Sedan åklagare enligt 27 kap. 4 a § rättegångsbalken har beslutat att ett beslagtaget föremål skulle lämnas ut till målsäganden, har hovrätt vid prövning enligt 27 kap. 6 § andra stycket upphävt beslutet och förpliktat målsäganden att ersätta motparten för dennes rättegångskostnader. Riksåklagarens överklagande i kostnadsdelen med yrkande att motpartens rättegångskostnader skall ersättas av allmänna medel har avvisats, eftersom riksåklagaren inte överklagat för målsägandens räkning och inte ansetts ha egen partsställning i målet.
Under en förundersökning med anledning av misstanke om stöld togs egendom i beslag hos Pantbanken Skanstull Aktiebolag. Allmän åklagare beslutade den 1 mars 2006 med stöd av 27 kap. 4 a § RB att egendomen skulle lämnas ut till G.G. och S.E. (målsägande).
Pantbanken begärde hos Stockholms tingsrätt prövning av åklagarens beslut enligt 27 kap. 6 § andra stycket RB.
Tingsrätten höll muntlig förhandling.
Tingsrätten (rådmannen Hill) anförde följande i beslut den 3 april 2006.
Mot bakgrund av vad som har framkommit under förhandlingen finner tingsrätten ingen anledning att frångå åklagarens bedömning att uppenbarhetsrekvisitet i 27 kap. 4 a § RB är uppfyllt. Åklagarens beslut den 1 mars 2006 att utlämna beslagtagen egendom till G.G. och S.E. skall således bestå.
Pantbanken överklagade och yrkade att hovrätten skulle upphäva tingsrättens beslut. Som grund för sitt yrkande anförde Pantbanken bl.a. att målsägandena hade förlorat sin rätt till egendomen eftersom de inte krävt tillbaka egendomen från Pantbanken inom sex månader från det de fick kännedom om Smith innehav av egendomen. Pantbanken yrkade vidare ersättning av målsägandena för sina rättegångskostnader.
Åklagaren bestred ändring och hemställde att hovrätten skulle häva beslagen.
G.G. och S.E. bestred ändring och Smith yrkande om ersättning för rättegångskostnader.
Hovrätten (hovrättslagmannen Shepard, hovrättsrådet Davidson och tf. hovrättsassessorn Frank, referent) anförde följande i beslut den 21 juni 2006.
Av 3 § första meningen lagen (1986:796) om godtrosförvärv av lösöre följer att även om förutsättningarna för godtrosförvärv enligt 2 § samma lag är uppfyllda, består ägarens rätt till egendomen, om egendomen har frånhänts honom genom att någon olovligen tagit den eller tilltvingat sig den genom våld på person eller genom hot som innebar eller för den hotade framstod som trängande fara. Av paragrafens andra mening framgår dock att om ägaren inte kräver tillbaka egendomen från innehavaren inom sex månader från det att han fick eller måste antas ha fått kännedom om dennes innehav, får förvärvaren äganderätt till egendomen. Enligt 8 § lagen (1986:796) om godtrosförvärv av lösöre gäller vad som i lagen sägs om godtrosförvärv av äganderätt även godtrosförvärv av panträtt.
I rekvisitet att ägaren skall kräva tillbaka egendomen från innehavaren inom sex månader ligger att en begäran om detta måste komma innehavaren till handa inom den fristen. Det är inte tillräckligt att en målsägande till polisen eller åklagaren framställer anspråk på att få utlämnat ett beslagtaget föremål enligt 27 kap. 4 a § första stycket RB. Däremot är rekvisitet uppfyllt när den hos vilken beslaget gjorts har underrättats om att det har fattats ett beslut enligt 27 kap. 4 a § andra stycket RB om att föremålet skall lämnas ut till målsäganden (se prop. 2002/ 03:17 s. 37).
