I mål om disciplinpåföljd för tjänsteförseelse enligt 14 § lagen om offentlig anställning uppkommer fråga om betydelsen av att den händelse som åberopats som grund för disciplinpåföljden har inträffat under arbetstagarens fritid. Vidare fråga om arbetstagarens fel varit ringa och därför inte skall föranleda någon påföljd.
Parter:
Staten genom Statens järnvägar; L.K.
L.K. i Floda.
Tingsrättens dom, se bilaga.
Staten genom Statens Järnvägar (SJ) har yrkat att Arbetsdomstolen, med ändring av tingsrättens dom, skall ogilla L.K:s vid tingsrätten förda talan till följd varav den disciplinpåföljd i form av varning som personalansvarsnämnden vid SJ har meddelat L.K. genom beslut av den 6 februari 1998 skall bestå. Vidare har SJ yrkat att Arbetsdomstolen skall befria SJ från skyldigheten att utge ersättning för L.K:s rättshjälpskostnader vid tingsrätten samt förplikta L.K. att till SJ utge ersättning för dess rättegångskostnader vid tingsrätten.
L.K. har bestritt ändringsyrkandena.
Parterna har yrkat ersättning för sina rättegångskostnader i Arbetsdomstolen. L.K. har, för den händelse han förlorar målet, yrkat kvittning av rättegångskostnaderna enligt 5 kap. 2 § lagen om rättegången i arbetstvister.
Arbetsdomstolen har företagit målet till avgörande efter huvudförhandling. Vid denna har på SJ:s begäran hållits förnyade vittnesförhör med R.P., B.H., Mitchell, L.S. och K.A. På begäran av L.K. har han själv hörts på nytt under sanningsförsäkran.
Till utveckling av sin talan i Arbetsdomstolen har parterna anfört i allt väsentligt detsamma som finns antecknat i tingsrättens dom.
L.K. tilldelades genom beslut den 6 februari 1998 av personalansvarsnämnden vid SJ en disciplinpåföljd i form av varning. Varningen motiverades med L.K:s uppträdande under fredagen den 23 maj 1997 i samband med en tågresa från Helsingborg till Göteborg och ett efterföljande uppträde på Göteborgs station.
SJ:s talan i Arbetsdomstolen går ut på att den av personalansvarsnämnden beslutade varningen skall stå fast. L.K. har bestritt att hans handlande skall betraktas som tjänsteförseelse och har därvid framhållit att händelsen ägt rum under hans fritid. För det fall hans handlande skulle anses ha ägt rum i anställningen har L.K. gjort gällande att förseelsen i varje fall skall bedömas som ringa och därför inte föranleda någon disciplinpåföljd.
Av utredningen i målet framgår till en början följande. L.K. och Robinson hade varit på en nöjesresa till Danmark. Robinson hade druckit en hel del sprit och var rejält berusad. L.K. hade enligt egen uppgift tagit en grogg och druckit ett par starköl. De tog tåget från Helsingborg tillbaka till Göteborg kl. 16.10. De tillfrågade de tjänstgörande tågmästarna R.P. och B.H. om de fick, som brukligt var för anställda med personalkort, åka i förstaklasskupé. När L.K. och I.S. fick ett nekande svar, blev de irriterade över vad de uppfattade som missunnsamhet. Enligt L.K:s mening fanns det nämligen lediga platser i förstaklasskupén. Eftersom andraklasskupéerna var fullsatta och hade passagerare som t.o.m. stod i gångarna, satte sig L.K. och I.S. på ett par klaffstolar i en smal gång utanför det resgodsrum som låg i samma vagn som kafévagnen. De behöll dessa platser fram till dess att tåget omkring kl. 18.45 kom fram till Göteborg.
