Om en utomlands bosatt person inställer sig frivilligt för att höras som vittne eller s.k. partssakkunnig, utgör det särskilda skäl för att frångå beloppsbegränsningen när det gäller ersättning för tidsspillan.
I mål om förverkande enligt 36 kap. 3 § BrB hördes M.S.-R., som är bosatt i England, i hovrätten på åklagarens begäran som s.k. partssakkunnig. M.S.-R. begärde ersättning av allmänna medel för sin inställelse med 11 545,84 kr, varav 3 077,10 kr för resa, 5 577,74 för förlorad arbetsförtjänst och 2 891 kr för uppehälle (2 590 kr för logi och 301 kr för traktamente).
Hovrätten (hovrättsråden Hamilton och Morse samt tf. hovrättsassessorn Martinez, referent) anförde i beslut den 14 april 2011:
Vittnesersättning som ska betalas av allmänna medel fastställs enligt 36 kap. 24 § RB av rätten enligt bestämmelser som regeringen meddelar. Bestämmelser finns i förordningen (1982:805) om ersättning av allmänna medel till vittnen, m.m. Ersättningen kan avse nödvändiga kostnader för resa (reseersättning) och uppehälle (traktamente) samt ersättning för mistad inkomst och annan ekonomisk förlust (tidsspillan). I flera hänseenden är ersättningsbeloppen maximerade. Ersättning enligt förordningen för inställelse som inte skett yrkesmässigt är skattefri.
- - -.
När det sedan gäller M.S.-R:s yrkande om ersättning för resa är även denna sådan att den bör ersättas av allmänna medel. Det har däremot inte framkommit några skäl för att ersättning för logi ska utgå för mer än en natt. Ersättningen i denna del bestäms därför istället till halva det yrkade beloppet, eller 1 295 kr. På sätt som anges ovan bestäms ersättningen för traktamente till 120 kr. Inte heller i M.S.-R:s fall har det framkommit några särskilda skäl att avvika från det belopp avseende ersättning för tidsspillan som anges i 5 § 1 st., dvs. 700 kr. Ersättningen för tidsspillan bestäms därför till totalt 1 400 kr.
- - -.
M.S.-R. tillerkänns ersättning av allmänna medel med 5 892,10 kr, varav 3 077,10 kr för resa, 1 400 kr för tidsspillan och 1 415 kr för uppehälle.
M.S.-R. överklagade och yrkade att han för sin inställelse i hovrätten skulle tillerkännas ytterligare ersättning med 5 654 kr, varav 4 178 kr för tidsspillan och 1 476 kr för uppehälle fördelat på 1 295 kr för hotell och 181 kr för måltider.
Justitiekanslern överlämnade med vissa synpunkter frågan om ersättning till HD:s prövning.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Garza, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut.
HD har att ta ställning till om det finns särskilda skäl att tillerkänna M.S.-R. ersättning för tidsspillan med högre belopp än vad som medges i 5 § första stycket förordningen (1982:805) om ersättning av allmänna medel till vittnen, m.m. samt om han bör tillerkännas ytterligare ersättning för uppehälle i form av dagtraktamente och kostnad för logi.
M.S.-R. hördes som sakkunnig i ett mål om förverkande av beslagtagna konstföremål. Bevisningen i målet avseende frågan om föremålens äkthet bestod i huvudsak av sakkunnigbevisning. Flera sakkunniga hördes, några på begäran av åklagaren och några på begäran av motparterna. M.S.-R. hördes på åklagarens begäran som konstexpert avseende äktheten av två föremål tillskrivna Fabergé. Han gav in ett skriftligt utlåtande och hördes vid tingsrätten. Tilläggsförhör hölls i hovrätten. Vid hovrättens huvudförhandling begärde M.S.-R. ersättning för sin inställelse av allmänna medel med 3 077,10 kr för resa, 2 590 kr för två hotellövernattningar, 301 kr för måltider samt 5 577,74 kr för förlorad arbetsinkomst. Hovrätten ersatte honom med begärt belopp för resan, 1 295 kr för hotell motsvarande en övernattning, 120 kr för två dagars traktamente samt 1 400 kr för tidsspillan motsvarande två dagars arbetsinkomstförlust.