Av utredningen i målet framgår att S.E. och G.G. i vart fall den 27 juni 2005 hade kännedom om Smith innehav av egendomen. Åklagaren beslutade först den 1 mars 2006 om att den hos Pantbanken beslagtagna egendomen skulle lämnas ut till målsägandena och underrättelsen härom kom Pantbanken till handa den 7 mars 2006. Det har således förflutit mer än sex månader från det att S.E. och G.G. fick kännedom om Smith innehav av egendomen till dess Pantbanken underrättades om åklagarens beslut om att den beslagtagna egendomen skulle lämnas ut till målsägandena. Det har inte påståtts att målsägandena framställt något krav på att få tillbaka egendomen direkt till Pantbanken. Vid detta förhållande kan S.E. och G.G. inte anses ha uppenbart bättre rätt till den hos Pantbanken beslagtagna egendomen och tingsrättens beslut skall därför upphävas.
Hovrätten upphäver Stockholms tingsrätts beslut den 3 april 2006.
S.E. och G.G. skall solidariskt ersätta Pantbanken Skanstull Aktiebolag för rättegångskostnader här med skäliga 3 600 kr, motsvarande tre timmars ombudsarvode, jämte ränta - - -.
Riksåklagaren överklagade hovrättens beslut såvitt avsåg fördelningen av rättegångskostnaderna och yrkade att HD skulle förordna att ersättning för Pantbankens rättegångskostnader skulle betalas av allmänna medel.
Pantbanken bestred ändring och anförde att riksåklagaren inte hade talerätt i målet och att hans yrkande därför skulle avvisas. Pantbanken yrkade ersättning för sina rättegångskostnader i HD i första hand av målsägandena och i andra hand av allmänna medel. Riksåklagaren medgav att Pantbanken erhöll sådan ersättning av allmänna medel.
Sedan frågan uppkommit, om åklagaren över huvud taget skall vara part vid rättens prövning av tvister rörande utlämnande enligt 27 kap. 6 § andra stycket RB av beslagtagen egendom, bereddes parterna tillfälle att yttra sig över denna fråga.
Riksåklagaren anförde därvid bl.a. att det mot bakgrund av åklagarens uppgift i straffprocessen fanns sakliga skäl för att åklagaren skulle betraktas som part i nu angivet hänseende. Vidare anförde han att prövningen av om föremålet skulle lämnas ut till någon annan än den som drabbats av beslaget också gällde frågan om beslaget skulle bestå eller inte, varför även åklagaren berördes.
Även Pantbanken anförde att frågan om beslagets bestånd kunde komma att prövas, varför det var rimligt att åklagaren kunde vara part i frågor rörande utlämnande enligt 27 kap. 6 § andra stycket RB, men vidhöll att riksåklagaren inte hade talerätt i förevarande mål.
Målet föredrogs.
Föredraganden, rev.sekr. Sanchez, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut.
Betänkandet inleddes med en redogörelse för vad som hade förekommit i målet och hade därefter följande lydelse.
Föremål, som skäligen kan antas vara någon avhänt genom brott, kan enligt 27 kap. 1 § RB tas i beslag. Med återställandebeslag avses beslag vars enda syfte är att återställa den i beslag tagna egendomen till målsäganden. Genom en lagändring som trädde i kraft den 1 juli 2003 förenklades möjligheterna för målsäganden att snabbare få tillbaka sin egendom.
Enligt 27 kap. 4 a § RB får, om en målsägande har framställt anspråk på i beslag taget föremål och det är uppenbart att han eller hon har bättre rätt till detta än den hos vilken beslaget har gjorts, undersökningsledaren eller åklagaren innan åtal har väckts besluta att föremålet skall lämnas ut till målsäganden. Den som drabbats av beslaget har i dessa fall enligt 27 kap. 6 § andra stycket möjlighet att begära rättens prövning av beslutet om utlämnande. Rätten skall då inom viss angiven tidsfrist hålla förhandling. Av 27 kap. 8 § angående hävande av beslag framgår av fjärde stycket andra meningen att beslaget skall hävas av rätten om den som drabbats av beslaget har begärt rättens prövning av ett beslut om utlämnande enligt 4 a §. I förarbetena till bestämmelsen anförs att om rätten fastställer undersökningsledarens eller åklagarens beslut om utlämnande skall beslaget hävas i samband därmed. För det fall rätten upphäver beslutet om utlämnande skall rätten emellertid inte göra någon prövning av förutsättningarna för själva beslaget, vilket alltså inte anses fastställt av rätten. Att häva beslaget ankommer i dessa fall på undersökningsledaren eller åklagaren (jfr 27 kap. 8 § 4 stycket första meningen). (Se prop. 2002/03:17 s. 44.)