R.P. och B.H. har berättat följande. De kände inte L.K. och I.S. sedan tidigare, men fick ganska snart klart för sig att de var kollegor. När L.K. och Robinson satt på klaffstolarna kastade de glåpord och svor åt tågmästarna varje gång de passerade. Tåget gjorde under resan sju eller åtta stopp och tågmästarna passerade efter stoppen förbi L.K. och I.S. för att kontrollera nypåstigna passagerares biljetter. Det blev åtskilliga gånger som de fick höra glåpord. Det var framförallt L.K. som yttrade kränkande tillmälen. Det han sade var bl.a. att de inte var några kollegor, att han skulle komma ihåg detta, och att de skulle få igen, etc. Han svor även åt dem. Eftersom L.K. och I.S. inte makade på sig måste R.P. och B.H. kliva över deras ben för att kunna passera. Senare under resan ställde L.K. och I.S. sig i stället ironiskt i givakt när R.P. och B.H. skulle passera. L.K. mumlade något och blängde på dem. Om någon av dem frågade L.K. vad han sagt, uppgav han att han inte alls hade sagt något. Det uppstod också en kontrovers när Robinson med egen nyckel tog sin in i och utnyttjade tjänstetoaletten på tåget. B.H. avkrävde då Robinson hans personalkort samt legitimation och uppgav att han skulle rapportera händelsen. Robinson yttrade något förklenande till B.H. Det blev en lång diskussion dem emellan och den avslutades med att B.H. sa: "Håller ni er inte lugna nu, kallar jag på polis i Kungsbacka." I.S. var så berusad att han hade fullt upp med att ta hand om sig själv. L.K. var inte lika berusad, men märkbart onykter.
L.K. har uppgett bl.a. följande. R.P. nekade honom och I.S. att sitta i förstaklasskupén med hänvisning till att det fanns plats i andraklasskupéerna, vilket inte var fallet. Det är möjligt att tågmästarna några gånger fick kliva över deras ben för att komma förbi och att I.S. svor åt R.P. en gång. L.K. yttrade för sin del endast "Tack, det ska jag komma ihåg" eller något liknande. När B.H. ville låta honom slippa betala för en kopp kaffe tackade han nej till erbjudandet.
Det finns enligt Arbetsdomstolens mening ingen anledning att ifrågasätta riktigheten i de uppgifter som R.P. och B.H. lämnat. Arbetsdomstolen finner därmed utrett att L.K. var märkbart berusad och tilldelade de båda tågmästarna olika glåpord. Vidare är utrett att L.K. på olika sätt uppträdde provocerande mot dem.
När det gäller det fortsatta händelseförloppet har framkommit följande. Väl framme i Göteborg klev L.K. och I.S. av tåget och stannade till och talade med lokföraren som de kände. Denne avlöstes av L.H. Därefter gick L.K. och I.S. in i den del av stationsbyggnaden där allmänheten inte har tillträde. Även R.P. och B.H. gick in där. Beträffande vad som närmare inträffade går uppgifterna delvis i sär.
L.K. har inför domstolen uppgett följande. Han gick tillsammans med I.S. före R.P. och B.H. in i stationshuset. De samtalade inte med tågmästarna förrän de kommit in i byggnaden. R.P. uppgav då att förstaklasskupén hade varit fullsatt av 23 riksdagsmän, vilket var anledningen till att de inte fått sitta där. I samma ögonblick flög I.S. på B.H., så att en skål med småmynt ramlade i golvet. L.K. gick emellan två gånger och försökte mota bort I.S. men blev själv bortkastad. L.K. hjälpte till med att plocka upp mynten. Han och B.H. fortsatte sedan diskutera tågresan. När B.H. kommit upp i trappan till plan två, sade han "får du med dig I.S. nu så glömmer vi hela händelsen." Robinson följde emellertid efter R.P. och B.H. uppför trappan och in på kontoret där han började skrika och vifta med armarna. L.K. gjorde inget utan såg bara på. Anledningen till att L.K. gick upp för trappan var att han följde efter I.S. Anledningen till att han överhuvudtaget gått in i stationshuset var att han skulle hämta tjänstgöringspapper för den extra tjänst han skulle göra nästa morgon. Han kände sig helt nykter. Robinson var däremot så berusad att han knappt var kontaktbar.
