En talan om skadestånd på grund av brott har haft anknytning till ett avtal som innefattar en skiljeklausul. Varken talans anknytning till avtalet eller det förhållandet att syftet med talan får antas ha varit att åstadkomma ett fullgörande av avtalet har ansetts innebära att allmän domstol på grund av skiljeklausulen har varit förhindrad att pröva talan.
I ett handläggningsprotokoll den 5 mars 2015 vid Halmstads tingsrätt antecknades följande.
I.H., L. Consulting AB och B.S. har genom stämningsansökningar som inkom till tingsrätten den 9 juli 2014 väckt talan mot Kemisten AB och Weiss Kärandena har yrkat att de båda svarandena ska förpliktas att solidariskt utge 294 198 kr, 487 722 kr respektive 452 252 kr jämte ränta och rättegångskostnader till kärandena.
Som grund för sina respektive yrkanden har kärandena anfört sammanfattningsvis följande. De tre kärandena samt det av Weiss ägda Kemisten AB har varit aktieägare till Arvika Gjuteri Holding AB (Bolaget). Under 2008 såldes Bolaget till Orlandofin B.V. Vid försäljningen fick Kemisten AB uppdraget att för samtliga aktieägares räkning motta köpeskillingen på 49 387 770 kr för att därefter distribuera överskottet från försäljningen till aktieägarna. Ett avtal som reglerade uppdraget upprättades (”Avräkningsavtalet”). I avtalet infördes en skiljeklausul med lydelsen ”Tvister med anledning av tolkningen eller tillämpningen av detta avräkningsavtal skall avgöras genom skiljedom enligt reglerna för Stockholms Handelskammares skiljedomsinstitut…” Under försäljningens gång uppkom diskussioner då Weiss ansåg att Bolagets styrelseordförande L.J. och verkställande direktör K.A. skulle få en särskild ersättning ur köpeskillingen. Någon överenskommelse i denna fråga uppnåddes dock aldrig. Den 20 mars mottog aktieägarna en delredovisning där det framgick att ett belopp om 2 469 389 kr hade utbetalts till UZZA AB som ägs av Morgan förklarade att beloppet avsåg ersättning till L.J. Beloppet hade avräknats från köpeskillingen och belastade aktieägarna. Kärandena gör i första hand gällande att Kemisten AB och Weiss på grund av Avräkningsavtalet fått köpeskillingslikviden i sin besittning med skyldighet att utgiva likviden och redovisa den för aktieägarna och att Weiss genom att uppsåtligen utge ett belopp till UZZA AB har åsidosatt vad han har att iaktta för att fullgöra sin skyldighet, vilket inneburit skada för kärandena. I andra hand görs gällande att Kemisten AB och Weiss har fått förtroendet av aktieägarna att för deras räkning motta, förvalta och redovisa köpeskillingen vid försäljning av aktierna i Bolaget och att han, genom att uppsåtligen och utan att ha varit behörig eller fått godkännande från övriga aktieägare utbetala 2 469 389 kr till UZZA AB, har missbrukat sin förtroendeställning vilket orsakat kärandena skada. De yrkade beloppen motsvarar den skada som respektive aktieägare orsakats på grund av utbetalningen till UZZA AB.
Kemisten AB och Weiss har bestritt kärandenas yrkande och som grund för sitt bestridande anfört sammanfattningsvis följande. Kemisten AB har haft i uppdrag att vid försäljningen av Bolagets aktier reglera uppkomna transaktionskostnader och fördela köpeskillingen mellan aktieägarna. Uppdraget har haft formen av ett sysslomannaskap. Varken Kemisten AB eller Weiss har åsidosatt någon skyldighet enligt Avräkningsavtalet. Varken Kemisten AB eller Weiss har missbrukat någon förtroendeställning gentemot kärandena. Ersättningen som utbetalts till UZZA AB har varit en sådan transaktionskostnad som Kemisten AB enligt Avräkningsavtalet har haft att reglera mot avräkning på köpeskillingen.
