Synnerligen grov misshandel? Gradindelning och straffvärdebedömning vid misshandel.
Allmän åklagare väckte vid Vänersborgs tingsrätt åtal mot J.G. för grov misshandel och grov stöld och mot J.F. för grov misshandel enligt följande gärningsbeskrivning.
J.G. och J.F. har den 7 september 2010 vid 00.30-tiden vid Södra Malögavägen i Trollhättan tillsammans och i samförstånd och på ett synnerligen grovt sätt misshandlat R.L.
Härvid har de slagit eller sparkat omkull R.L., varefter de tilldelat den på marken liggande R.L. ett stort antal kraftiga sparkar mot kropp och huvud. Under denna misshandel har de bland annat uttalat ”du ska dö din jävel” eller liknande.
Härefter har de under en kort tidsperiod lämnat platsen med R.L. liggande skadad och försvarslös, för att återvända och dels fortsätta sparka mot hans kropp och huvud och dels slå mot honom med ett tillhygge i form av en innebandyklubba.
Under denna andra del av misshandeln har de bland annat uttalat ”lever du din jävel”, eller liknande.
Av utövat våld har R.L. tillfogats hjärnskakning och medvetslöshet, flertal brott på ansiktets skelett och flertal revbensbrott med luft och blodansamling i vänstra lungsäcken. Skadorna på bröstkorgen har varit livshotande.
J.G. och J.F. har vid gärningen visat synnerlig hänsynslöshet.
J.G. har vidare i samband med den grova misshandeln olovligen med tillägnelseuppsåt tagit en plånbok innehållande bland annat 590 kr från R.L.
3 kap. 6 § och 8 kap. 4 § BrB åberopades.
R.L. yrkade skadestånd av J.G. och J.F.
J.G. och J.F. åtalades även för narkotikabrott, ringa brott.
Tingsrätten (ordförande rådmannen Wilson Heijman) anförde i dom den 20 oktober 2010:
J.F. och J.G. har förnekat att de gjort sig skyldiga till grov misshandel. J.G. har vidare förnekat att han gjort sig skyldig till grov stöld.
På åklagarens begäran har förhör ägt rum med, förutom J.F. och J.G., målsägande R.L. samt vittnena R.L-n, E.B., Ward, J.H-n, J.E. och P.S.
- - -.
Genom utredningen har följande framkommit.
Omkring kl. 00.30 natten den 7 september 2010 inkom flera samtal till larmcentralen om att det pågick en misshandel av en person vid trappuppgång 22 A på Södra Malögavägen i Trollhättan. När polisen anlände till platsen påträffades R.L. allvarligt skadad halvt liggandes i ett buskage vid trappuppgången. På platsen ett tiotal meter från R.L. fanns J.G. och J.F. De greps kort därefter. På J.G:s ena byxben, strumpa och ovansidan av hans högra sko återfanns blod som genom sakkunnigutlåtande från SKL bedömts med visshet tala för att ha kommit från R.L. Likaså påträffades på J.F:s byxor och på ovansidan av hans vänstra sko blod som även det av SKL bedömts tala med visshet för att ha kommit från R.L. I J.G:s vänstra bakficka på hans jeans hittades R.L:s plånbok med busskort och bankkort. På platsen fanns vidare bland annat en moped, ett skaft till en innebandyklubba, en krossad spritflaska och en halv tjugokronorssedel. Sedeln och skaftet till innebandyklubban har enligt SKL:s analysbesked haft besudlingar av blod som med visshet talar för att ha kommit från R.L. - - -.
R.L. var, när polisen undersökte honom på platsen, inte talbar och kunde endast nicka som svar på om gärningsmännen var bekanta till honom. När R.L. inkom till sjukhuset var han medvetslös och inlades på intensivvårdsavdelning för vård. Dagen efter fick han andningssvårigheter och intuberades samt fick andningshjälp via respirator. Efter operation av underkäksbenet kunde plastslangen ifrån lungstrupen avlägsnas och R.L. flyttades till annan vårdavdelning efter några dagar. R.L. blev utskriven från sjukhuset den 16 september 2010.
Av rättsmedicinalverket utfärdat rättsintyg har framkommit att R.L. fått hjärnskakning, flertalet brott på ansiktets skelett samt flertalet revbensbrott med luft- och blodansamling i vänstra lungsäcken. De sistnämnda skadorna har av rättsintyget bedömts varit livshotande medan övriga skador inte varit lindriga men inte heller livshotande. Skadorna har vidare bedömts uppkommit genom trubbigt våld men enbart utifrån beskrivningen av skadorna har inte kunnat avgöras vilken typ av våld som förekommit.
R.L. Han var hemma hos sina föräldrar och åt kvällsmat runt kl. 19-20. Därefter cyklade han och en kompis till ”F.” som bor på Malögavägen. Klockan var då omkring 22. Han lånade därefter en moped tillhörande en kompis för att skjutsa hem denne varefter han återvände till Malögavägen. Han vet att det var runt midnatt. Han såg inte någon på platsen. Han ringde till lägenheten och bad vännerna att de skulle öppna och låste sedan mopeden. Han vet inte om han klev av mopeden. Därefter minns han inget förrän han vaknade upp på sjukhuset. Han känner J.G. och J.F. sedan fem år tillbaka men var vid händelsen varken vän eller ovän med dem. Han hade inte träffat dem under ett halvårs tid. Han hade en mobil och klocka samt en brun plånbok på sig. I plånboken fanns busskort, bankomatkort och omkring 500 till 1 000 kr i kontanter, varav en 500-kronorssedel. De kläder han hade på sig klipptes upp på sjukhuset och klockan och mobilen försvann. Han mår inte bra idag och har fortfarande ont i käken och i bröstet. Han är inte ute bland folk längre och umgås numera med en vän åt gången. Han är ofta rädd och tänker mycket på det som hänt.
J.G. Den aktuella dagen var han hemma hos J.F. och drack alkohol och såg på TV. De bestämde sig för att ta en promenad för att hämta en cykel. De såg då en person som låg på backen någon meter från porten vid Malögavägen. Bredvid denne låg en vält moped. Han gick fram och satte sig på huk för att se hur det stod till med personen. Han kände inte igen honom. Han frågade om personen levde och fick ett mumlande svar. När han vände sig om såg han att det låg en sedel och en plånbok på marken som han tog upp för att lämna till polisen. Han såg att det stod folk och tittade på dem genom fönstren och utgick från att de ringt polisen varför han väntade kvar på platsen för att lämna över plånboken. Han hade växel och en egen plånbok i fickan. Han tog inte några pengar ur plånboken han plockade upp. Han gick mot polisen när de kom och greps omkring 20 meter från porten vid 22 A. Han blev chockad av gripandet och sa inte att han endast försökt hjälpa till.