R.P. och B.H. har lämnat sinsemellan i huvudsak överensstämmande berättelser enligt följande. De uppfattade det så att L.K. och I.S. stod och väntade på dem vid loket när de kom ut från tåget. När de närmade sig loket sade L.K. till R.P. "Du är en skit som inte talade om att förstaklasskupén var bokad av en massa riksdagsmän". Trots att de svarade att det enligt deras mening inte spelade någon roll eftersom kupén i alla händelser var fullsatt fortsatte L.K. att käbbla och tjata om riksdagsmän och förstaklasskupén de 75 meterna fram till och in i stationsbyggnaden. Inne på stationshuset ville L.K. veta deras namn. L.K. tjatade om att det var R.P. och B.H. som hade betett sig illa och krävde en ursäkt. Han slutade inte tjata utan fortsatte käbblet hela tiden. Även efter det att B.H. fått en knuff av Robinson så att mynten flög ut över golvet, fortsatte L.K. att tjata om en ursäkt och om att de varit "taskiga". L.K. hjälpte dock B.H. med att plocka upp mynten från golvet. B.H. stannade till i trappan på vägen upp till plan två och sade till L.K. att ta med sig I.S. och försvinna så skulle de glömma alltihop. När R.P. och B.H. kommit in på kontoret på plan två kom I.S. inrusande och gick till handgripligheter. L.K. fortsatte i stort sett hela tiden sitt tjatande. När R.P. och B.H. efter någon timme skulle återvända till sitt arbete på tåget blev de eskorterade av vakter eftersom de upplevde situationen som hotfull. - Enligt R.P:s och B.H:s uppfattning var L.K. onykter även under händelseförloppet efter resan. Det märktes främst på hans sätt att hela tiden argumentera och inte ge sig.
L.H:s uppgifter bestyrker den berättelse som R.P. och B.H. lämnat. Han såg L.K. följa R.P. och B.H. från loket och upp mot stationshuset och föra en högljudd diskussion med dem. När han en stund senare själv gick in i stationshuset förde L.K. fortfarande en livlig diskussion med tågmästarna under vilt gestikulerande. Han gick upp på plan tre och förvarnade om att det var bråk på gång. Även Mitchell uppfattade saken så att L.K. var onykter.
Av det anförda framgår att ord står mot ord beträffande det närmare händelseförloppet. Arbetsdomstolen anser att det finns anledning att sätta tilltro till de uppgifter som R.P. och B.H. var för sig lämnat och som dessutom vinner stöd av L.H:s iakttagelser. Det får därför anses utrett att L.K. efter resan fortfarande var berusad och att han fortsatte att på ett mycket påstridigt sätt argumentera med de två tågmästarna på väg till och inne i stationsbyggnaden. Trots att I.S. knuffat till B.H. upphörde L.K. inte med sitt beteende, utan han fortsatte sitt argumenterande under en längre tid inne i stationsbyggnaden.
Enligt huvudregeln i 14 § lagen (1994:260) om offentlig anställning får en arbetstagare, som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter sina skyldigheter i anställningen, meddelas disciplinpåföljd för tjänsteförseelse. En förutsättning för disciplinpåföljd är alltså att det är fråga om ett handlande eller annat förhållande på arbetstagarens sida som har förekommit i anställningen.
L.K. har gjort gällande att det inte föreligger laglig grund för disciplinpåföljd med hänsyn till att händelserna inträffat under hans fritid och därmed enligt hans mening inte i anställningen. SJ:s uppfattning är att händelsen har en sådan anknytning till L.K:s anställning att reglerna om disciplinpåföljd kan tillämpas.