Kemisten AB och L.M.L. har även invänt att kärandenas talan ska avvisas på grund av rättegångshinder då tvisten rör tillämpningen av avräkningsavtalet och därför ska avgöras genom skiljeförfarande vilket medför att tingsrätten är obehörig att ta upp frågan. Den redovisningsskyldighet som kärandena menar att Kemisten AB och Weiss har åsidosatt och den förtroendeställning som de menar att Kemisten AB och Weiss har missbrukat grundar sig på Avräkningsavtalet. Jämförelse kan göras med rättsfallet NJA 2007 s. 475.
I.H., L. Consulting AB och B.S. har yttrat sig i frågan om avvisning och i huvudsak anfört följande. Det föreligger inget rättegångshinder. Kärandena har som grund för sin talan åberopat att Kemisten AB och Weiss har gjort sig skyldiga till brott. Talan grundar sig därför inte på Avräkningsavtalet. Det rättsfall som svarandena åberopat är ett undantag från gällande praxis och är inte tillämpligt i målet.
Tingsrätten (rådmannen Kennedy) anförde följande i beslut samma dag.
Av reglerna om laga domstol i 10 kap. 17 a § RB framgår att det i lagen om skiljeförfarande (1999:116) finns särskilda bestämmelser om hinder mot rättegång. I 4 § i lagen om skiljeförfarande anges att en domstol inte mot en parts bestridande får pröva en fråga som enligt skiljeavtal ska prövas av skiljemän. Enligt den så kallade påståendedoktrinen som HD bland annat har uttalat i rättsfallet NJA 2012 s. 183 ska bedömningen av behörighetsfrågan göras på grundval av vad käranden påstår om sin rätt. Att svaranden med stöd av avtalet gör invändningar mot kärandens talan påverkar inte denna bedömning. Rättsfallet 2007 s. 475 som parterna hänfört sig till får anses vara ett avsteg från huvudregeln som motiverades av de i målet särskilda omständigheterna, och är enligt tingsrätten inte tillämpligt i det aktuella målet.
I.H., L. Consulting AB och B.S. har som grund för sina yrkanden angett att Kemisten AB och Weiss har gjort sig skyldiga till brott, det vill säga ett utomobligatoriskt förhållande. Eftersom käranden därmed inte gör gällande att fordringsanspråket är en följd av Avräkningsavtalet omfattas käromålet inte av skiljeklausulen. Det faktum att kärandena gör gällande att Kemisten AB på grund av Avräkningsavtalet har fått köpeskillingen i sin besittning medför inte att käromålet rör Avräkningsavtalets tolkning eller tillämpning och därmed omfattas av skiljeklausulen. Att Kemisten AB och L.M.L:s invändningar mot anspråket grundar sig på rättigheter enligt Avräkningsavtalet påverkar inte heller denna bedömning. Allmän domstol är därmed behörig att pröva anspråket. Kemisten AB:s och L.M.L:s yrkande om avvisning av käromålen ska därför lämnas utan bifall.
Frågan blir härefter hur den invändning som framställts av Kemisten AB och Weiss ska hanteras av tingsrätten. Kemisten AB och Weiss har bestridit käromålen och bland annat invänt att den ersättning som utbetalts till UZZA AB har varit en sådan transaktionskostnad som Kemisten AB enligt Avräkningsavtalet har haft rätt att reglera mot avräkning på köpeskillingen. Denna fråga gäller Avräkningsavtalets tolkning och tillämpning och omfattas därmed av avtalets skiljeklausul. Tingsrätten är därmed förhindrad att pröva denna fråga.