J.F. Han var hemma under dagen och drack alkohol. När J.G. kom hem till honom festade de lite. Det var segt att sitta inne så de bestämde sig för att ta en promenad. Han var ganska full. När de såg en person ligga på backen gick han fram för att titta. Han tyckte personen låg konstigt och tänkte att det var bäst att kolla om denne somnat eller ”däckat”. Han lyfte på killens arm men fick inte någon reaktion. Han hann inte mer innan polisen kom. Det kom en polisbil farande och två ytterligare poliser kom springande med dragna vapen. Han sprang inte utan gick mot polisen och stod sedan still i en sandlåda. Han känner R.L. till namnet men vet inte om han skulle känna igen honom.
R.L-n. Han gick ut för att röka och hörde då ”tjafs” och därefter några dova dunkar. Han gick till köksfönstret på andra sidan, mot innergården, för att se bättre. Han var omkring 50 till 60 meter från platsen. Han såg två män som sparkade på en annan man. Hans flickvän ringde polisen. Efter en stund försvann männen från platsen och han och hans flickvän bestämde sig då för att gå ut och hjälpa mannen. Väl ute såg de att männen kom tillbaka varför de vände och sprang in igen. Han öppnade ett fönster i trapphuset på andra våningen för att se vad som hände. Han hörde männen säga något i stil med att ”det är rätt häftigt att vi går tillbaka” och såg sedan hur de tog tag i ”offrets” fot och drog ut honom ur busken och fortsatte att sparka. Den ena mannen höll ”offret” i armen och han uppfattade det som att den andra killen försökte sparka av armen. Han sa till flickvännen att ringa polisen eftersom han trodde de höll på att slå ihjäl ”offret” och det såg brutalt ut när de återvände för att sparka på en medvetslös person. De sparkade också mot huvudet. Han kan inte säga hur många sparkar det var som utdelades eller hur lång tid de höll på. Bägge männen sparkade. Han hörde att de skrek ”du ska inte gola på oss”. Efter en stund kom polisen och han såg hur en man greps vid sandlådan. Det är hans uppfattning att det var de som sparkade som polisen grep. Han såg ingen annan på platsen under misshandeln från att de två som sparkade gick iväg, kom tillbaka och därefter greps.
E.B. Hon vaknade av ett hemskt skrikande klockan 00.30. Hon bor nära trappuppgång 22 A och befann sig omkring tio meter därifrån i sin lägenhet. Hon såg en man med en vit långärmad tröja och en man med en mörk kortärmad tröja. Båda agerade och sparkade på en man som låg på marken. Hon är osäker på om en av killarna hade något i handen. Hon såg dock inte att det utdelades några slag med något tillhygge. Hon ringde polisen och sprang och öppnade fönstret medan hon pratade i telefonen. Hon hörde vrålanden och ylanden och det lät som att det kom från personen som blev misshandlad. Bägge killarna sparkade och någon skrek; ”du ska dö din jävel”. De sprang sedan därifrån och var borta några sekunder och kom därefter tillbaka och fortsatte sparka och skrika, bland annat ”Lever du, din jävel?”. Hon är säker på att det var samma killar som återkom eftersom de hade samma kläder på sig. Efter en kort stund kom en polistjej och skrek åt killarna att de skulle stanna. Bägge killarna stack. Misshandeln slutade när polisen kom och killarna befann sig vid offret när polisen ropade. Hon såg mannen med kortärmad mörk tröja tas av polisen. Hon såg inte vad som hände med den andra mannen. Under den tid som hon observerade händelsen såg hon ingen annan person på platsen förrän polisen kom. Det var fruktansvärt att se två personer som sparkade på en människa som inte kunde resa sig. Hon minns att hon tidigare sett en moped parkerad vid porten.
Ward Han hörde ljud utifrån och en som sa ”Säg att du är en jävla hora!” Han ringde polisen för att han trodde att något höll på att hända. Han stod därefter kvar och tittade och såg hur två personer rörde sig runt trappuppgången. De gick därefter iväg och gick mot honom där han stod i lägenheten. Han hörde hur de sa till varandra något i stil med ”det var skönt, visst kändes det skönt”. De vände sedan tillbaka och han hörde då att den ena killen sa ”titta, han ligger kvar där än”. Han förstod att något hände men såg inte vad. Det var en person som pratade mer än den andre. De pratade om de skulle ”döda honom” och gick fram och sa att de skulle ”pissa” på honom. En uttalade även ”tjallar du på oss ska vi döda dig”. De gick därefter återigen från platsen och återvände också ytterligare en gång, efter omkring fem minuter. Han hörde även en person spotta men vet inte var han spottade. Han bor snett mittemot trappuppgången och det är träd däremellan. Han har sett två personer på platsen och de hade samma kläder och röster. Det var samma personer som återvände.
J.H-n och J.E. De bor alldeles intill trappuppgången och han vaknade av en kraftig smäll. Han hörde en person skrika aggressivt och ytterligare en person som hade en lägre röst. Han hörde tumult, smällar och skrik men såg ingenting. Det lät så aggressivt och brutalt att han kände att han skulle bli inblandad om han gick för att titta. Han kände sig hotad. Han hörde att någon skrek ”din jävel” och något könsord men hörde ingen ropa på hjälp. J.E. har därtill berättat att hon hörde hur en man sa ”Du ska dö din jävla fitta”. Hon hörde de uttala en massa svärord och könsord.
P.S. Han arbetar som yttre befäl och beordrades den aktuella natten att åka till Södra Malögavägen. Larmcentralen hade fått in samtal om att det pågick en misshandel. De hade fått uppgifter om att två män misshandlade en man med järnrör och fick strax innan de anlände till platsen höra att männen återvänt och fortsatt att misshandla mannen. Polisen delade upp sig på två sidor om innergården och han och en kollega gick fram till trappuppgången och påträffade där R.L. halvliggandes med huvudet i ett buskage. Två av kollegorna meddelade därefter att de hade J.G. och J.F. under kontroll. En av kollegorna berättade att denne sett J.G. komma i riktning från trappuppgång 22 B. Den andra kollegan uppgav att en mörkklädd man, J.F., kommit springande över gräsmattan från trappuppgång 22 A. De signalementen de fått från larmcentralen stämde väl överens med J.G:s och J.F:s utseende och kläder. P.S. var därefter kvar på platsen och säkrade spår. J.G. och J.F. lämnade inte några uppgifter vid gripandet om varför de befann sig på platsen.