Vid en bedömning av frågan om ett visst handlande har ägt rum i anställningen finns det enligt Arbetsdomstolens mening skäl att söka ledning i praxis rörande liknande situationer vid tillämpningen av anställningsskyddslagens regler om uppsägning och avskedande. Att det har varit fråga om ett händelseförlopp under arbetstagarens fritid har i flera fall inte hindrat att arbetstagaren har ansetts åsidosätta åligganden som följer av anställningen (se bl.a. Arbetsdomstolens domar 1992 nr 86, 1998 nr 30 och 145). I 1992 års avgörande uttalade domstolen att det till de förpliktelser mot arbetsgivaren som följer av ett anställningsavtal hör även en skyldighet att inte uppträda så hänsynslöst mot andra anställda hos denne att relationerna på arbetsplatsen och andra arbetstagares anspråk på rimligt goda arbetsförhållanden allvarligt skadas eller äventyras. Det ligger i sakens natur att man vid bedömningen av arbetstagarens skyldigheter i detta hänseende måste beakta omständigheterna i det enskilda fallet.
Den av personalansvarsnämnden beslutade varningen avser uppträdande från L.K:s sida som visserligen har ägt rum under hans fritid men som har riktats mot andra anställda hos SJ. Såväl tåget som stationen utgör arbetsplats för SJ:s personal. L.K:s uppträdande har alltså riktats mot andra anställda som fullgjorde sina arbetsuppgifter på sin arbetsplats. Det kan tilläggas att det missnöje som L.K. och I.S. gav uttryck för under kontroverserna grundades på deras uppfattning att de just i egenskap av anställda hos SJ var berättigade till särskilda fördelar när de under fritiden färdades på tåget.
På grund av det anförda anser Arbetsdomstolen att den omständigheten att händelserna inträffade under L.K:s fritid inte utesluter möjligheten att ålägga honom en disciplinpåföljd enligt 14 § lagen om offentlig anställning.
Enligt 14 § lagen om offentlig anställning får någon påföljd för tjänsteförseelse inte meddelas om felet med hänsyn till samtliga omständigheter är ringa. Som har angetts i det föregående har parterna skilda uppfattningar om hur L.K:s uppträdande skall bedömas i detta hänseende.
I målet är sammanfattningsvis följande utrett. L.K. uppförde sig i berusat tillstånd olämpligt under en två och en halv timme lång tågresa genom att kasta glåpord och uppträda provocerande mot de två tjänstgörande tågmästarna. Vidare är det utrett att L.K. efter resan alltjämt var onykter och fortsatte att på ett påstridigt sätt argumentera med tågmästarna på Göteborgs station, såväl utanför som inne i stationsbyggnaden. Det var visserligen Robinson som i slutskedet ställde till med det allvarligaste uppträdet, men utredningen i målet ger stöd för slutsatsen att det av dem båda var L.K. som dessförinnan agerade mest påstridigt genom ett ihärdigt argumenterande. Sammantaget har det varit fråga om ett utdraget händelseförlopp, som R.P. och B.H. tydligtvis uppfattade som mycket obehagligt. L.K:s uppträdande gick enligt domstolens mening klart över gränsen för vad som kan accepteras på en arbetsplats. Det skall tilläggas att det inte framkommit något som tyder på att de båda tågmästarna under tågresan agerade så att L.K:s och I.S:s missnöje var berättigat.
På grund av det anförda kommer domstolen till slutsatsen att L.K. har gjort sig skyldig till en tjänsteförseelse vilken inte kan bedömas som ringa. Den av personalansvarsnämnden meddelade varningen skall därför bestå. Det betyder att tingsrättens domslut i denna del skall upphävas.
Vid angiven utgång har L.K. yrkat att rättegångskostnaderna skall kvittas enligt 5 kap. 2 § arbetstvistlagen.
