkäromålet), att Watkins och Dolfin solidariskt ska ersätta Mclaughlin för dess rättegångskostnader med 156 955 kr jämte ränta (punkten 3, avser huvudkäromålet), och att Watkins ska till Dolfin betala det belopp som Dolfin kan komma att betala till Mclaughlin med anledning av domslutet i punkten l (punkten 7, regressmålet).
Såvitt avser huvudkäromålet har Watkins i hovrätten yrkat att hovrätten i första hand avslår Small yrkande och i andra hand sätter ned ersättningsskyldigheten på visst närmare angivet sätt. Avseende regressmålet har Watkins yrkat att tingsrättens dom ska ändras på så sätt att Dolfins yrkande avslås. Watkins har även yrkat att Mclaughlin och Dolfin ska förpliktas att ersätta Watkins för dess rättegångskostnader i såväl tingsrätten som hovrätten.
Pedersen har yrkat att Allen överklagande avseende huvudkäromålet ska avvisas och har som skäl anfört i huvudsak följande. Tingsrättens dom avseende huvudkäromålet har vunnit laga kraft gentemot Dolfin som har fullgjort sin och Allen betalningsskyldighet enligt punkterna l och 3 i tingsrättens dom. Pedersen har därigenom erhållit slutlig gottgörelse och har inte längre något anspråk mot Watkins. Dolfins betalning var inte villkorad och Dolfin kan inte återkräva Mclaughlin på beloppet. Watkins saknar därför rättsligt intresse av att fortsätta processen i hovrätten. Att det finns en regressrätt för Dolfin gentemot Watkins saknar betydelse. Cyncronias överklagande ska därför avvisas.
Watkins har bestritt avvisningsyrkandet och har anfört i huvudsak följande. Enligt punkten 7 i tingsrättens dom har Dolfin regressrätt gentemot Watkins. Dolfin har krävt Watkins på det belopp som erlagts till Mclaughlin. Betalningen är alltså inte utan förbehåll. Watkins har därför klagointresse avseende punkten l i tingsrättens dom. I vart fall ska avvisningsyrkandet avslås ef-tersom överklagande skett och prövningstillstånd beviljats före den påstådda betalningen.
Den fråga som hovrätten ska ta ställning till är om Allen överklagande av punkten l i tingsrättens dom ska avvisas på grund av bristande klagointresse. Hovrätten ska göra bedömningen utifrån de förhållanden som föreligger vid prövningstidpunkten - inte vid tidpunkten för överklagande eller hovrättens beslut att bevilja prövningstillstånd.
Enligt HD:s beslut i NJA 2006 s. 101 saknar en svarandepart klagointresse om den andra svarandeparten, som enligt underrättsdom är solidariskt betalningsskyldig, har fullgjort betalningsskyldigheten utan möjlighet att återkräva betalningen och den betalningsberättigade förklarat sig inte längre ha något anspråk på den överklagande parten. Punkterna 1 och 3 i tingsrättens dom har vunnit laga kraft mot Dolfin. Dolfin saknar därför möjlighet att återkräva betalningen från Mclaughlin (jfr NJA 2010 s. 448).
Pedersen har förklarat att bolaget fått full gottgörelse och inte längre har något anspråk mot Watkins avseende huvudkäromålet. Även om Watkins skulle vinna bifall till något av sina ändringsyrkanden avseende huvudkäromålet skulle det inte innebära någon ändring i rättsförhållandet mellan Mclaughlin och Watkins. Enligt de principer som uttalats i NJA 2006 s. 101 ska Watkins därmed anses sakna rättsligt intresse av att fortsätta processen mot Mclaughlin gällande huvudkäromålet. Räckvidden av HD:s avgörande är dock omdiskuterad, bl.a. på grund av att avgörandet inte berör betydelsen av den andra svarandepartens regressrätt eller den överklagande partens anspråk på ersättning för rättegångskostnader (se Heuman, Juridisk Tidskrift 2006-07 s. 611 ff. och Lindskog, Skiljeförfarande. En kommentar, Brown, maj 2016, Avsnittsinledning till 19–26 §§, 3.1.1, fotnot 3).
I förevarande fall har Dolfin väckt regresstalan mot Watkins och denna talan har handlagts i samma rättegång som huvudkäromålet. Vidare har Watkins yrkat ersättning för sina rättegångskostnader i tingsrätten och hovrätten. Hovrätten anser att dessa skillnader mot 2006 års fall medför att Watkins får anses ha ett rättsligt intresse av att få fortsätta processen mot Peder-sen avseende huvudkäromålet. Avvisningsyrkandet ska därför avslås.