Varken av lagtexten eller av förarbetena (a. prop.) framgår tydligt vilka som är att anse som parter vid rättens prövning av utlämnande av beslag. Den reglering som finns angående rättens prövning utmynnar genom ett flertal hänvisningar (se 27 kap. 6 § andra och första styckena, 27 kap. 5 § och 24 kap. 17 § RB) i 24:e kapitlets bestämmelser om häktningsförhandlingar, vilka i möjligaste mån får överföras på beslagssituationen. Enligt 24 kap. 14 § skall den som yrkar häktning och, om det inte finns synnerliga hinder, den anhållne vara närvarande vid förhandlingen. Bestämmelsen i 24 kap. 14 § är inte överförbar på en prövning av utlämnande av beslag enligt 27 kap. 6 § andra stycket. I kommentaren till RB tycks Sosa dock ha utgått från att åklagaren skall vara part (se Fitger, Rättegångsbalken I, del 2, s. 27:21). Det finns även exempel från praxis där åklagaren i motsvarande fall har behandlats som part (se NJA 2004 s. 633 och RH 2006:62).
Genom att fatta ett beslut om utlämnande enligt 27 kap. 4 a § RB har åklagaren visat att han inte längre har något intresse av beslaget och att det alltså åtminstone numera utgör ett rent s.k. återställandebeslag (jfr a. prop. s. 29). Vid en överprövning av ett beslut om utlämnande skall rätten endast pröva frågan om föremålet skall utlämnas till målsäganden. Upphäver rätten åklagarens beslut skall rätten inte pröva om beslaget av annan anledning skall bestå utan antingen enligt lagtexten omedelbart häva beslaget eller enligt motiven överlämna till förundersökningsledaren eller åklagaren att häva beslaget. Tvisten är således av rent civilrättslig art, närmast jämförbar med särskild handräckning (jfr a. prop. s. 30). Åklagaren kan därför inte föra en annan talan än målsäganden. Med hänsyn till det anförda bör åklagaren inte vara att anse som part i ärenden om utlämnande av beslag enligt 27 kap. 6 § andra stycket.
Att åklagaren inte är part hindrar givetvis inte att rätten kallar denne till förhandlingen för att höras upplysningsvis.
Bedömningen att åklagaren inte är att anse som part vid rättens prövning enligt 27 kap. 6 § andra stycket RB medför att riksåklagaren inte har talerätt i målet. Överklagandet skall därför avvisas.
Vid denna utgång bör Pantbanken enligt grunderna för 31 kap. 2 § RB tillerkännas ersättning för sina rättegångskostnader i HD. Ersättningen bör utgå av allmänna medel. Med hänsyn till målets omfattning får Pantbanken anses skäligen tillgodosedd med 18 000 kr avseende arbete.
HD avvisar riksåklagarens överklagande.
Pantbanken Skanstull Aktiebolag tillerkänns ersättning av allmänna medel för rättegångskostnader i HD med 18 000 kr, avseende ombudsarvode. I ersättningen ingår mervärdesskatt med 3 600 kr.
HD (justitieråden Collins, Park, Norman, Holmes, referent, och Miller) meddelade den 11 april 2008 följande beslut.