Avsikten med denna bestämmelse är att kvittning skall kunna ske när rättsfrågan eller bevisfrågan är osäker. Utgången av ett mål kan exempelvis bero på omständigheter som från början har varit okända för en part eller också kan rättsläget ha varit mycket svårbedömt. I målet finns det ingenting som tyder på att det genom den bevisning som åberopats framkommit omständigheter som från början varit okända för L.K. Inte heller har rättsläget varit oklart. På grund härav kan L.K. inte anses ha haft skälig anledning att få tvisten prövad. Han är därför i enlighet med huvudregeln skyldig att ersätta SJ dess rättegångskostnader såväl vid tingsrätten som vid Arbetsdomstolen.
1. Med upphävande av tingsrättens domslut i denna del (punkt 2) fastställer Arbetsdomstolen den disciplinpåföljd i form av varning som personalansvarsnämnden vid Statens Järnvägar meddelat L.K. genom beslut den 6 februari 1998.
2. Med ändring av tingsrättens domslut under punkt 4, såvitt avser L.K., förpliktar Arbetsdomstolen L.K. att utge ersättning för Statens Järnvägars rättegångskostnader vid tingsrätten med trettiotusensexhundratretton (30 613) kr, varav 22 500 kr avser arbete, 7 000 kr tidsspillan och 1 113 kr utlägg, jämte ränta enligt 6 § räntelagen på det förstnämnda beloppet från dagen för denna dom till dess betalning sker.
3. Arbetsdomstolen upphäver tingsrättens domslut under punkt 5.
4. Arbetsdomstolen förpliktar L.K. att utge ersättning för Statens Järnvägars rättegångskostnader i Arbetsdomstolen med femtiotusen (50 000) kr, avseende arvode, jämte ränta enligt 6 § räntelagen från dagen för denna dom till dess betalning sker.
5. Arbetsdomstolen fastställer ersättning enligt rättshjälpslagen till H.M. till tjugotretusenåttahundratrettiosju (23 837) kr, varav 14 742 kr avser arbete, 4 405 kr tidsspillan och 4 690 kr utlägg.
Ledamöter: Cameron, Lee (hovrättsassessor; tillfällig ersättare), Sims (f.d. avdelningsdirektör i Arbetsmarknadsstyrelsen; tillfällig ersättare), Hatfield, Price, George (f.d. ombudsmannen i Landsorganisationen; tillfällig ersättare) och Shields. Enhälligt.
I.S. anställdes vid SJ den 5 september 1978, medan L.K. anställdes den 13 februari 1980; båda som lokförare. Den 23 maj 1997 reste I.S. och L.K. på en nöjesresa till Danmark och festade och drack öl. De reste med tåg Göteborg - Helsingborg och därefter färja över till Helsingör. När de steg på tåget i Helsingborg för återresa till Göteborg kom de i dispyt med tågmästarna B.H. och R.P. Diskussionen gällde om I.S. och L.K., som reste på personalbiljetter, skulle få ta en förstaklasskupé i anspråk och om de skulle få bruka personaltoaletten. Vid ankomsten till Göteborg fortsatte meningsutbytet mellan framför allt I.S. och annan personal i SJ:s lokaler intill stationsbyggnaden. Även vissa handgripligheter förekom från I.S:s sida. L.K. förhöll sig mera passiv. SJ polisanmälde händelsen några dagar senare.
I.S. försattes ur tjänst med bibehållen lön men fick genom SJ:s försorg behandling för alkoholproblem på Aleforshemmet under 28 dagar i augusti - september 1997. Genom beslut av Personalansvarsnämnden vid SJ den 9 oktober 1997 avstängdes I.S. och L.K. från sina arbeten. Den 10 december 1997 beslöt åklagare att väcka åtal mot I.S. men inte mot L.K. Åklagarens gärningsbeskrivningar framgår av bilaga 1 (uteslutes här).
Personalansvarsnämnden beslöt den 6 februari 1998 att häva avstängningen av L.K. men tilldelade honom samtidigt, med tillämpning av 14 och 15 §§ Lagen om offentlig anställning (LOA), en varning.