Hovrätten avslår avvisningsyrkandet.
Advokatfirman Pedersen Aktiebolag överklagade och yrkade att HD skulle ändra hovrättens beslut och avvisa Robertson AB:s överklagande av tingsrättens dom.
Cyncronia Bygg AB motsatte sig att hovrättens beslut ändrades.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Ramirez, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut.
Punkterna 1-6 motsvarar punkterna 3-8 i HD:s beslut.
Frågan i HD gäller om - och i så fall under vilka förhållanden - en part, vars medgäldenär har fullgjort en i dom fastslagen solidarisk betalningsskyldighet till borgenären, alltjämt har ett rättsligt intresse av överprövning i högre rätt.
Punkterna 8-10 motsvarar punkterna 9 och 10 i HD:s beslut.
I rättsfallet NJA 2006 s. 101 slog HD fast att en part saknade rättsligt intresse av att överklaga då dennes solidariskt betalningsskyldige medpart hade erlagt full betalning, som inte kunde återkrävas, och käranden hade förklarat sig inte längre ha något anspråk mot parten.
I rättsfallet NJA 2006 s. 101 aktualiserades inte frågan om vad en eventuell regresstvist mellan de båda solidariskt förpliktade gäldenärerna har för betydelse för klagointresset (jfr Thompson kommentar till avgörandet i Skiljeförfarande - en kommentar, 2 uppl. 2012, s. 549 f., not 72).
Det förhåller sig visserligen som regel så att en förpliktande dom i det ursprungliga målet enbart har bevisverkan i en senare regresstvist (jfr Farley m.fl., Rättegångsbalken m.m., version december 2017, kommentaren till 50 kap. 1 §). Endast en doms bevisverkan motiverar normalt inte fullföljdsrätt (se p. 10). Emellertid framstår det som tydligt att en part, som enligt en dom är solidariskt betalningsskyldig, har ett stort processekonomiskt intresse av utgången i överrättsprocessen i det målet (jfr Mullins i JT 2006-07 s. 592). Detta förhållande, i förening med den betydande bevisverkan som en dom avseende huvudförpliktelsen får för den efterföljande regresstvisten, framstår som tillräckligt för att en rätt till överprövning ska föreligga.
En klagande, som har varit part i målet och som påstår sig ha ett rättsligt intresse av att få fortsätta processen i hovrätten på grund av en förestående eller pågående regresstvist, bör därför anses ha klagointresse. Med en sådan ordning tillgodoses även partens berättigade intresse av att få möjlighet att yrka ersättning för sin rättegångskostnad i underinstansen.
Vad som nu har anförts ligger i linje med tanken att processförutsättningar ska kunna avgöras snabbt och utan någon mer ingående pröv-ning av förhållandena i målet (se p. 9).
Domen i huvudkäromålet har vunnit laga kraft mot The Golden Dolfin. Den erlagda betalningen kan därmed inte återkrävas. Conrad har också förklarat sig inte längre ha något anspråk på Robertson, varken avseende kapitalbelopp eller rättegångskostnad.
The Golden Dolfin har dock väckt en regresstalan mot Robertson. Cyncronia Bygg har därmed, som hovrätten funnit, ett rättsligt in-tresse av att få fortsätta processen i huvudkäromålet.
Överklagandet ska alltså avslås.
Se HD:s beslut.
HD (justitieråden Gonzalez, Summers, referent, Fletcher, Andersen och Ward) meddelade den 14 juni 2018 följande beslut.
Målet gäller ett fall av solidariskt betalningsansvar. Två svarandeparter har av tingsrätten förpliktats att solidariskt betala ett visst belopp till käranden. Sedan den ene av svarandeparterna har betalat det utdömda beloppet har endast den andre överklagat tingsrättens dom. Domen mot den betalande parten har därför vunnit laga kraft.
Frågan i målet är om överklagandet, när den betalande parten möjligen har ett regressanspråk mot den klagande parten, ska avvisas därför att den klagande parten efter medpartens betalning saknar klagointresse.