Beslag är ett av de tvångsmedel som kan användas i brottmål. Enligt 27 kap. 1 § RB får föremål tas i beslag i tre olika fall. Det första är när föremålet skäligen kan antas vara av betydelse för utredning av brott (bevisbeslag), det andra när föremålet skäligen kan antas vara avhänt någon genom brott (återställandebeslag) och det tredje när föremålet skäligen kan antas vara förverkat på grund av brott (förverkandebeslag).
I 27 kap. 4 § RB finns bestämmelser om rätten att verkställa beslag utan förordnande av domstol. Av dessa framgår att, i de fall då verkställigheten inte föregåtts av ett beslut om beslag av undersökningsledaren eller åklagaren, anmälan skyndsamt skall göras hos denne, som därefter omedelbart skall pröva om beslaget skall bestå.
Den som drabbats av ett beslag som verkställts utan domstols förordnande får enligt 27 kap. 6 § första stycket RB begära rättens prövning av beslaget. Om en sådan begäran kommit in skall som huvudregel en förhandling i beslagsfrågan hållas inom fyra dagar därefter. Vid förhandlingen är åklagare att anse som part oberoende av vilken grund som åberopas för beslaget.
Om domstolen vid förhandlingen inte häver beslaget utan fastställer detta, skall domstolen, om åtal inte redan är väckt, enligt 27 kap. 7 § sätta ut den tid inom vilken åtal skall väckas. Om åtal väckts eller väcks, skall domstolen enligt 8 § femte stycket i samband med att målet avgörs pröva om beslaget fortfarande skall bestå.
När ett beslag hävs skall, om inte något annat beslutas, det beslagtagna föremålet återlämnas till den från vilken beslaget skett. Om ett beslagtaget föremål har frånhänts målsäganden, kan denne i brottmålet som ett enskilt anspråk yrka att rätten skall förordna att föremålet i stället skall utlämnas till honom. Om målsäganden begär det, är åklagaren enligt 22 kap. 2 § RB skyldig att i samband med åtalet förbereda och utföra en sådan talan som ”grundas på brott”, om det kan ske utan väsentlig olägenhet och målsägandens anspråk inte är uppenbart obefogat.
I den juridiska litteraturen brukar anses att en talan på grund av brott förutsätter att inte andra omständigheter åberopas än de som konstituerar brottet jämte uppkommen skada och orsakssambandet däremellan. Vid talan i anledning av brott (jfr 22 kap. 1 § RB) kan däremot även andra omständigheter än de som konstituerar brottet åberopas. Det har mot den bakgrunden gjorts gällande att åklagaren inte skulle vara behörig att föra målsägandens talan när denna grundar sig även på andra omständigheter än brottet. I rättsfallet NJA 1994 s. 306 har emellertid HD funnit att åklagare är behörig att föra i princip varje talan mot den tilltalade i anledning av brottet.
Det nu nämnda avgörandet avsåg en talan som riktades mot den som var tilltalad i målet. Det är emellertid inte någon förutsättning för beslag av föremål som skäligen kan antas vara avhänt någon genom brott att den som beslaget sker hos är misstänkt för eller kommer att tilltalas för brott. Även när den som beslaget skett hos inte är tilltalad för brottet, kan målsäganden själv med stöd av 22 kap. 1 § i brottmålet föra talan mot denne om att föremålet skall utlämnas till målsäganden.
Enligt Processlagberedningen, vars förslag ligger till grund för regleringen i RB, skulle åklagarens behörighet att föra målsägandens talan omfatta även talan som riktas mot annan än den tilltalade, trots att 22 kap. 2 § i Processlagberedningens förslag hade samma utformning som i den slutliga lagtexten (NJA II 1943 s. 292). Sedan 1 § på Lagrådets initiativ uttryckligen vidgats till att avse enskilda anspråk i anledning av brott men lydelsen av 2 § - utan att detta särskilt kommenterats - lämnats oförändrad, har det i den juridiska litteraturen i allmänhet antagits att åklagaren inte är behörig att föra talan mot annan än den tilltalade (se Olivecrona, Rättegången i brottmål, 3 uppl. 1968, s. 327 ff., Sosa, Rättegångsbalken s. 22:14 b och Morris, Enskilt anspråk, 2005, s. 34; jfr dock Andersen i SvJT 1952 s. 58 f.). Det lär emellertid förekomma i underrättspraxis att åklagaren anses behörig att utföra målsägandens talan också mot annan än den tilltalade.