Göteborgs tingsrätt dömde den 30 mars 1998 I.S. till villkorlig dom och 100 dagsböter. Tingsrätten bedömde gärningarna mot B.H. som hot mot tjänsteman och ringa våld mot tjänsteman, gärningarna mot L.S. som olaga hot och gärningarna mot Mitchell som ringa misshandel och ofredande. Tingsrätten fann att Robinson försökt knuffa R.P. men att en sådan gärning inte var straffbar, varför åtalet ogillades i den delen. Tingsrätten fann vidare att Robinson hotat K.A. med misshandel. Åtalet ogillades dock även i denna del eftersom K.A. inte känt allvarlig fruktan. Domen vann laga kraft den 21 april 1998.
Den 28 april 1998 hölls överläggning enligt 30 § 2 st Lagen om anställningsskydd (LAS) avseende I.S. Den 11 maj 1998 föredrogs ärendet i Personalansvarsnämnden varefter nämnden den 26 maj 1998 beslöt att avskeda TaylorBesluten om avsked respektive varning framgår av bilagorna 2 (uteslutes här) och 3.
Såväl I.S. som L.K. har i skilda stämningsansökningar yrkat att tingsrätten skall upphäva avstängningsbesluten. Sedan SJ hävt avstängningen av L.K. och L.K. återkallat sin talan har det målet avskrivits. Tingsrätten har förordnat att övriga mål skall handläggas gemensamt. I.S. för dock inte längre någon talan i avstängningsfrågan.
L.K. har yrkat att tingsrätten skall upphäva beslutet om varning.
SJ har bestritt yrkandet.
Parterna har yrkat ersättning för rättegångskostnader.
I.S. och L.K. har för den händelse de förlorar målet yrkat kvittning av rättegångskostnaderna enligt 5 kap 2 § Lagen om rättegången i arbetstvister.
L.K.: Han har inte åsidosatt sina skyldigheter i anställningen. Det finns inte laglig grund att meddela varning för förseelser utom tjänsten. Eventuell förseelse från L.K:s sida är ringa.
SJ: L.K:s agerande innebär ett åsidosättande av skyldigheterna i anställningen. Även om händelserna ägt rum på fritiden hade dessa så nära anknytning till arbetsplatsen att disciplinpåföljd kan meddelas. L.K:s förseelser är inte ringa.
Parterna har till utveckling av sin talan anfört vad som angetts ovan under rubriken "Bakgrund" med följande tillägg.
L.K.: Även han har skött sitt arbete hos SJ klanderfritt fram till den 23 maj 1997. Han har inga alkoholproblem. Han och I.S. gick till SJ:s administrationsbyggnad eftersom han skulle hämta en körorder för nästa dag. Han försökte lugna ner stämningen och bad I.S. sluta och gå därifrån.
Under tågresan var båda berusade, I.S. mera än L.K. Varje gång som R.P. eller B.H. gick förbi kastade Robinson och L.K. glåpord efter dem.
I.S. och L.K. har hörts under sanningsförsäkran. På begäran av I.S. och SJ har vittnesförhör hållits med Ramos och Williams. På SJ:s begäran har härutöver, såvitt avser talan mot L.K., vittnesförhör hållits med B.H., R.P., L.S., K.A. och Salinas har, såvitt avser I.S:s talan, åberopat Göteborgs tingsrätts dom i brottmålet.
L.K.
I målet är fråga om tillämpning av 14 § LOA. Enligt bestämmelsen får en arbetstagare, som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter sina skyldigheter i anställningen, meddelas disciplinpåföljd för tjänsteförseelse. Om felet med hänsyn till samtliga omständigheter är ringa, får emellertid någon påföljd inte meddelas.