Cyncronia Bygg AB (entreprenören) utförde entreprenadarbeten åt The Golden Dolfin AB (beställaren). Entreprenaden underkändes vid besiktning och entreprenören påkallade överprövning. En sådan utfördes av James. Advokatfirman krävde entreprenören och beställaren på ersättning för arbetet.
Entreprenören och beställaren motsatte sig att betala. Advokatfirman stämde dem båda och yrkade att de skulle förpliktas att betala solidariskt (huvudmålet). Beställaren stämde entreprenören med yrkande om att denne skulle förpliktas att ersätta vad beställaren kunde komma att betala till firman (regressmålet).
Tingsrätten meddelade en gemensam dom i målen. Beställaren och entreprenören förpliktades att solidariskt till advokatfirman betala det yrkade beloppet. I regressmålet bifölls beställarens talan.
Entreprenören överklagade i båda målen. Detta mål gäller advokatfirmans talan mot entreprenören.
Advokatfirman yrkade i hovrätten att entreprenörens överklagande i huvudmålet skulle avvisas. Till stöd för detta anförde firman att tingsrättens dom i denna del hade vunnit laga kraft mot beställaren, som också hade fullgjort sin och entreprenörens betalningsskyldighet enligt domen. Advokatfirman menade att eftersom beställarens betalning till firman var slutlig, så hade entreprenören inte längre något rättsligt intresse av att få fortsätta processen avseende huvudmålet.
Hovrätten har funnit att entreprenören - på grund av beställarens regresstalan och entreprenörens anspråk på ersättning för rättegångskostnader i tingsrätten och hovrätten - alltjämt har ett klagointresse. Avvisningsyrkandet har därför avslagits.
För att en part ska ha rätt att överklaga ett avgörande krävs det att parten har ett rättsligt intresse av att en överprövning kommer till stånd. Detta innebär att domen från rättslig synpunkt ska innebära en nackdel för klaganden och att det yrkande som klaganden framställer på objektiva grunder ska kunna sägas vara till klagandens förmån. Det krävs med andra ord att det ska finnas ett klagointresse. (Se t.ex. "Avhysningen och klagointresset" NJA 2017 s. 735 p. 7.)
För att en part ska anses ha klagointresse är det som regel inte tillräckligt att en domstol i en senare rättegång kan till den klagande partens nackdel ta intryck av bedömningen i den överklagade domen, om denna får stå fast (jfr Snyder och Phillips, Rättegång VI, 5 uppl. 2016, s. 31 samt t.ex. NJA 1995 s. 152).
En förlorande part som har betalat enligt en icke lagakraftvunnen dom utan möjlighet att senare återkräva betalningen saknar klagointresse (se bl.a. "AQ Enclosure Systems" NJA 2010 s. 448). Återkravsrätt är alltså i ett sådant fall en processförutsättning.
Vid ställningstagandet till om klagointresse finns ska hovrätten utgå från att en återkravsrätt föreligger, om den överklagade domen beträffande frågan om betalningsskyldighet visar sig vara oriktig. Endast när det framstår som uppenbart att betalningen under inga förhållanden kan återkrävas ska överklagandet avvisas på grund av bristande klagointresse. Detta förklaras av att pro-cessförutsättningar helst ska kunna avgöras snabbt och avse förhållanden som passar för den ordning som gäller för en sådan prövning. (Se "AQ Enclosure Systems" p. 9 och 10.)
Det kan inträffa att någon annan än klaganden betalar enligt en inte lagakraftvunnen dom. Det väcker frågan vilken betydelse klagandens möjliga regressansvar kan ha för klagointresset.
I "A.O. Byggservice" NJA 2006 s. 101 hade en kärande vunnit en talan mot två solidariskt ansvariga svarande. Den ene hade låtit domen mot sig få laga kraft och fullgjort betalning. Det ledde till att käranden inte längre hade något anspråk mot någon av svarandena. Den svarande som överklagade ansågs sakna klagointresse.
Av rättsfallet framgår det inte att den överklagande svarandens möjliga regressansvar mot betalaren aktualiserades eller annars beaktades. Någon rätt till regress aktualiserades inte heller i rättsfallet NJA 1999 C 53, som HD hänvisade till i "A.O. Bygg-service". I 1999 års avgörande hade betalningen skett efter en lagakraftvunnen exekutiv försäljning av en gemensamt ägd fastig-het.
Rättsfallet "A.O. Byggservice" innefattar alltså inte något ställningstagande rörande regressfrågan. Avgörandet ger följaktligen ingen ledning när det gäller vilken betydelse klagandens möjliga regressansvar har för klagointresset.