Att åklagaren anses vara behörig att föra målsägandens talan även mot annan än den tilltalade ligger i linje med principen i rättsfallet NJA 1994 s. 306. Visserligen kan inte de rättskraftssynpunkter som var aktuella i det målet åberopas, men övriga skäl, som att målsäganden därmed besparas besvär och kostnader samt att rättegången ofta kan genomföras smidigare, talar för att orden ”grundas på ett brott” inte bör hindra att åklagaren för målsägandens talan mot annan än den tilltalade. Härtill kommer att doktrinens snäva tolkning av 22 kap. 2 § avviker från Processlagberedningens uppfattning, vilken inte motsagts av vare sig Lagrådet eller departementschefen. På grund av det anförda får åklagaren anses behörig att i samband med åtalet utföra målsägandens talan även om denna riktar sig mot annan än den tilltalade, låt vara att han är skyldig att göra detta bara om det kan ske utan väsentlig olägenhet och målsägandens anspråk inte är uppenbart obefogat.
I det nu aktuella fallet har frågan, om de beslagtagna föremålen skall lämnas ut till målsägandena, inte prövats i samband med avgörandet av brottmålet utan enligt den särskilda reglering som infördes i 27 kap. RB i samband med att lagen (1986:796) om godtrosförvärv av lösöre ändrades år 2003. Ändringen i godtrosförvärvslagen innebär att den som egendom frånhänts genom olovligt tillgrepp eller vissa andra förfaranden som huvudregel skall ha rätt att få tillbaka egendomen utan att behöva betala någon lösen oavsett om den som förvärvat egendomen var i god tro. Enligt de nya bestämmelserna i RB har det i 27 kap. 4 a § öppnats en möjlighet för åklagaren (eller undersökningsledaren) att, oavsett hos vem beslaget skett, innan åtal väckts fatta beslut om att ett beslagtaget föremål skall lämnas ut till målsäganden eller någon som trätt i dennes ställe under förutsättning att han gjort anspråk på föremålet och uppenbart har bättre rätt till detta än den hos vilken beslaget har gjorts. I motiven (prop. 2002/03:17 s. 30) anfördes bl.a. att det knappast var rimligt att en målsägande skulle behöva vänta på rättens avgörande i brottmålet för att få tillbaka sin egendom när det är uppenbart att egendomen tillhör honom.
I de fall då åklagare (eller undersökningsledare) fattat beslut enligt 27 kap. 4 a § RB att ett beslagtaget föremål skall lämnas ut till målsäganden eller någon som trätt i dennes ställe, får den som drabbats av beslaget enligt 27 kap. 6 § andra stycket begära rättens prövning av beslutet. Någon analys av partsställningen vid en sådan prövning finns inte i motiven. I lagtexten hänvisas såvitt avser formerna för prövningen till första stycket. I detta hänvisas beträffande förhandlingen till 5 §. Vad gäller formerna för förhandling hänvisar den paragrafen i sin tur till 24 kap. 17 §, vilken ”i tillämpliga delar” hänvisar till vad som sägs i 14-16 §§. Hur dessa hänvisningar är avsedda att förstås är inte lätt att avgöra. Det kan emellertid antas att lagstiftaren föreställt sig att åklagaren, på motsvarande sätt som när prövning begärts enligt 27 kap. 6 § första stycket, skulle vara part vid förhandlingen. För detta talar också att den till vilken föremålet enligt beslutet skall lämnas ut (den som framställt anspråk på föremålet) enligt lagtexten inte skall kallas till förhandlingen utan endast underrättas om denna.