Hur en situation som den uppkomna ska hanteras har behandlats i NJA 1982 s. 738 där HD inleder med att konstatera att det av processekonomiska skäl inte är tänkbart för domstolen att meddela ett avgörande som är villkorat av vad som kan följa av en senare meddelad skiljedom. Den möjlighet som återstår är, enligt HD, därför att bereda part tillfälle att utverka en skiljedom innan vidare prövning av målet äger rum. Det kan synas naturligt att då, som i detta fall, svaranden åberopat skiljeavtalet det också blir svaranden som föreläggs att visa att ett skiljeförfarande inletts. Dock kan en sådan påföljd inte accepteras eftersom lagstiftningen inte erbjuder stöd för att av en sådan anledning frånta skiljeklausulen sin verkan som rättegångshinder. Föreläggande måste därför riktas mot käranden och ställas med äventyr av att käromålet annars kan avvisas. Detta HD:s resonemang hänvisas även till i ovan nämnda NJA 2012 s. 183. Tingsrätten förelägger därför I.H., L. Consulting AB och B.S. att vid äventyr av avvisning visa att ett skiljeförfarande angående Kemisten AB:s och L.M.L:s invändning har inletts.
Tingsrätten lämnar Kemisten AB:s och L.M.L:s yrkande om avvisning av käromålen utan bifall.
Kärandena föreläggs att senast den 9 april 2015 visa att ett skiljeförfarande inletts angående frågan om beloppet till UZZA AB har varit en sådan transaktionskostnad som Kemisten AB och Weiss har haft rätt att reglera mot avräkning på köpeskillingen. Käromålet kan annars komma att avvisas.
Aktiebolaget Kemisten och Weiss överklagade i Hovrätten för Västra Sverige och yrkade att hovrätten, med ändring av tingsrättens beslut i punkten 1, skulle avvisa käromålet. De yrkade i andra hand att hovrätten, med ändring av tingsrättens beslut i punkten 2, skulle förelägga motparterna att senast viss dag visa att skiljeförfarande inletts angående frågan om klagandena uppsåtligen missbrukat förtroendeställning som getts dem genom avräkningsavtalet.
I.H., B.S. och L. Consulting Aktiebolag motsatte sig ändring av tingsrättens beslut.
Hovrätten (hovrättsråden Acosta och Joyce samt tf. hovrättsassessorn Sami Mlayeh, referent) anförde följande i beslut den 3 februari 2016.
Parterna i målet är också parter (i egenskap av säljare) i avräkningsavtalet, enligt vilket tvister med anledning av tolkningen eller tillämpningen av avtalet ska avgöras genom skiljedom.
Det som hovrätten ska pröva är om de konkreta omständigheter (rättsfakta) som I.H., B.S. och L. Consulting Aktiebolag (härefter kärandena) har angett som grund för sina anspråk vid tingsrätten, tillsammans utgör ett rättsförhållande som omfattas av skiljeklausulen i avräkningsavtalet. Om så är fallet ska deras respektive talan avvisas.
Avräkningsavtalet behandlar fördelning och vidarebefordran av köpeskilling till säljarna. I avtalet får Aktiebolaget Kemisten (härefter AB Kemisten) i uppdrag av övriga säljare att motta och redovisa köpeskillingen enligt villkoren i avtalet och därvid av influtna medel betala säljarnas transaktionskostnader och fördela resterande del av köpeskillingen mellan säljarna enligt en bilaga till avtalet.
Kärandena har som grund för sina anspråk vid tingsrätten i huvudsak gjort gällande att Weiss, som verkställande direktör i AB Kemisten, uppsåtligen har betalat en del av den mottagna köpeskillingen till UZZA AB och därigenom åsidosatt vad han haft att iaktta för att kunna fullgöra redovisningsskyldigheten enligt avräkningsavtalet eller missbrukat sin förtroendeställning enligt avtalet, vilket inneburit eller förorsakat skada för kärandena med yrkade belopp. Kärandena har gjort gällande att agerandet varit brottsligt och att AB Kemisten har ett principalansvar eller organansvar för Weiss
Prövningen av käromålen kommer i allt väsentligt att innebära en prövning av om AB Kemisten, företrätt av Weiss, har åsidosatt sina skyldigheter enligt avräkningsavtalet så som kärandena har påstått. Kärandenas anspråk grundas därmed direkt på avräkningsavtalet och utgör en sådan tvist med anledning av tolkningen eller tillämpningen av avtalet som omfattas av skiljeklausulen. Det saknar därvid betydelse att kärandena också gör gällande att Kemisten AB:s/L.M.L:s agerande utgör brott. Eftersom kärandenas respektive talan mot AB Kemisten och Weiss omfattas av skiljeklausulen ska deras talan avvisas.