M.S.-R. har i HD sammanfattningsvis till stöd för sina ersättningskrav anfört följande. Det var domstolen som kallade honom till förhandlingen för att vittna, men den beslutade ersättningen täcker inte hans förluster orsakade av domstolsinställelsen. Det belopp han har begärt för förlorad arbetsinkomst motsvarar endast en dags klientarvode, även om han kunde ha begärt ersättning även för den tid det tog honom att resa till och från domstolen. Eftersom han inte hade någon indikation på hur länge domstolsförhandlingen skulle pågå, kunde han inte vara säker på att den skulle avslutas så att han skulle hinna tillbaka till sitt hem i Roberts en och en halv timmes tågresa från London samma kväll. En flygbiljett till London på kvällen hade varit minst dubbelt så dyr som den han i stället köpte till morgonen därpå. Han bodde på hotell i Stockholm ytterligare en natt. Ersättningen för måltidskostnader är alldeles för låg.
Justitiekanslern har i yttrande i målet anfört följande. Justitiekanslern har inte skäl att ifrågasätta att det varit motiverat med två hotellövernattningar och har därför inte någon invändning mot att M.S.-R:s ändringsyrkande bifalls i denna del. Däremot kan traktamentets storlek enligt 4 § första stycket förordningen (1982:805) om ersättning av allmänna medel till vittnen, m.m. inte bestämmas till högre belopp än 60 kr per dag. M.S.-R. har redan fått maximalt traktamente och hans ändringsyrkande bör i den delen avslås. Vad slutligen avser frågan om ersättning för inkomstförlust menar Justitiekanslern sammanfattningsvis att det finns skäl att ge rekvisitet särskilda skäl i 1982 års förordning en förhållandevis liberal tolkning. För utlänningar som är bosatta utomlands finns inte någon generell skyldighet att vittna vid svensk domstol. Medverkan bygger på frivillighet. Detta kan tala för att ett sådant vittne bör tillerkännas ersättning motsvarande sin faktiska inkomstförlust. Om ersättningsmöjligheten begränsas på motsvarande sätt som för inom riket boende vittnen finns det i förlängningen en risk att utrikes bosatta förhörspersoner väljer att inte alls hörsamma kallelser till svenska rättegångar. Mot bakgrund härav samt med beaktande av att alternativet till frivillig inställelse, bevisupptagning vid utländsk domstol, typiskt sett torde vara mer resurskrävande än att kompensera den faktiska inkomstförlusten för utrikes bosatta vittnen som frivilligt inställer sig till rättegångar i Sverige, bör rekvisitet särskilda skäl i 5 § andra stycket tolkas förhållandevis liberalt.
För att tillföra ett mål särskild fackkunskap kan sakkunniga anlitas. Vid införandet av rättegångsbalken förutsattes att så i huvudsak skulle ske genom rättens förordnande (se t.ex. SOU 1938:44 s. 424). Regleringen om sakkunniga, som finns i 40 kap. RB, gäller därför i huvudsak domstolssakkunniga. Endast en paragraf i sakkunnigkapitlet, 19 §, reglerar vad som gäller för sakkunniga som inte nämnts av rätten, men som åberopas av part, partssakkunniga.
En sakkunnig som inte på grund av sin anställning har att tillhandagå med yttrande har enligt 40 kap. 17 § RB rätt till ersättning för kostnad för uppdragets fullgörande, samt för arbete och tidsspillan efter vad rätten prövar skäligt. För sakkunniga som åtagit sig ett partssakkunniguppdrag innebär i stället regleringen i 19 § att vad som är föreskrivet för vittne ska tillämpas.