Tingsrätten konstaterar inledningsvis att det i målet är utrett att R.L. den 7 september 2010 på tid och plats åklagaren angett i gärningsbeskrivningen misshandlats så allvarligt att han tillfogats bl.a. livshotande skador på bröstkorgen. R.L. har själv inte kunnat berätta något om vem som misshandlat honom eller hur det närmare gått till eftersom han inte minns något från den aktuella natten.
J.F. och J.G., som gripits av polis direkt i anslutning till misshandeln och platsen där R.L. hittats, har huvudsakligen invänt att de endast råkat passera förbi och då hittat den på platsen liggande R.L. De har förklarat förekomsten av R.L:s blod på deras kläder samt på ovansidan av deras skor med att de måste ha fått blod på sig då de försökt se efter hur det varit med honom.
Åklagaren har åberopat ett antal vittnen som befunnit sig runt om i de intilliggande husen. Vissa av de åberopade vittnena har iakttagit delar av händelseförloppet och andra har endast hört ljud. Flera av vittnena har ringt polisen och larmat. Tingsrätten konstaterar att det inte finns anledning att ifrågasätta trovärdigheten av något av vittnena. Det har inte framkommit någon anledning för någon av dem att tala osanning eller förvränga uppgifter kring händelsen. Tvärtom har vittnena, trots att flertalet förklarat sig obekväma med att vittna, sakligt berättat om den aktuella natten. De lämnade vittnesmålen är i allt väsentligt överensstämmande. I de delar de inte är direkt samstämmiga i sak har det av omständigheterna framkommit att det funnits orsaker till det såsom att det varit skymd sikt eller att de bevittnat olika delar av händelseförloppet. Av vittnenas berättelser jämfört med den skriftliga bevisningen i målet får anses utrett att misshandeln gått till på sätt åklagaren gjort gällande, dvs. att R.L. blivit slagen eller sparkad omkull varefter han av två gärningsmän tilldelats ett stort antal kraftiga sparkar mot kropp och huvud. Det är utrett att gärningsmännen uttalat sig i enlighet med gärningsbeskrivningen samt att de under en kort period lämnat platsen med R.L. legat skadad och försvarslös för att därefter ha återvänt och fortsatt sparka mot honom. Av rättsintyget framgår att R.L. tillfogats de av åklagaren påstådda skadorna.
Frågan tingsrätten härefter har att ta ställning till är om det är J.F. och J.G. som är gärningsmän. Flertalet vittnen har uppgett att de gripna männens även varit de som utfört misshandeln. Vittnena har företrädesvis förklarat att deras slutsats hängt samman med de iakttagelser av gärningsmännens kläder de gjort. E.B. har uppgett att hon observerat två personer vid R.L. när polisen ropat på dem att stanna samt att misshandeln därmed avbrutits. Polisen har i direkt anslutning till misshandeln gripit J.G. och J.F. vilket även bevittnats av vittnena om än inte av alla. J.F:s och J.G:s förklaring till hur de fått blod på sina kläder och skor är enligt tingsrättens uppfattning en uppenbar efterhandskonstruktion. Den omständigheten att R.L:s blod funnits på ovansidan av deras skor talar i tydlig riktning mot att de fått blod på sig då de endast rört sig bredvid R.L. Blod torde i ett sådant sammanhang ha avsatts under skorna och inte på ovansidan. Tingsrätten lämnar med hänvisning till den bevisning som lagts till grund för bedömningen, J.F:s och J.G:s uppgifter utan avseende. Vad sedan gäller påståendet att de agerat tillsammans och i samförstånd gör tingsrätten följande överväganden. Av vissa vittnesuppgifter har framkommit att en av J.G:s och J.F:s röster hörts i större omfattning än den andres. De har emellertid uppfattats som lika delaktiga i själva misshandeln av R.L. och flera vittnen har iakttagit hur de bägge sparkat mot denne. Det är därmed styrkt att de tillsammans och i samförstånd misshandlat R.L. genom sparkar på huvud och kropp. Det är dock inte uteslutet att skaftet av innebandyklubban besudlats av R.L:s blod på annat sätt än genom slag med föremålet. Det kan därmed inte anses styrkt att J.G. och J.F. använt sig av ett tillhygge i form av en innebandyklubba. Åtalet ska därför ogillas i den delen. J.G. och J.F. har med hänsyn till vad som anförts härvidlag gjort sig skyldiga till misshandel.
Tingsrätten ska nu övergå till att pröva frågan om rubricering av den begångna misshandeln. Åklagaren har gjort gällande att misshandeln mot R.L. ska bedömas som grov misshandel som ska ses som synnerligen grov enligt 3 kap. 6 § andra stycket BrB med hänsyn till den synnerliga hänsynslöshet J.F. och J.G. visat vid gärningen.
Den 1 juli 2010 har 3 kap. 6 § BrB ändrats genom att straffskalan för grov misshandel delats upp i syfte att höja straffnivån för de allvarligaste fallen. Enligt första stycket döms för grov misshandel till fängelse i lägst ett och högst sex år. Uppräkningen av omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömande av om en misshandel är grov har utan ändring i sak flyttats från det tidigare andra stycket till första stycket. Om brottet är att anse som synnerligen grovt döms enligt andra stycket i stället till fängelse i lägst fyra och högst tio år. Andra stycket omfattar sådana fall av misshandel som avses i första stycket när omständigheterna vid brottet är starkt försvårande. Misshandelsbrott som är synnerligen grovt har inte getts en särskild brottsrubricering.
Tingsrätten noterar att det i förarbetena till bestämmelsen i 3 kap. 6 § BrB om grov misshandel, i dess lydelse före den 1 juli 2010, nämns vissa typsituationer i vilka misshandel framstår som utslag av en råhet och hänsynslöshet som går vida över vad som är kännetecknande för våldshandlingar i allmänhet. Så är ofta fallet när flera tillsammans misshandlar en annan person. Det är främst offrets utsatta läge när han angrips av flera på en gång som utgör det försvårande momentet och som medför att brottet ofta ter sig särskilt allvarligt oberoende av vilken skada som uppkommit av misshandeln. En annan typ av misshandel som framstår som ett utslag av särskild råhet är att sparka på någon som redan ligger, dvs. fortsätta misshandel trots att offret saknar förmåga att värja sig. Det är de fall där gärningsmannen rimligtvis måste ha insett att den drabbade är försvarslös men ändå fortsätter misshandeln som denna framstår som särskilt hänsynslös eller rå. Bedömningen ska i det enskilda fallet ske med hänsyn till samtliga föreliggande omständigheter. Hänsyn måste bl.a. tas till skadornas art och omfattning samt till eventuellt förmildrande omständigheter (jfr NJA II 1988 s. 4 ff.).