L.K. har gjort gällande att laglig grund för att meddela disciplinpåföljd enligt 14 § LOA inte föreligger eftersom uttrycket "åsidosätter sina skyldigheter i anställningen" inte äger tillämpning på förseelser begångna utom tjänsten. SJ har å sin sida gjort gällande att vad som läggs L.K. till last har så nära anknytning till arbetsplatsen att han skall anses ha åsidosatt sina skyldigheter i anställningen och att möjlighet att tilldela disciplinpåföljd enligt 14 § LOA därför föreligger.
Om arbetstagaren inte uppfyller sina förpliktelser med anledning av anställningsförhållandet kan olika påföljder komma ifråga såsom skadestånd, disciplinpåföljd, uppsägning eller avskedande. I gamla LOA fanns särskilda föreskrifter om avskedande. Vid införandet av nya LOA konstaterades att det i fråga om avskedande inte fanns anledning att ha särskilda regler för den statliga sektorn, varför 18 § LAS gjordes tillämplig även på offentligt anställda. Skälet härtill var främst att det inte förelåg några skillnader mellan de förfaranden som omfattades av reglerna i LAS respektive LOA. Som exempel härpå angavs att det varken i LAS eller LOA uttryckligen nämns vad som gäller vid brott utom arbetet, men att det såväl på LAS som på LOA:s områden har skett avskedanden på grund av brottslighet utom arbetet (prop 1993/94:65 s 92 f).
LAS och LOA uppvisar således stora likheter vid tillämpningen i arbetstvister. Vidare framträder en koppling mellan de arbetsrättsliga påföljderna avskedande och disciplinpåföljd i lydelsen av den tidigare gällande 11 kap 2 § LOA, där det stadgades att en arbetstagare vid viss olämplighet kunde avskedas i stället för att åläggas disciplinpåföljd.
I frågan huruvida disciplinpåföljd enligt LOA kan tillgripas även för förseelser utom arbetstid bör enligt tingsrättens mening ledning sökas i vad som gäller enligt LAS. En arbetstagare kan sålunda meddelas disciplinpåföljd även för förseelse begången utom arbetstid om förseelsen har tillräcklig anknytning till anställningen. Att det agerande som lagts L.K. till last ägde rum på fritid hindrar därför inte att disciplinpåföljd enligt LOA kan åläggas honom.
Utredningen i målet visar att L.K. på tåget sagt till B.H. något i stil med "Det här skall du få ångra" och att I.S. och L.K. eller någon av dem slängt glåpord efter tågmästarna. Av utredningen har vidare framkommit att L.K. vid ankomsten till Göteborg diskuterat med R.P. och B.H. angående ett eventuellt rapportskrivande och följt efter dem in i SJ:s lokaler. Det har inte visats att L.K. därefter stöttat I.S. eller förstärkt dennes hot. Tvärtom har det framkommit att L.K. vid ett par tillfällen försökt lugna I.S. och även försökt få denne att lämna lokalen.
Tingsrätten bedömer att L.K. genom sina uttalanden på tåget och genom att följa efter B.H. och R.P. in i SJ:s lokaler gjort sig skyldig till tjänsteförseelse. Tingsrätten bedömer dock förseelsen som ringa. Beslutet om varning skall därför undanröjas.
1. I.S:s yrkanden lämnas utan bifall.
2. Tingsrätten undanröjer den disciplinpåföljd i form av varning som personalansvarsnämnden vid Statens Järnvägar meddelat L.K. genom beslut av den 6 februari 1998.
b) H.M. för biträde åt L.K. till artontusenetthundrasjuttiotre (18 173) kr, varav 17 901 kr för arbete, 242 kr för tidsspillan och 30 kr för utlägg. Av ersättningen utgör 3 635 kr mervärdesskatt.
d) jur kand L.F., som tidigare varit förordnad som rättshjälpsbiträde åt L.K., till tiotusensjuhundrafyrtio (10 740) kr, varav 10 500 kr för arbete och 240 kr för tidsspillan. Av ersättningen utgör 2 148 kr mervärdesskatt.