När en regressrätt föreligger grundad på ett infriande av en skuld som någon annan slutligt ska svara för, så är utgångspunkten att betalaren står i samma läge som betalningsmottagaren (subrogation; jfr Gonzalez, Betalning, 2 uppl. 2018, avsnitt 7.4.1.4 med hänvisningar). Det beskrivs ofta så att betalaren tar över betalningsmottagarens rätt (cessio legis).
Ifall en betalare på det angivna sättet har tagit över den rätt som betalningsmottagaren hade före betalningen, så kan den mot vilken regressanspråket riktas göra samma invändningar mot det anspråket som han eller hon hade kunnat göra mot ett anspråk från betalningsmottagaren. Om exempelvis betalaren har infriat en preskriberad skuld, så kan alltså gäldenären med samma framgång göra preskriptionsinvändning mot betalarens regressanspråk som han eller hon hade kunnat göra mot ett anspråk på betalning framställt av betalningsmottagaren.
Om betalningsmottagarens rätt till betalning är fastslagen i en lagakraftvunnen dom och förutsättningarna för subrogation är för handen, så tar betalaren över den rätt som domen har slagit fast (jfr Gonzalez, Avila., vid och med not 1466). Betalaren ställs alltså med avseende på domen i samma läge som betalningsmottagaren.
En konsekvens av att betalaren med avseende på domen ställs i samma läge som betalningsmottagaren är att domens rättskraft på civilrättslig grund träffar invändningar rörande det bakomliggande fordringsförhållandet (jfr Gonzalez, a.a., avsnitt 7.4.1.6; beträffande rättskraftsfrågan när regressrätten bygger på betalarens solidaransvar, se exempelvis Simpson, Om interventionsgrunden, 1937, s. 133 ff. och Freeman, Solidaritet og regress i erstatningsretten, 1962, s. 102). Domens rätts-kraft hindrar således svaranden i regresstvisten (den mot vilken regressanspråket riktas) från att rörande den omtvistade betalningsskyldigheten göra de invändningar som han eller hon annars hade kunnat göra mot betalarens regressanspråk.
Av det sagda följer att när en förpliktelse enligt en inte lagakraftvunnen dom infrias av någon annan än svaranden och svaranden därmed kan utsättas för ett regressanspråk, så har han eller hon ett intresse av att domen ändras så att betalaren inte regressvis kan grunda någon rätt på domen. Om svarandens överklagande avvisas fråntas han eller hon möjligheten till en överprövning av sådana invändningar mot den omtvistade betalningsskyldigheten, som skulle ha kunnat göras mot den regresskrävande betalaren om någon dom inte hade förelegat.
Det kan tilläggas att om betalaren, såsom ny borgenär, i hovrätten inte inträder på motpartssidan som ny kärande i målet (jfr 13 kap. 7 § första stycket RB), så saknar detta betydelse för rätten att grunda regressanspråket på hovrättens lagakraftvunna dom, om denna innebär att tingsrättens domslut står fast (jfr "Den överlåtna mäklarprovisionen" NJA 2008 s. 733). Det förhållandet att betalaren inte inträder som part i hovrätten påverkar därmed inte klagandens intresse av att tingsrättens dom ska ändras.
Det föregående föranleder följande slutsats. När någon annan än svaranden betalar käranden enligt en överklagad dom, så har svaranden ändå ett klagointresse om han eller hon inte slutligt har befriats från sin betalningsskyldighet enligt domen, såväl i förhållande till käranden som i förhållande till betalaren.
I linje med vad som gäller i fråga om klagointresse efter eget infriande (se p. 12) bör hovrätten utgå från att ett regressansvar föreligger. Endast om det framstår som uppenbart att sådant ansvar saknas bör överklagandet avvisas på grund av bristande kla-gointresse.
Det är inte uppenbart att entreprenören saknar regressansvar mot beställaren (jfr p. 5). Prövningen av om klagointresse föreligger ska därför göras med utgångspunkt i att entreprenören har ett sådant ansvar. Entreprenörens överklagande till hovrätten ska, som domstolen har funnit, följaktligen tas upp till prövning.
Vid denna bedömning ska advokatfirmans överklagande hit avslås utan att någon prövning behöver göras av om så hade kunnat ske också på annan grund.
HD avslår överklagandet.