Av förarbetena till 3 kap. 6 § BrB, i dess lydelse efter den 1 juli 2010, framgår att det vid bedömande av om brottet är att hänföra till andra stycket särskilt ska beaktas om gärningsmannen har tillfogat en bestående kroppsskada eller om gärningen har orsakat synnerligt lidande eller om gärningsmannen har visat synnerlig hänsynslöshet. Omständigheten ska vara täckt av den tilltalades uppsåt. Med att hänsynslösheten har varit synnerlig avses att den gått påtagligt utöver vad som gäller för att brottet med hänvisning till visad särskild hänsynslöshet enligt första stycket ska bedömas som grovt. Detta kan vara fallet när grovt våld använts mot en person som saknat eller haft begränsad allmän möjlighet att försvara sig såsom ett barn, en äldre människa eller person med funktionshinder. Vidare kan synnerlig hänsynslöshet ha förelegat när flera personer allvarligt misshandlat en ensam person. Domstolen ska göra en helhetsbedömning av samtliga omständigheter i det enskilda fallet (jfr NJA II 2010 s. 53 ff.).
I förevarande mål är utrett att J.G. och J.F. slagit eller sparkat omkull R.L. och att de därefter tilldelat den liggande R.L. ett stort antal kraftiga sparkar mot kropp och huvud. Det är vidare utrett att R.L. av misshandeln fått livshotande skador. Flera av de vittnen som iakttagit eller hört misshandeln har spontant förklarat att det varit något av det värsta de varit med om. De har sagt att det varit mycket aggressivt och flera har uppgett att de själva känt sig hotade trots att de inte varit utomhus. Samtliga vittnen som bevittnat händelsen har också uppgett att J.G. och J.F. efter en inledande misshandel, lämnat platsen och den liggande R.L. R.L-n har bedömt att R.L. redan vid detta skede i händelseförloppet varit så allvarligt skadad att han verkat medvetslös. J.G. och J.F. har dessutom hörts lämna platsen med gillande uttryck. De har kort därefter bevittnats återvända till platsen och fällt uttalanden såsom ”är du inte död än, din jävel” varpå J.G. och J.F. fortsatt misshandeln genom att ånyo sparka på R.L. Tingsrätten konstaterar att det således varit fråga om två gärningsmän som gett sig på en ensam person och på ett mycket allvarligt sätt misshandlat denne. De har riktat sparkar mot hans huvud och har uppenbarligen inte hejdat sig ens när R.L. verkat medvetslös. De har dessutom avvikit från platsen för att därefter återvända och dra ut R.L. ur en buske för att därefter fortsätta misshandeln med sparkar. Vid en bedömning av samtliga föreliggande omständigheter finner tingsrätten att misshandeln är att bedöma som synnerligen grov enligt det av åklagaren åberopade lagrummet.
Tingsrätten övergår härefter till prövning av åtalet mot J.G. avseende grov stöld. J.G. har vidgått att han haft R.L:s plånbok i fickan när han gripits av polis, men invänt att han endast tagit den från marken för att lämna över den till polisen. Hans förklaring ter sig onekligen osannolik. Den har inte heller bekräftats av vittnet P.S. som berättat att inte någon av dem förklarat att de endast försökt hjälpa R.L. eller överlämna någon av dennes saker till polisen. Det är därmed uteslutet att J.G. i direkt anslutning till den synnerliga grova misshandeln har haft annat än ett uppsåt till att tillgripa plånboken för att tillägna sig den. Han ska därför dömas för stöld. Stölden ska med hänsyn till att tillgreppet avsett en sak som R.L. bar på sig och att det i övrigt varit ett tillgrepp av hänsynslös art, bedömas som grov.
- - -.
Tingsrätten fann att åtalen för ringa narkotikabrott skulle ogillas.
J.F. förekommer under åtta avsnitt i belastningsregistret. - - -.
J.G. förekommer under 19 avsnitt i belastningsregistret. - - -.
Tingsrätten anser att den synnerligt grova misshandel J.F. och J.G. har gjort sig skyldiga till har ett straffvärde på fyra år. Med hänsyn till straffvärdet och brottets art är annan påföljd än fängelse utesluten. Fängelsestraffets längd ska för J.F. bestämmas i enlighet med brottets straffvärde. J.F. döms således till fängelse fyra år.
Vad härefter gäller J.G. konstaterar tingsrätten att han återfallit i brott om än inte direkt likartat. Han döms, förutom för grov misshandel med ett straffvärde om fyra år, också för ett fall av grov stöld. Tingsrätten finner att brottslighetens samlade straffvärde uppgår till fyra år tre månader. Längden på fängelsestraffet bestäms i enlighet med brottens straffvärde till fyra år tre månader. Tingsrätten har härvid tagit hänsyn till bestämmelsen i 34 kap. 3 § andra stycket BrB.
- - -.
Tingsrätten dömde J.F. enligt 3 kap. 6 § 1 st. och 2 st. BrB för grov misshandel till fängelse 4 år samt J.G. enligt 3 kap. 6 § 1 st. och 2 st. och 8 kap. 4 § BrB för grov misshandel och grov stöld till fängelse 4 år 3 månader. J.F. och J.G. skulle solidariskt utge skadestånd till R.L. med 73 030 kr jämte ränta - - -.
J.F. och J.G. överklagade i Hovrätten för Västra Sverige. De yrkade att åtalet och skadeståndsyrkandet skulle ogillas. I andra hand yrkade de att gärningen skulle bedömas som grov misshandel enligt 3 kap. 6 § första stycket BrB samt att straffet och skadeståndet skulle sättas ned.
R.L. överklagade i skadeståndsdelen.
Parterna bestred varandras ändringsyrkanden.
Åklagaren justerade åtalet för grov misshandel på så sätt att han frånföll påståendet att J.F. och J.G. hade slagit mot R.L. med en innebandyklubba.