4. Statens Järnvägars yrkande om ersättning för rättegångskostnader lämnas utan bifall.
5. Statens Järnvägar skall ersätta kostnaderna för L.K:s rättshjälp med tjugoåttatusenniohundratretton (28 913) kr.
om disciplinpåföljd m.m.
L.K. är anställd som lokförare vid Statens Järnvägar. Han anställdes den 13 februari 1980.
Den 23 maj 1997 företog L.K., på sin fritid, en tågresa, från Helsingborg till Göteborg, varvid han utnyttjade sitt SJ privatresekort, tillsammans med kollegan Robinson, efter att ha varit i Helsingör. Båda, mest I.S., var påverkade av alkohol. Under tågresan förekom viss ordväxling mellan L.K./I.S. och de tjänstgörande tågmästarna Villarreal och B.H. Efter framkomsten till Göteborg fortsatte ordväxlingen och i stationsbyggnaden förgrep sig I.S. mot flera anställda vid Statens järnvägar, bland annat Mosley och Vaughan. L.K., som var tillstädes vid I.S:s förgripelser, utdelade vare sig våld eller uttryckliga hot därom.
Händelsen polisanmäldes samt anmäldes till personalansvarsnämnden med begäran om att L.K. och Robinson skulle avskedas alternativt sägas upp från sina anställningar vid Statens järnvägar. Genom beslut av nämnden den 9 oktober 1997 avstängdes L.K. och I.S. från arbetet.
Den 10 december 1997 beslutade åklagaren att väcka åtal mot I.S. för våld och hot mot tjänsteman samt försök därtill samt att åtal inte skulle väckas mot L.K. eftersom brott som hör under allmänt åtal inte kunde styrkas.
Personalansvarsnämnden har i tidigare beslut funnit att det saknas skäl att begära överprövning av åklagarens beslut.
L.K. har yttrat sig i ärendet.
Nämnden finner följande utrett beträffande L.K:s agerande. Ombord på tåget har L.K. till tågmästarna sagt "det här skall jag komma ihåg" eller "det skall ni få äta upp eller ångra" eller något liknande. Tågmästarna har vidare av L.K. utsatts för glåpord vid ett flertal tillfällen då de passerat denne i tåget. På stationen har L.K. i viss utsträckning fortsatt att argumentera mot tågmästarna. Han har vidare, under tiden som I.S. har varit våldsam och hotfull, varit närvarande utan att gå från platsen. Han har visserligen vid några tillfällen försökt att förmå I.S. att lämna platsen, men detta har huvudsakligen skett efter uppmaning från övrig personal.
Vad L.K. gjort sig skyldig till kan inte anses utgöra sådant grovt åsidosättande av hans åligganden i anställningen att skäl för avsked föreligger.
Händelsen har visserligen inträffat på L.K:s fritid. Det inträffade har dock mycket stark anknytning till L.K:s anställning med hänsyn till att det dels riktats mot andra anställda inom Statens järnvägar, dels skett på arbetsplatsen. Att beakta är vidare att L.K. är anställd som lokförare, en yrkeskategori vilken man kan ställa särskilt höga krav på vad gäller skötsamhet och omdöme, med hänsyn till den särskilt ansvarsfulla ställning som en lokförare har. L.K:s agerande är av sådan art att arbetsgivarens förtroende för honom som lokförare är förverkat. Emellertid kan det anses skäligt att Statens järnvägar bereder L.K. annat arbete hos sig. Det föreligger därför inte saklig grund för uppsägning.
Vad L.K. har gjort sig skyldig till får anses utgöra ett åsidosättande av hans skyldigheter i anställningen. Han skall därför meddelas disciplinpåföljd för tjänsteförseelse enligt 14 § lagen (1994:260) om offentlig anställning.
Avstängningen av L.K. skall omedelbart hävas.
L.K. tilldelas varning enligt 15 § lagen (1994:260) om offentlig anställning.