Till skillnad från den prövning av frågan om ett beslag skall bestå som görs enligt 27 kap. 6 § första stycket är en tvist enligt andra stycket om det beslagtagna föremålet skall lämnas ut till målsäganden av rent civilrättslig art (jfr a. prop. s. 30). Något annat kan då inte gälla än att, på motsvarande sätt som om frågan skulle prövas i brottmålet, den som gjort anspråk på föremålet å ena sidan och den som drabbats av beslaget å den andra är att uppfatta som parter vid rättens prövning enligt andra stycket. Precis som om målsägandens anspråk på egendomen hade prövats först i samband med åtalet bör åklagaren emellertid vara behörig att företräda målsäganden vid den interimistiska prövning som äger rum enligt 6 § andra stycket, oavsett om beslaget gjorts hos någon som misstänks för brott eller hos någon annan. Målsäganden bör nämligen inte åsamkas större besvär och kostnader genom att åklagaren fattat beslut enligt 4 a §, något som målsäganden inte råder över.
Ifall åklagaren i samband med åtalet fört talan om enskilt anspråk för målsägandens räkning, kan målsäganden göras ansvarig för motpartens rättegångskostnader bara om det enskilda anspråket orsakat särskild kostnad (se 31 kap. 11 § fjärde stycket med hänvisning till 18 kap. 12 §). Vid en prövning enligt 27 kap. 6 § andra stycket av ett utlämnandebeslut enligt 27 kap. 4 a § får de rättegångskostnader som den som drabbats av beslaget haft anses vara en sådan särskild kostnad som orsakats av det enskilda anspråket. Med hänsyn härtill får målsäganden anses vara betalningsansvarig för motpartens rättegångskostnader vid en ändring av beslutet enligt 27 kap. 4 a §, oberoende av om beslaget gjorts hos någon som misstänks för brottet eller hos någon annan.
Det må tillfogas att om den som drabbats av beslaget samtidigt begär dels att rätten skall upphäva ett beslut om utlämnande till målsäganden dels att beslaget skall hävas, och den drabbade får bifall till båda yrkandena, så kan det bli aktuellt att fördela den drabbades rättegångskostnader mellan målsäganden enligt 18 kap. 12 § och allmänna medel enligt 31 kap. 2 §, eftersom åklagaren är part i den senare delen.
I förevarande fall har riksåklagaren inte överklagat för målsägandenas räkning utan som företrädare för ett påstått allmänt intresse och särskilt framhållit att en prövning enligt 27 kap. 6 § andra stycket bl.a. gäller om beslaget skall bestå. Eftersom utgången av en prövning enligt 27 kap. 6 § andra stycket antingen blir att det beslagtagna föremålet i enlighet med undersökningsledarens eller åklagarens beslut lämnas ut till målsäganden eller att beslutet upphävs och beslaget består, finns det emellertid inte något allmänt intresse knutet till själva beslaget att bevaka. Åklagaren har därför ingen självständig partsställning i dessa mål.
Riksåklagarens överklagande skall därför avvisas.
Vid denna utgång bör Pantbanken enligt grunderna för 31 kap. 2 § RB tillerkännas ersättning av allmänna medel för sina rättegångskostnader i HD. Med hänsyn till målets omfattning och i betraktande av att ett bifall till riksåklagarens yrkande inte skulle ha inneburit någon nackdel för Pantbanken, får denna, som dock uppmanats att yttra sig över överklagandet, anses skäligen tillgodosedd med av riksåklagaren vitsordade 18 000 kr avseende arbete.
HD avvisar riksåklagarens överklagande.
Pantbanken Skanstull Aktiebolag tillerkänns ersättning av allmänna medel för rättegångskostnader i HD med 18 000 kr, avseende ombudsarvode.
HD:s beslut meddelat: den 11 april 2008.
Mål nr: Ö Wade.
Lagrum: 18 kap. 12 §, 22 kap. 2 §, 27 kap. 1, 4, 4 a och 6 §§, 31 kap. 11 § RB, 3 § lagen (1986:796) om godtrosförvärv av lösöre.