Hovrätten (hovrättslagmannen Myers, f.d. hovrättsrådet Frank samt nämndemannen Conner) anförde i dom den 10 december 2010:
Samma bevisning har lagts fram som vid tingsrätten, varvid ljud- och bildupptagningarna av förhören där med R.L., J.G., J.F., R.L-n och E.B. har spelats upp. Vittnesmålen av Ward, J.H-n, J.E. och P.S. har åberopats såsom de antecknats i tingsrättens dom.
På de skäl som tingsrätten anfört finner hovrätten styrkt att J.F. och J.G. tillsammans och i samförstånd uppsåtligen har utfört de våldshandlingar och gjort de uttalanden som åklagaren hävdat och att våldshandlingarna fått de följder för R.L. som anges i åtalet. De omständigheterna att J.F. och J.G. varit i numerärt överläge och fortsatt våldsutövningen även sedan R.L. fallit till marken och blivit liggande försvarslös samt tillfogat honom livshotande skador motiverar att det misshandelsbrott de på angivet sätt begått ska bedömas som grovt. Frågan är om förhållandena är så försvårande att brottet, såsom åklagaren gjort gällande, är att anse som synnerligen grovt.
Av de omständigheter som enligt 3 kap. 6 § andra stycket BrB särskilt ska beaktas vid bedömande av om brottet är synnerligen grovt har åklagaren hänvisat till gärningsmännens synnerliga hänsynslöshet. Som tingsrätten redovisat anges i förarbetena till bestämmelsen att därmed avses att hänsynslösheten gått påtagligt utöver vad som gäller för att misshandelsbrottet med hänvisning till visad särskild hänsynslöshet enligt paragrafens första stycke ska bedömas som grovt; omständigheterna vid brottet ska vara starkt försvårande. Det sägs vidare att synnerlig hänsynslöshet kan ha förelegat när flera personer allvarligt misshandlat en ensam person, men att domstolen ska göra en helhetsbedömning av samtliga omständigheter i det enskilda fallet. (Se prop. 2009/10:147 s. 18 f. och 38.)
Den grova misshandel som J.F. och J.G. gjort sig skyldiga till är av mycket allvarligt slag. Särskilt det förhållandet att de återvänt till den redan utslagne R.L. och fortsatt våldsutövningen med sparkar talar i försvårande riktning. I samma riktning verkar de svåra skadorna och de uttalanden J.F. och J.G. gjort vid angreppen. Även med det uppehåll som förekom har händelseförloppet emellertid inte varit längre än uppåt tio minuter. Vidare är det inte utrett vilka skador R.L. tillfogats i de olika skedena av våldsutövningen, och utredningen medger följaktligen inte slutsatsen att han åsamkats allvarliga skador när han varit försvarslös. Till detta ska läggas att utredningen inte ger något besked om bakgrunden till misshandelsbrottet. Vid en samlad bedömning finner hovrätten att omständigheterna inte är så försvårande att J.F. och J.G. ska anses ha visat synnerlig hänsynslöshet. Brottet ska i stället bedömas som grov misshandel enligt 3 kap. 6 § första stycket BrB.
Såsom tingsrätten funnit är det även utrett att J.G. i samband med den grova misshandeln olovligen med tillägnelseuppsåt tagit en plånbok, innehållande bl.a. kontanter, från R.L. Av R.L:s uppgifter följer att tillgreppet gjorts ur hans byxficka sedan han blivit utslagen. J.G:s gärning utgör ett stöldbrott.
Åklagaren har gjort gällande att brottet är grovt under åberopande av att tillgreppet avsett en sak som R.L. haft på sig. Bakgrunden till att det vid prövningen av om ett stöldbrott är grovt särskilt ska beaktas om det avsett en sak som någon burit på sig är att fickstöld ansetts vanligen ge uttryck för såväl brottslig företagsamhet som genom övning vunnen skicklighet och att sådan stöld därför är särskilt farlig. Till dessa fall har dock inte räknats tillgrepp från sovande eller höggradigt berusade personer. (Se härom NJA II 1942 s. 351.) I linje härmed ska J.G:s tillgrepp av den plånbok som den utslagne R.L. bar på sig inte anses ha varit av särskilt farlig art. Även om tillgreppet innebar ett ytterligare angrepp på R.L:s kroppsliga integritet ska det inte heller anses ha varit av sådan särskilt hänsynslös art att det medför att stölden är att bedöma som grov. J.G. ska i stället dömas för stöld av normalgraden.
Straffvärdet för såväl J.F:s som J.G:s brottslighet, som inneburit ett allvarligt angrepp på R.L:s liv och hälsa, motsvarar enligt hovrättens mening fängelse i tre år. Annan påföljd än fängelse kan därför inte komma i fråga. Straffens längd ska bestämmas i enlighet med straffvärdet.
- - -.
Hovrätten ändrar tingsrättens dom på så sätt att hovrätten dömer J.F. för grov misshandel enligt 3 kap. 6 § första stycket BrB och bestämmer fängelsestraffets längd till 3 år.
Hovrätten ändrar tingsrättens dom på så sätt att hovrätten dömer J.G. för grov misshandel enligt 3 kap. 6 § första stycket BrB och enligt 8 kap. 1 § BrB för stöld samt bestämmer fängelsestraffets längd till 3 år.
Tf. hovrättsassessorn Jackson, referent, och nämndemannen Harrison var skiljaktiga beträffande misshandelsbrottets rubricering och anförde följande:
Genom bland annat ändringen i 3 kap. 6 § BrB som gäller från och med den 1 juli 2010 har lagstiftaren markerat en strängare syn på allvarliga våldsbrott. I målet har åklagaren gjort gällande att J.F. och J.G. visat synnerlig hänsynslöshet. För att den visade hänsynslösheten ska anses synnerlig krävs enligt förarbetena till lagändringen att den gått påtagligt utöver den särskilda hänsynslöshet som gör att ett misshandelsbrott ska bedömas som grovt. Såsom tingsrätten redovisat kan synnerlig hänsynslöshet enligt förarbetena ha förelegat när flera personer allvarligt misshandlat en ensam person (prop. 2009/10:147 s. 38).