Att vittnesreglerna ska tillämpas avseende partssakkunniga innebär också att kallelsen till en partssakkunnig att inställa sig till förhandling inför rätten ska utformas i enlighet med kraven i 36 kap. 7 § RB. I paragrafen anges att vittnet ska erinras om sina rättigheter och skyldigheter enligt 20 och 23-25 §§. Hänvisningen innebär att den som ska kallas ska erinras om de tvångsmedel som kan bli aktuella om han uteblir, det rättegångskostnadsansvar som kan drabba honom om han inte inställer sig eller utan skäl vägrar avlägga ed eller vittnesmål samt hans rätt till ersättning. Av 24 § framgår att ett vittne har rätt till ersättning för resekostnader, uppehälle och tidsspillan. Om vittnet har kallats av en enskild part ska den parten normalt betala ersättningen, vilken bestäms efter vad rätten prövar skäligt. Om åklagaren har åberopat vittnet betalas ersättningen av allmänna medel och den fastställs av rätten enligt regler som regeringen meddelar.
Bestämmelser om ersättning som ska betalas av allmänna medel finns i förordningen (1982:805) om ersättning av allmänna medel till vittnen, m.m. Ersättning medges för den bortovaro från arbetet och bostaden som skäligen krävs för inställelsen (2 §). Ersättning för uppehälle utgår som dagtraktamente med 60 kr per dag och för utgift för nattlogi med belopp motsvarande skälig kostnad på orten för logi på mellanklasshotell (4 §). Den som på grund av inställelsen förlorar inkomst eller gör annan ekonomisk förlust har rätt till ersättning för tidsspillan med högst 700 kr per dag. Om det finns särskilda skäl kan högre belopp för tidsspillan betalas till den som är bosatt på utrikes ort (5 §).
En förutsättning för att ersättning ska betalas är att vittnet begär ersättning. Domstolen har därför vid sitt beslut som utgångspunkt de uppgifter som den hörde har lämnat. Ersättningsbeslutet är i delar beroende på vad domstolen prövar skäligt, nämligen avseende vad som kan utgöra skälig bortovaro, kostnaden för övernattning och om det finns särskilda skäl för en högre ersättning för tidsspillan för den som är bosatt utomlands. Vad som kan utgöra särskilda skäl att utge högre belopp för ett utrikes bosatt vittne framgår inte av förordningen. Domstolen får därför göra en samlad bedömning av vad som framkommit om förutsättningarna för den hördes inställelse och i varje enskilt fall pröva om det i målet finns förutsättningar att betala ett högre belopp. Någon möjlighet att låta dagtraktamente utgå med högre belopp än det i förordningen angivna finns däremot inte.
M.S.-R. har hörts som partssakkunnig. Därmed är vittnesreglerna i 36 kap. RB tillämpliga. Eftersom det är åklagaren som åberopat M.S.-R. ska ersättningen för dennes inställelse betalas av allmänna medel. Kallelsen till M.S.-R. har innehållit viss information om hans rättigheter och skyldigheter. Sålunda har i kallelsen angetts att han har rätt till ersättning för sin inställelse, men att ersättningen i olika avseenden är maximerad till vissa belopp. Det har också angetts att endast laga förfall godtas som skäl att utebli. Han har däremot inte informerats om att han som utrikes bosatt kan ha rätt till högre ersättning för tidsspillan om det finns särskilda skäl eller att hans inställelse i realiteten bygger på frivillighet. Kallelsen har översatts till engelska.