Med upphävande av tingsrättens beslut avvisar hovrätten I.H:s, B.S:s och L. Consulting Aktiebolags talan mot Aktiebolaget Kemisten och Weiss
I.H., B.S. och L. Consulting Aktiebolag överklagade och yrkade att HD skulle ogilla Aktiebolaget Kemistens och L.M.L:s invändning om rättegångshinder.
Aktiebolaget Kemisten och Weiss motsatte sig ändring av hovrättens beslut.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Johnson Härneskog, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut.
Punkterna 1-7 överensstämmer i huvudsak med punkterna 1-7 i HD:s skäl.
Den fråga som HD har att bedöma är om tingsrätten mot bakgrund av vad parterna har anfört till stöd för sin talan är behörig att pröva den påstådda skadeståndsfordran.
Av reglerna om laga domstol i 10 kap. 17 a § RB framgår att det i lagen (1999:116) om skiljeförfarande finns särskilda bestämmelser om hinder mot rättegång. I 4 § i den lagen anges att en domstol inte mot en parts bestridande får pröva en fråga som enligt ett skiljeavtal ska prövas av skiljemän.
Tvister i frågor om vilka parterna kan träffa förlikning får genom avtal lämnas till avgörande genom skiljeförfarande. I fråga om framtida tvister gäller detta beträffande ett rättsförhållande som är angivet i avtalet. (Se 1 § första stycket lagen om skiljeförfarande.)
Skiljeklausulen i avräkningsavtalet anger inget rättsförhållande utöver det som regleras där. Skiljeklausulen omfattar således endast de rättigheter och skyldigheter som är att hänföra till det avtalsförhållandet.
I rättsfallet NJA 2012 s. 183 har HD uttalat att när en svarande invänder att kärandens talan omfattas av ett skiljeavtal, ska domstolen i överensstämmelse med påståendedoktrinen vid prövningen av sin behörighet utgå från de rättsfakta som käranden åberopar till grund för sin talan. Detta gäller även om svarandens invändningar omfattas av den skiljeklausul som gäller för det avtal som käranden grundar sin talan på.
I.H. m.fl. har inte lagt avräkningsavtalet till grund för sin talan. I stället har de påstått att AB Kemisten och Weiss genom att utbetala 2 469 389 kr till UZZA AB gjort sig skyldiga till uppsåtligt brott vilket föranlett skada.
I.H:s m.fl. talan har visserligen anknytning till avräkningsavtalet. I rättsfallet NJA 2007 s. 475 har HD ansett att även om käranden påstått att ett skadeståndsanspråk inte grundade sig på ett avtal med en skiljeklausul utan avsåg ett anspråk grundat på vållande genom brott, så hade de faktiska omständigheter som åberopats direkt anknytning till avtalet. Med hänsyn därtill och då de två övriga grunderna enligt lagakraftvunna beslut skulle prövas av skiljemän borde, ansåg HD, även den tredje grunden anses omfattad av skiljeklausulen. I rättsfallet NJA 2010 s. 734 har HD klargjort att rättsfallet NJA 2007 s. 475 måste anses vara ett undantagsfall. Det faktum att det finns ett samband mellan ett omtvistat rättsförhållande och ett annat av ett prorogations- eller ett skiljeavtal omfattat rättsförhållande kan inte annat än i vissa särskilda fall och under mycket speciella förhållanden föranleda att tvistlösningsavtalet utsträcks att omfatta jämväl det omtvistade rättsförhållandet (se p. 14). Någon sådan situation föreligger inte i detta mål.