Utredningen visar att J.F. och J.G. tillsammans har angripit en ensam person och att de misshandlat denne med sparkar mot huvud och kropp sedan han hamnat på marken och saknat egentlig möjlighet att freda sig mot angreppet. Det är också visat att gärningsmännen efter det första skedet lämnat platsen samt kort därefter återvänt och återupptagit misshandeln med sparkar mot den utslagne målsägandens huvud och kropp. Misshandeln, som upphörde först sedan polis anlänt till platsen, resulterade enligt rättsintyget i hjärnskakning, flera frakturer i ansiktet samt flera revbensfrakturer med blod- och luftansamling i ena lungsäcken. Skadorna på bröstkorgen har bedömts som livshotande. Mot bakgrund av det som nu anförts och vad som i övrigt framgår av tingsrättens dom om bland annat uttalanden som gjorts under misshandeln anser vi, liksom tingsrätten, att gärningsmännen vid en samlad bedömning ska anses ha visat synnerlig hänsynslöshet. Brottet är således att anse som synnerligen grovt, varför J.F. och J.G. ska dömas för grov misshandel enligt 3 kap. 6 § andra stycket BrB såsom tingsrätten funnit.
Överröstade i denna del är vi i övrigt ense med majoriteten.
Riksåklagaren överklagade och yrkade att HD skulle döma J.F. och J.G. till fängelse i fyra år.
Även J.F. och J.G. överklagade. De yrkade i första hand att åtalet och skadeståndstalan skulle ogillas. I andra hand yrkade de strafflindring och nedsättning av skadeståndsbeloppet.
HD meddelade prövningstillstånd dels beträffande frågan om hur de misshandelsbrott som hovrätten funnit styrkta skulle bedömas, dels beträffande frågan om påföljd. HD fann inte skäl att meddela prövningstillstånd i målet i övrigt. Hovrättens dom i de delarna stod därför fast.
Målet avgjordes efter huvudförhandling.
HD (justitieråden Brown, Roberts, Allen, Davis och Walker, referent) meddelade den 19 april 2011 följande dom:
J.F. och J.G. har enligt åtalet tillsammans och i samförstånd misshandlat R.L. Åklagaren har gjort gällande följande. J.F. och J.G. har slagit eller sparkat omkull R.L. och därefter, när han låg på marken, tilldelat honom ett stort antal kraftiga sparkar mot kropp och huvud. Efter att ha lämnat platsen under en kort stund har de återkommit och fortsatt att sparka mot R.L:s kropp och huvud. Under misshandeln har de bl.a. sagt ”du ska dö din jävel” och ”lever du din jävel” eller liknande. Av slagen och sparkarna har R.L. tillfogats hjärnskakning och medvetslöshet, ett flertal brott på ansiktets skelett och ett flertal revbensbrott med luft- och blodansamling i vänstra lungsäcken. Skadorna på bröstkorgen har varit livshotande. J.F. och J.G. har vid gärningen visat synnerlig hänsynslöshet.
Tingsrätten fann att åtalet var styrkt, att misshandeln var att bedöma som synnerligen grov och att straffvärdet motsvarade fängelse i fyra år. Även hovrätten har funnit åtalet styrkt men har bedömt att omständigheterna inte har varit så försvårande att de tilltalade kan anses ha visat synnerlig hänsynslöshet. Straffvärdet motsvarar enligt hovrätten fängelse i tre år. Domstolarna bestämde påföljden i enlighet med straffvärdebedömningen.
Riksåklagaren har överklagat hovrättens dom med yrkande att de tilltalade ska dömas till fängelse i fyra år. Riksåklagaren har i första hand gjort gällande att brottet ska bedömas som synnerligen grovt och att de tilltalade därför ska dömas enligt den särskilda strängare straffskala som sedan den 1 juli 2010 föreskrivs i 3 kap. 6 § andra stycket BrB. Även om brottet i stället skulle bedömas som grov misshandel enligt 3 kap. 6 § första stycket bör straffet enligt riksåklagaren skärpas. Riksåklagaren har härvid pekat på att den ändring i 29 kap. 1 § andra stycket BrB som också gjordes den 1 juli 2010 syftar till en straffskärpning för gärningar som inneburit allvarliga angrepp på någons liv eller hälsa eller trygghet till person.
J.F. och J.G. - som vid tingsrätten och i hovrätten helt förnekade brott - har i HD erkänt att de misshandlat R.L. De har uppgett att denne, när de konfronterat honom rörande ett ekonomiskt mellanhavande, betett sig hotfullt och att de trodde att han skulle gå till angrepp mot dem. Vad J.F. och J.G. nu berättat förändrar inte bedömningen av gärningen som sådan.
Den nuvarande regleringen av straffansvar för misshandel överensstämmer till innehåll och uppbyggnad i allt väsentligt med de regler som infördes i samband med att BrB trädde i kraft år 1965. Den tidigare regleringen i strafflagen var väsentligt mer omfattande och uppbyggd på ett helt annat sätt. Misshandelsbrotten fördelades då i första hand efter den skada som följt av misshandeln och efter om gärningen skett med ”berått mod” eller i ”hastigt mod”. Ansvaret avsåg inte endast sådan skada som omfattades av gärningsmannens uppsåt utan också annan skada, s.k. objektivt eller culpöst överskott. Dessutom fanns särskilda bestämmelser angående bl.a. misshandel som flera deltagit i och användning av livsfarligt vapen.
När BrB infördes ersattes det tidigare systemet med en väsentligt mindre omfattande reglering där misshandelsbrottet, i överensstämmelse med vad som redan tidigare gällde för exempelvis förmögenhetsbrotten, indelades i svårhetsgrader med skilda straffskalor. Fördelningen mellan de olika graderna har sagts ska ske ”med hänsyn till samtliga omständigheter vid brottet”. Grov misshandel reglerades i en egen paragraf med angivande av exempel på omständigheter som särskilt skulle beaktas vid bedömningen av om ett misshandelsbrott var att anse som grovt. Ringa brott reglerades endast genom att det i grundbestämmelsen angavs en särskild straffskala för sådana brott. Regleringen innebar också att sedvanliga krav på subjektiv täckning vid uppsåtliga brott skulle gälla. Objektiva eller culpösa överskott som särskild grund för straffskärpning avskaffades därmed som princip. De fall då gärningsmannen vållat en svårare skada än som omfattades av hans uppsåt skulle i stället lösas med tillämpning av reglerna för sammanträffande av brott.
BrB:s reglering av misshandelsbrotten justerades endast i ett par detaljer före lagändringarna den 1 juli 2010. Enligt motiven (prop. 2009/10:147) syftar ändringarna, såvitt nu är aktuellt, till att höja straffen för allvarliga våldsbrott. Som medel för att uppnå detta infördes dels en särskild straffskala, fängelse i lägst fyra och högst tio år, för misshandelsbrott som är att anse som synnerligen grovt, dels en ny föreskrift i 29 kap. 1 § andra stycket BrB om att det vid bedömningen av straffvärdet särskilt ska beaktas om gärningen inneburit ett allvarligt angrepp på någons liv eller hälsa eller trygghet till person.