Att M.S.-R. fått bristfällig information om begränsningar av ersättningsbelopp och om vad som gällt för just honom såsom utrikes boende kan ha påverkat i vilken utsträckning han motiverat och preciserat sina ersättningsyrkanden. Efter det att hovrätten meddelat sitt beslut har han lämnat ytterligare upplysningar om det begärda beloppet. Sett häremot och även mot bakgrund av målets speciella karaktär i övrigt där tillförandet av särskild sakkunskap varit central för domstolens möjlighet att fullgöra sin uppgift att utreda målet efter vad dess beskaffenhet krävt föreligger särskilda skäl att betala ett högre belopp för hans tidsspillan. Det belopp han begärt är inte oskäligt och han bör tillerkännas det yrkade beloppet.
Genom M.S.-R:s uppgifter har framkommit att inställelsen skäligen föranlett ytterligare en natts bortovaro från bostaden utöver vad han ersatts för. Den begärda kostnaden för nattlogi är skälig och han bör tillerkännas ersättning med det yrkade beloppet. Längden av bortovaron innebär också att M.S.-R. har rätt till ytterligare ett dagtraktamente, vilket bör utgå med 60 kr.
HD tillerkänner, i tillägg till vad hovrätten beslutat, M.S.-R. för dennes inställelse i hovrätten ersättning av allmänna medel med 5 533 kr, varav 1 355 kr för uppehälle och 4 178 kr för tidsspillan.
HD (justitieråden Myers, Campbell, Anderson, Colon, referent, och Flowers) meddelade den 6 mars 2013 följande beslut.
I ett mål om förverkande enligt 36 kap. 3 § BrB hördes M.S.-R., som är bosatt i England, i hovrätten på åklagarens begäran som sakkunnig. M.S.-R. hade inte förordnats av domstolen och var därför s.k. partssakkunnig.
M.S.-R. begärde ersättning för sin inställelse vid förhandlingen med 3 077 kr för flygresa, 2 590 kr för två övernattningar på hotell, 301 kr för måltider och 5 578 kr för tidsspillan. Hovrätten har tillerkänt M.S.-R. ersättning av allmänna medel med begärt belopp för resa, 1 295 kr för en övernattning, 120 kr för två dagars traktamente och 1 400 kr för två dagars tidsspillan.
M.S.-R. har till stöd för sitt överklagande sammanfattningsvis anfört följande. Eftersom han inte visste när förhandlingen i hovrätten skulle avslutas, köpte han en returbiljett för resa till London på morgonen dagen efter förhandlingen. En flygbiljett sent på kvällen den dag han hördes hade kunnat kosta minst det dubbla. Han har ytterligare en och en halv timmes resa från flygplatsen till bostaden i Roberts. Om han kommer till London för sent, måste han övernatta där. Han har haft ytterligare kostnader för måltider. Det belopp han har begärt för förlorad arbetsinkomst motsvarar en dags klientarvode.
Om en partssakkunnig hörs muntligen ska enligt 40 kap. 19 § andra stycket RB som huvudregel tillämpas vad som är föreskrivet om vittne. Ersättning till vittne som åberopas av åklagaren betalas enligt 36 kap. 24 § andra stycket av allmänna medel.
Närmare bestämmelser om ersättning finns i förordningen (1982:805) om ersättning av allmänna medel till vittnen, m.m. (1982 års förordning). Enligt 1 § andra stycket jämfört med 6 § första stycket 1 och 2 kan ersättningen avse nödvändiga kostnader för resa (reseersättning) och uppehälle (traktamente) samt mistad inkomst eller annan ekonomisk förlust (ersättning för tidsspillan).
Av 2 § i 1982 års förordning framgår att ersättningen ska beräknas med hänsyn till den bortovaro från arbetet och bostaden som skäligen krävs för inställelsen. Ersättning för uppehälle får enligt 4 § första stycket bestämmas till högst 60 kr per dag. Utgift för nattlogi ersätts enligt andra stycket i princip med det belopp som motsvarar skälig kostnad på orten för logi på hotell i mellanklass. Den som på grund av inställelsen mister inkomst eller gör annan ekonomisk förlust har enligt 5 § första stycket rätt till ersättning för tidsspillan med det belopp som svarar mot den faktiska förlusten, dock högst 700 kr per dag. Enligt paragrafens andra stycke kan, om det finns särskilda skäl, högre belopp för tidsspillan betalas till den som är bosatt på utrikes ort. Vad som kan utgöra särskilda skäl framgår inte av bestämmelsen.