Tingsrätten är således behörig att pröva I.H:s, L. Consulting AB:s och B.S:s talan. Hovrättens beslut om avvisning ska därmed upphävas.
Med upphävande av hovrättens beslut i avvisningsfrågan fastställer HD tingsrättens beslut i den överklagade delen.
HD (justitieråden Campbell, Thompson, Smith, referent, Carpenter och Brown) meddelade den 7 april 2017 följande beslut.
Parterna i målet var tidigare aktieägare i Arvika Gjuteri Holding AB. I februari 2008 såldes samtliga aktier i bolaget. I samband med försäljningen upprättade säljarna en kontraktshandling rubricerad ”Avräkningsavtal”. I kontraktet föreskrivs att Aktiebolaget Kemisten för säljarnas räkning ska uppbära och efter betalning av säljarnas transaktionskostnader redovisa köpeskillingen från försäljningen till säljarna i enlighet med fördelningen enligt en kontraktsbilaga. Kontraktet upptar också en skiljeklausul enligt vilken tvister med anledning av tolkningen eller tillämpningen av avtalet ska avgöras genom skiljedom.
Kemisten utbetalade senare uppburen köpeskilling till säljarna, dock först efter avdrag för bl.a. ett belopp om ca 2,5 miljoner kr. Det sistnämnda beloppet betalades i stället ut till ett annat bolag, UZZA AB.
I.H., L. Consulting AB och B.S. väckte enligt var sin stämningsansökning talan vid tingsrätten och yrkade att Kemisten och Weiss skulle betala skadestånd med vissa belopp. Grunden för talan angavs på följande sätt (eller, såvitt gäller I.H. och L. Consulting AB:s talan, på motsvarande sätt).
L.M.L. är verkställande direktör i Kemisten AB. Kemisten AB/Weiss har på grund av Avräkningsavtalet fått köpeskillingslikviden i sin besittning med skyldighet att utgiva likviden och redovisa för den till aktieägarna. Weiss har uppsåtligen utgett 2 469 389 kronor till UZZA AB och har därigenom åsidosatt vad han har att iaktta för att kunna fullgöra sin skyldighet. Detta har inneburit vinning för Weiss eller UZZA AB och motsvarande skada för B.S.
Kemisten AB/Weiss har erhållit förtroendet av aktieägarna i Bolaget att för deras räkning motta, förvalta och redovisa köpeskillingen vid försäljning av aktierna i Bolaget. Weiss har missbrukat sin förtroendeställning genom att uppsåtligen och utan att ha varit behörig eller utan godkännande från övriga aktieägare samt utan grund ha godkänt och utbetalt ett belopp om 2 469 389 kronor till UZZA AB, ägt av Bolagets styrelseordförande L.J. Betalningen har förorsakat B.S. skada som motsvarar yrkat belopp.
I båda fallen är fråga om ett betydande värde och därmed synnerligen kännbar skada.
Kemisten AB har ett principalansvar alternativt ett organansvar för Weiss som var bolagets verkställande direktör 2008. Det medför ansvar för den skada som vållats övriga aktieägare.
Kemisten och Weiss yrkade att talan skulle avvisas. De gjorde gällande att talan helt vilade på avräkningsavtalet eller hade en så stark anknytning till det avtalet att den omfattades av skiljeklausulen. I sak invände de att utbetalningen till UZZA hade varit en transaktionskostnad som Kemisten haft rätt att avräkna från köpeskillingen för aktierna.
I.H. och medparter bestred avvisningsyrkandet och gjorde gällande att deras talan inte grundade sig på avtalet utan på att Kemisten och Weiss hade gjort sig skyldiga till brott.
Tingsrätten lämnade avvisningsyrkandet utan bifall. Genom punkten 2 i beslutet förelades I.H. och medparter att, vid äventyr av avvisning, senast den 9 april 2015 visa att det hade inletts ett skiljeförfarande angående Kemistens och L.M.L:s invändning att betalningen till UZZA varit en transaktionskostnad som Kemisten hade haft rätt att avräkna från köpeskillingen.