Det kan, särskilt när det gäller ändringen i 29 kap. 1 § BrB, diskuteras hur lämplig den valda tekniken är för att uppnå det angivna syftet och i vad mån den nya regleringen är förenlig med grundläggande straffrättsliga principer (se, förutom kritiska synpunkter i Lagrådets yttrande, a. prop. s. 70 f., t.ex. Hendricks m.fl., Brottsbalken, En kommentar, Kap. 25-38, s. 29:20 b, Perez och Harris, Straffrättens påföljdslära, 3 uppl., 2010, s. 103 och Robinson m.fl., Straffvärdebedömningen av allvarliga våldsbrott, SvJT 2011 s. 71 ff.). Klart är emellertid att reformen syftar till en markerad höjning av straffnivåerna för allvarliga våldsbrott i en storleksordning som indikeras av i motiven angivna exempel (a. prop. s. 40 ff.). Detta syfte bör vid rättstillämpningen respekteras inom ramen för vad som är förenligt med de genomförda lagändringarna.
Varje grad av ett i olika svårhetsgrader indelat brott är att se som en egen brottstyp. Det innebär, vilket återspeglas i 29 kap. 1 § första stycket BrB, att frågan om till vilken grad ett visst brott hör måste avgöras innan den konkreta straffvärdebedömningen görs. Det finns visserligen ett nära samband mellan frågan om till vilken grad ett visst brott hör och bedömningen av straffvärdet i det enskilda fallet, men bedömningarna görs ändå med tillämpning av delvis olika kriterier. Det kan i sammanhanget noteras att tillägget om allvarliga våldsbrott i 29 kap. 1 § andra stycket formellt sett endast tar sikte på den konkreta straffvärdebedömningen och inte på gradindelningen (jfr p. 3 i det föregående angående riksåklagarens talan i detta mål).
De i motiven angivna exemplen på avsedda straffskärpningar synes också vara utformade utan beaktande av principerna för gradindelning och den betydelse som dessa har för straffvärdebedömningen. Exemplen skulle, om de togs bokstavligt, leda till en praxis som knappast är förenlig med den i 29 kap. 1 § första stycket BrB angivna principen att den i varje fall tillämpliga straffskalan ska tjäna som utgångspunkt för straffvärdebedömningen i det enskilda fallet. Det kan emellertid inte antas att en avsikt med reformen varit att annars gällande principer om förhållandet mellan gradindelning och straffvärdebedömning skulle frångås när det gäller allvarliga våldsbrott. Det får i stället antas att avsikten inte endast varit att påverka straffvärdebedömningen inom givna straffskalor utan också varit att åstadkomma en förskjutning mellan de olika graderna av exempelvis misshandelsbrott, så att något fler fall än tidigare kommer att bedömas som grova brott. Med ett sådant synsätt kommer en förskjutning av straffvärdenivåerna av det slag som exemplifieras i motiven att framstå som naturlig.
Utgångspunkten för avgörandet av till vilken svårhetsgrad ett visst brott är att hänföra är den aktuella straffbestämmelsens utformning. Vad som, såvitt nu är aktuellt, är straffbelagt som misshandel är att tillfoga en annan person kroppsskada eller smärta. Av detta följer att det avgörande för till vilken svårhetsgrad som en misshandel är att hänföra i allmänhet är den av uppsåt täckta skada eller smärta som misshandeln har lett till. Som tidigare berörts är däremot culpösa överskott inte relevanta när det gäller gradindelningen utan betydelsen av sådana ska i stället avgöras med tillämpning av reglerna för sammanträffande av brott. Motsvarande gäller uppenbarligen också subjektiva överskott. Ett misslyckat försök att skada någon allvarligt kan alltså inte läggas till grund för att bedöma tillfogandet av en ringa skada som en fullbordad grov misshandel. Som utgångspunkt får det antas att motsvarande också gäller i de fall då ett visst åtalat förfarande uppfyller rekvisiten för flera brott utan att det föreligger något subsidiaritetsförhållande mellan brotten (se NJA 2008 s. 1010). I sammanhanget kan anmärkas att misshandel, oavsett grad, regelmässigt konsumeras av ansvar för de sammansatta brotten grov våldtäkt och grovt rån medan detta inte behöver vara fallet vid grovt olaga tvång (pinande till bekännelse eller annan tortyr).
Även om subjektiva överskott liksom brott av annan typ i allmänhet inte är av betydelse för gradindelningen inverkar de självfallet på straffvärdebedömningen. Det gäller oberoende av om det i det enskilda fallet döms i brottskonkurrens eller om, som inte är ovanligt, ansvar för exempelvis grov misshandel får konsumera brottslighet av annat slag som ingått i förfarandet.
Vad som nu sagts utesluter inte att också faktorer som inte har direkt anknytning till de grundläggande rekvisiten för brottet kan vara av betydelse för gradindelningen. Detta framgår bl.a. av de exempel som ges i 3 kap. 6 § första stycket BrB på sådana omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om ett misshandelsbrott är att anse som grovt. Förutom tillfogande av svår kroppsskada (eller allvarlig sjukdom) ska enligt 3 kap. 6 § första stycket särskilt beaktas om gärningen var livsfarlig eller om gärningsmannen visat särskild hänsynslöshet eller råhet. En förutsättning för att dessa faktorer ska kunna bli relevanta är givetvis att det grundläggande rekvisitet för misshandel är uppfyllt och att den utsatte således skadats (eller tillfogats smärta) på något sätt. Det kan också antas att en förutsättning för att faktorerna ska kunna anses avgörande för att i det enskilda fallet bedöma en misshandel som grov är att skadan, även om den inte kan betecknas som en svår kroppsskada i bestämmelsens mening, har varit förhållandevis betydande.
Att gärningen varit livsfarlig är ett kriterium som uppenbarligen går tillbaka på tidigare regler om resande av livsfarligt vapen (jfr p. 5). Det ska framhållas att vad som avses inte är skadornas omfattning och karaktär utan att gärningen utförts med sådana medel att det förelegat en av gärningsmannens uppsåt täckt risk för den utsattes liv (jfr bestämmelsen om framkallande av fara för annan i 3 kap. 9 § BrB). Exempel är angrepp med skjut- eller eggvapen på ett sådant sätt att gärningsmannen saknar egentlig kontroll över vilken skada som angreppet kan komma att medföra.