Den som åberopas som vittne är skyldig att avlägga vittnesmål, om det inte föreligger någon omständighet som medför inskränkningar i vittnesplikten, t.ex. släktskap eller sekretess. Ett vittne som kallas till rätten för att höras ska enligt 36 kap. 7 § första stycket RB föreläggas vite för sin inställelse. Ett vittne som uteblir kan enligt 36 kap. 20 och 23 §§ hämtas till rätten eller åläggas ansvar för rättegångskostnad.
Det finns ingen allmän skyldighet att åta sig ett uppdrag som partssakkunnig. Den som har åtagit sig ett sådant uppdrag kan därför inte genom sanktioner i rättegångsbalken tvingas att fullgöra sitt sakkunniguppdrag. En partssakkunnig kan dock enligt allmänna regler om vittnesplikt vara skyldig att vittna om något han iakttagit i samband med en undersökning eller i annat sammanhang. (Se Barnes m.fl., Rättegångsbalken med suppl. t.o.m. oktober 2012, s. 40:26, och Gentry, Sakkunnigbeviset, 1991, s. 282 f., jfr s. 345.)
Bestämmelserna i rättegångsbalken om vite och hämtning är avfattade för svenska förhållanden. En person som är bosatt utomlands behöver i praktiken inte infinna sig här i landet för att vittna. Möjligheten att framtvinga en inställelse genom vitesföreläggande och polishämtning är i princip obefintlig. I ett sådant fall är den svenska domstolen därför normalt hänvisad till att försöka förmå den som önskas hörd att inställa sig frivilligt. Under vissa förutsättningar finns möjlighet att med stöd av internationella överenskommelser begära förhör inför domstol i den andra staten. Särskilda regler gäller för nordiska förhållanden, se lagen (1974:752) om nordisk vittnesplikt m.m.
För att en effektiv domstolsverksamhet ska möjliggöras är det angeläget att även vittnen och partssakkunniga som är bosatta utomlands kan höras i rättegången här. Det finns mot denna bakgrund goda skäl för en generös tillämpning av bestämmelsen i 5 § andra stycket i 1982 års förordning. Att en utomlands bosatt person som egentligen inte behöver inställa sig frivilligt gör det får anses utgöra särskilda skäl för att kunna frångå beloppsbegränsningen för tidsspillan. Ersättning kan då utgå med ett högre belopp efter vad rätten finner skäligt.
Av vad M.S.-R. har anfört framgår att det var befogat med två övernattningar på hotell. Han bör därför tillerkännas ersättning med ytterligare 1 295 kr för övernattning. Traktamente för dag kan enligt 4 § första stycket i 1982 års förordning inte bestämmas till högre belopp än 60 kr. M.S.-R. är emellertid berättigad till traktamente för ytterligare en dag. Hans yrkande om ersättning därutöver kan inte lagligen bifallas.
I enlighet med vad som har anförts föreligger särskilda skäl att tillerkänna M.S.-R. ersättning med ett högre belopp för tidsspillan än det av hovrätten beslutade. Den begärda ersättningen får anses skälig.
M.S.-R. ska därför tillerkännas ersättning med ytterligare 4 178 kr för tidsspillan.
HD tillerkänner, utöver vad hovrätten beslutat, M.S.-R. ersättning av allmänna medel för inställelse i hovrätten med 5 533 kr, varav 1 355 kr för uppehälle och 4 178 kr för tidsspillan.
HD:s beslut meddelat: den 6 mars 2013.
Mål nr: Ö 2441-11.
Lagrum: 5 § förordningen (1982:805) om ersättning av allmänna medel till vittnen, m.m.