Sedan Kemisten och Weiss hade överklagat tingsrättens beslut att inte avvisa I.H:s och medparters talan har hovrätten beslutat att avvisa denna.
Den fråga som HD har att bedöma är om skiljeklausulen i avräkningsavtalet utgör hinder mot att allmän domstol prövar I.H:s och medparters talan.
Tvister i frågor som parterna kan träffa förlikning om får genom avtal lämnas till avgörande genom skiljeförfarande. Ett skiljeavtal kan avse även en framtida tvist men det måste då gälla ett i avtalet identifierat rättsförhållande. (Se 1 § första stycket lagen, 1999:116, om skiljeförfarande.)
En skiljenämnd får pröva sin egen behörighet att avgöra tvisten (2 § skiljeförfarandelagen). Det är en etablerad grundsats att nämnden vid denna prövning ska tillämpa den s.k. påståendedoktrinen. Kärnan i påståendedoktrinen anses vara att skiljenämnden vid behörighetsprövningen inte ska ta ställning till existensen av de rättsfakta som skiljekäranden påstår omfattas av ett rättsförhållande som täcks av skiljeavtalet och att skiljenämnden är behörig att pröva tvisten om det påstådda rättsförhållandet täcks av skiljeavtalet. Existensen och omfattningen av ett skiljeavtal måste skiljenämnden dock alltid pröva. (Jfr ”Petrobart” NJA 2008 s. 406.)
Påståendedoktrinen ska tillämpas på motsvarande sätt när det i allmän domstol uppkommer fråga om domstolen är förhindrad att pröva en tvist på grund av ett skiljeavtal. När en svarande invänder att käro­målet omfattas av ett skiljeavtal ska således, i överensstämmelse med påståendedoktrinen, domstolen vid sin behörighetsprövning utgå från de rättsfakta som käranden åberopar till grund för talan. Om dessa är att hänföra till ett rättsförhållande som omfattas av skiljeavtalet, ska käro­målet avvisas. I annat fall får käromålet inte avvisas med hänvisning till skiljeavtalet. Detta gäller även om svarandens invändning grundas på ett rättsförhållande som omfattas av skiljeavtalet, exempelvis en motfordring enligt ett kontrakt som innehåller en skiljeklausul. (Jfr bl.a. ”Concorp I” NJA 2012 s. 183.)
I rättslitteraturen förekommer - ofta med hänvisning till ”Vägmaterialet” NJA 2007 s. 475 - uttalanden av innebörd att det skulle vara tillräckligt med en anknytning mellan de åberopade faktiska omständigheterna och det rättsförhållande som omfattas av skiljeklausulen för att klausulen ska kunna tillämpas och rättegångshinder således föreligga. Man måste emellertid skilja mellan det fallet att åberopade omständigheter är att hänföra till ett rättsförhållande som skiljeklausulen avser och det fallet att det rör sig om ett annat och inte av klausulen omfattat rättsförhållande. I det förra fallet är klausulen tillämplig. Som HD har uttalat i ”Tupperware” NJA 2010 s. 734 kan - beträffande det andra fallet - förekomsten av ett samband inte annat än i vissa särskilda fall och under mycket speciella förhållanden föranleda att klausulen utsträcks till det andra rättsförhållandet.
Det finns goda skäl för den ordning som kommer till uttryck i det sistnämnda rättsfallet. En extensiv tolkning av ett skiljeavtal kan innebära att en rättssökande förmenas rätten att få sin sak prövad i domstol, trots att han eller hon aldrig har avsett att avtala bort denna rätt. En sådan tillämpning är vidare ägnad att öka osäkerheten om vilka effekter ett skiljeavtal kommer att få i framtiden och den kan också komma i konflikt med det krav på identifiering av framtida tvister som uppställs i 1 § första stycket skiljeförfarandelagen (jfr p. 9). Att närliggande rättsförhållanden kommer att prövas i två skilda fora (jfr ”Nykvarn” NJA 1982 s. 738) kan visserligen i enskilda fall leda till problem. Detta bör emellertid inte annat än undantagsvis föranleda det slaget av lösning som har tillämpats i NJA 2007 s. 475.