Vad därefter angår faktorn särskild hänsynslöshet eller råhet bör först framhållas att fråga alltid måste vara om en hänsynslöshet som går klart utöver vad som i sig ligger i att tillfoga den i det enskilda fallet aktuella skadan. Häri kan anses ligga att våld som tillgrips som medel för ett visst ändamål, instrumentellt våld, i allmänhet får anses vara allvarligare än impulsstyrt våld (jfr p. 11). Även om våldet inte varit direkt instrumentellt kan det dock anses som uttryck för särskild hänsynslöshet eller råhet om gärningen i annat fall företogs i direkt avsikt att skada eller plåga. Så kan exempelvis vara fallet om våldet utförts i särskilt integritetskränkande former, om våldet riktat sig mot barn, handikappade eller andra skyddslösa personer, om det varit fråga om gemensamt våld mot en ensam person eller om våldsutövningen fortsatt efter det att den utsatte blivit försvarslös.
Genom införandet av en särskild straffskala för misshandel som är att anse som synnerligen grov har en ny brottstyp införts. Det är, som framhålls i motiven (a. prop. s. 18), naturligt att kriterierna för om en gärning ska hänföras till denna grad av misshandelsbrottet är av samma slag, men kvalificerade, i förhållande till de omständigheter som kan göra att en misshandel är att bedöma som grov. I lagtexten har detta uttryckts så att det särskilt ska beaktas om (den svåra) kroppsskadan är bestående eller om gärningen orsakat synnerligt lidande eller om gärningsmannen visat synnerlig hänsynslöshet. I motiven (a. prop. s. 18 f. och 38) exemplifieras också tillämpningen, med olika former av förstärkningsord, genomgående med omständigheter av det slag som också är av betydelse för bedömningen av om ett brott är att anse som grovt. Mot den angivna bakgrunden är det naturligt att omfattningen av den skada som är täckt av uppsåt i allmänhet kommer att vara det avgörande för om en misshandel är att bedöma som synnerligen grov.
J.F. och J.G. har, som åklagaren gjort gällande, misshandlat R.L. tillsammans och i samförstånd. De är bägge ansvariga för de skador som denne fått så länge skadorna täcks av vars och ens uppsåt. Skadorna får anses vara typiska för sådant våld som R.L. utsatts för, och det finns ingenting som antyder att skadorna ändå inte skulle vara täckta av uppsåt. Det har inte framkommit att de tilltalade, eller någon av dem, avsett att tillfoga R.L. svårare skador än han fått. Av utredningen framgår att misshandeln avbrutits under en kort tid. Avbrottet har dock inte varit längre än att det rört sig om ett enda brott. De yttranden som de tilltalade fällt under misshandeln, och som återgivits i åklagarens gärningsbeskrivning, innefattar i sig olaga hot. Denna brottslighet är dock så underordnad i förhållande till misshandeln att det inte finns skäl att döma särskilt för denna. Det utesluter inte att den är av betydelse för den konkreta straffvärdebedömningen (men inte för gradindelningen).
Av misshandeln blev R.L. medvetslös. Han fick hjärnskakning, ett flertal brott på ansiktets skelett och flera revbensbrott med luft- och blodansamling i vänstra lungsäcken. De senare skadorna var enligt det åberopade rättsintyget livshotande. R.L. vårdades på sjukhus runt en vecka. Det har inte påståtts att misshandeln har medfört några bestående men. Skadorna var sammanfattningsvis av sådan omfattning att misshandeln även med tillämpning av de regler som gällde före den 1 juli 2010 skulle ha varit att bedöma som grov. Skadorna har dock inte varit av sådan omfattning och art att misshandeln med hänsyn till dessa är att beteckna som synnerligen grov.
Misshandeln har inte varit livsfarlig i den mening som avses i 3 kap. 6 § första stycket BrB. Det har inte framkommit, eller ens påståtts, att gärningen skulle vara överlagd eller annars haft ett instrumentellt syfte. Främst mot bakgrund av att de tilltalade fortsatt att sparka sedan R.L. blivit försvarslös och att de återvände och fortsatte misshandeln, får de dock anses ha visat en hänsynslöshet och råhet som går utöver den som ligger redan i att tillfoga någon skador av den omfattning som är aktuell i målet. Denna hänsynslöshet är dock inte så kvalificerad att den, tillsammans med skadorna, kan anses tillräcklig för att bedöma misshandeln som synnerligen grov. J.F. och J.G. ska alltså dömas för grov misshandel enligt 3 kap. 6 § första stycket BrB.
Straffskalan för grov misshandel är fängelse i lägst ett och högst sex år. För misshandel som är att bedöma som synnerligen grov är straffminimum fängelse i fyra år. Endast i rena undantagsfall kan det komma i fråga att en enstaka grov misshandel föranleder ett fängelsestraff som uppgår till eller överstiger straffminimum för synnerligen grov misshandel.
De skador som R.L. tillfogats ligger, med beaktande av syftet med den reform som genomfördes den 1 juli 2010, klart över den nivå som krävs för att en misshandel ska betecknas som grov. Härtill kommer att J.F. och J.G. visat en hänsynslöshet och råhet som går utöver vad som i sig ligger i att uppsåtligen tillfoga någon skador av det aktuella slaget. Att beakta är också, i viss mån, de yttranden som de tilltalade fällt under misshandeln. Det har i målet vid sidan härav inte framkommit några särskilda försvårande eller förmildrande omständigheter av betydelse för straffvärdebedömningen.
Hovrätten har vid sin bedömning, med beaktande av syftet med den nya lagstiftningen, funnit att misshandeln har ett straffvärde som motsvarar fängelse i tre år. HD finner inte skäl att göra någon annan bedömning.
Misshandeln har ett sådant straffvärde att någon annan påföljd än fängelse inte kan komma i fråga. Det har inte framkommit några omständigheter som, såvitt avser misshandeln, ger anledning att vid straffmätningen avvika från vad som följer av straffvärdebedömningen. Som målet här ligger till bedömning finner HD inte heller skäl att bestämma straffet olika för de tilltalade av den orsaken att J.G. också döms för en i samband med misshandeln begången stöld. Straffet ska alltså för bägge de tilltalade bestämmas till fängelse i tre år.
HD fastställer hovrättens domslut.
HD:s dom meddelad: den 19 april 2011.
Mål nr: B 53-11.
Lagrum: 3 kap. 6 § och 29 kap. 1 § BrB.
Rättsfall: NJA 1998 s. 86, NJA 2000 s. 612, NJA 2003 s. 174, NJA 2003 s. 229 och NJA 2008 s. 1010.