En skiljeklausul i ett kontrakt omfattar således i princip bara det eller de rättsförhållanden som regleras i kontraktet och inte andra rättsförhållanden även om de skulle ha anknytning till något kontrakterat rättsförhållande. Till ett rättsförhållande i aktuell mening är att hänföra inte bara rättsfakta som grundar förhållandet utan också efterföljande rättsfakta som förändrar eller på annat sätt påverkar detta, såsom uttryckliga eller konkludenta justeringar av avtalsinnehållet, handlande i strid mot kontraktsåtagande och underlåten reklamation. Det avgörande för om skiljeklausulen omfattar en viss talan är alltså om talan bygger på ett kontrakterat rättsförhållande.
När det gäller skadeståndsanspråk kan en kärande - i domstol eller i skiljeförfarande - stödja sig på olika rättsliga regler. Utöver att anspråket kan grundas på vad som gäller kontraktuellt mellan parterna kan utom­obligatoriskt ansvar aktualiseras, såväl enligt culparegeln på den allmänna skadeståndsrättens område som på grund av brott. När en skadegörare blir ansvarig för skada enligt andra rättsliga regler än sådana som är att hänföra till det kontraktuella förhållandet, så rör det sig emellertid om ett rättsförhållande som ligger utanför vad som regleras i kontraktshandlingen och som därmed i princip inte omfattas av skiljeklausulen. Detta blir särskilt tydligt när handlandet skulle grunda culpaansvar eller vara brottsligt också om skadegöraren och skadelidanden inte hade stått i något avtalsförhållande till varandra.
Att ett kontraktsbrott kan grunda skadeståndsansvar på även en utomobligatorisk grund - enligt culparegeln eller därför att handlandet kan kvalificeras som brottsligt - föranleder emellertid inte nödvändigtvis att en tvist om ersättning på den grunden faller utanför en skiljeklausul i kontraktet. När det är just åsidosättandet av kontraktet som föranleder culpaansvar eller utgör den straffbara handlingen - kontraktet förutan skulle handlandet ha varit straffritt och inte heller ha föranlett något culpaansvar - bör klausulen i vissa fall kunna omfatta också anspråk på utomobligatorisk grund med därav följande verkan som rättegångshinder. Det förutsätter emellertid att de rättsfakta som käranden åberopar för utomobligatoriskt ansvar i allt väsentligt svarar mot rättsfakta som skulle kunna grunda kontraktsansvar.
Det som nu har sagts innebär att skiljenämnd eller domstol inte alltid ska låta sin bedömning i behörighetsfrågan styras av hur käranden har kvalificerat sin talan rättsligt. Vid bedömningen av hur påstådda rättsfakta förhåller sig till ett visst rättsförhållande som omfattas av skiljeavtalet måste utrönas vad som är den egentliga innebörden i talan. En part som har ingått ett kontrakt med en skiljeklausul bör inte kunna undgå skiljebundenhet genom att maskera en talan, som helt bygger på kontraktet och därför rätteligen faller in under skiljeavtalet, som en talan av annat slag (jfr ”Ystad hamn” NJA 2008 s. 120, särskilt s. 216). Utrymmet att genom en ”genomlysning” av ett käromål tolka detta som en talan av det slag som skiljenämnd ska pröva måste emellertid vara begränsat till klara fall. Skälen för det är väsentligen desamma som de som har angetts i punkten 13.
De rättsfakta som I.H. och medparter har grundat sin talan på är att Weiss genom att utbetala ca 2,5 miljoner kr till Kim gjort sig skyldig till uppsåtligt brott, att detta har föranlett skada, att Kemisten, såsom L.M.L:s arbetsgivare, har ett principal- eller organansvar för detta och att båda därför är skadeståndsskyldiga.
Talan har därmed utformats så att den vilar på utomobligatorisk grund och inte avser en tillämpning av avräkningsavtalet.
Det kan i och för sig synas som att syftet med I.H:s och medparters talan är att åstadkomma just den effekt som en talan, grundad direkt på avräkningsavtalet, skulle kunna få, nämligen ett fullgörande av avtalet. Detta kan emellertid inte tillmätas någon avgörande vikt. Av större betydelse är ifall talan har samma rättsliga innebörd och om den förutsätter en prövning av väsentligen samma omständigheter. I det hänseendet märks följande.
Visserligen är avräkningsavtalet på så sätt en förutsättning för den talan som I.H. och medparter för, att avtalet ligger till grund för såväl påståendet om straffrättsligt redovisningsansvar som påståendet om förtroendeställning. Weiss är emellertid inte motpart till I.H. och medparter. Han är medpart. Avräkningsavtalet grundar inget rättsförhållande dem emellan utan mellan säljarna på den ena sidan och Kemisten på den andra. Den talan som förs mot Weiss bygger följaktligen inte heller på att han skulle vara part i avräkningsavtalet utan på hans ställning som företrädare för och anställd av Kemisten. Skiljeklausulen omfattar redan av det skälet inte denna talan.
Mot Kemisten gör I.H. och medparter gällande principal- eller organansvar för Weiss Således bygger inte heller talan mot Kemisten på avräkningsavtalet; vad som görs gällande mot Kemisten härleds från vad som görs gällande mot Weiss Att det rör sig om ett annat rättsförhållande än Kemistens kontraktsgrundade betalningsskyldighet visar sig också i att frågor som preskription och ränteberäkning kan vara att bedöma enligt andra regler än de som gäller för betalningsskyldighet enligt kontraktet.
Frågan är emellertid - bl.a. mot bakgrund av vad som får antas vara syftet med den förda talan (jfr p. 20) - om det enligt ett anknytnings- eller genomlysningsresonemang finns anledning att likställa talan med en talan som grundas direkt på avräkningsavtalet och därmed ge skiljeklausulen en utsträckt tillämpning. Omständigheterna är dock inte så speciella att något av dessa resonemang kan få någon aktualitet. Som redan har framhållits grundas den i målet förda talan i inte obetydlig utsträckning på andra rättsfakta än en talan om betalningsskyldighet enligt avräkningsavtalet skulle göra, bl.a. en prövning av olika brottsrekvisit knutna till L.M.L:s handlande och en prövning av Kemistens ansvar för det handlandet. I.H. och medparter måste också visa att utbetalningen till UZZA har inneburit skada svarande mot det yrkade beloppet. Till det kommer att en utsträckt tillämpning av skiljeklausulen under alla förhållanden inte skulle kunna leda till att L.M.L:s skiljeinvändning godtogs.
Tingsrätten är således behörig att pröva I.H:s och medparters talan mot såväl L.M.L. som Kemisten. Hovrättens beslut om avvisning ska därför upphävas.
Upphävandet av avvisningsbeslutet får till följd att målet vid tingsrätten, vilket f.n. är vilande, ska tas upp på nytt. Det får betydelse i fråga om det föreläggande som tingsrätten har riktat mot I.H. och medparter (punkten 2 i tingsrättens beslut). Föreläggandet har inte överklagats. Det bör ankomma på tingsrätten att ta ställning till vad detta beslut föranleder beträffande föreläggandet.
Med upphävande av hovrättens beslut i avvisningsfrågan fastställer HD tingsrättens beslut att lämna avvisningsyrkandet utan bifall.
HD:s beslut meddelat: den 7 april 2017.
Mål nr: Ö 1096-16.
Lagrum: 10 kap. 17 a § RB samt 1 och 4 §§ lagen (1999:116) om skiljeförfarande.
Rättsfall: NJA 1982 s. 738, NJA 2007 s. 475, NJA 2008 s. 120, NJA 2008 s. 406, NJA 2010 s. 734 och NJA 2012 s. 183.