En tilltalad åtalades för grovt häleri men dömdes för häleri av normalgraden. Domen har ansetts fällande vid tillämpning av 31 kap. 2 § RB. Den tilltalade har inte fått ersättning av allmänna medel för sin kostnad för egen bevisning.
Allmän åklagare väckte åtal vid Gotlands tingsrätt mot Quinn för grovt häleri med följande gärningsbeskrivning.
Quinn har mottagit, förvarat och innehaft bl.a. en stor mängd maskiner, verktyg, inredning till ett arbetsfordon och övriga arbetsredskap till ett sammanlagt värde överstigande 315 000 kr trots att han insett att godset varit frånhänt annan genom brott. Det hände någon gång mellan den 29 september 2019 och den 1 oktober 2019 vid Endre Svenskens 220 på Gotland, Region Gotland.
Brottet ska bedömas som grovt på grund av det höga godsvärdet.
Quinn begick gärningen med uppsåt.
Quinn förnekade gärningen. Han gjorde gällande bl.a. att samtligt gods haft ett värde ej överstigande 100 000 kr och att brottet därmed under alla förhållanden var att rubricera som häleri av normalgraden.
Tingsrätten (ordförande rådmannen Sanchez) anförde följande i dom den 4 mars 2020.
På anförda skäl fann tingsrätten att åtalet för häleri var styrkt och skulle bifallas. Tingsrätten fortsatte.
Vad så gäller godsvärdet och därmed rubriceringen har åklagaren åberopat värdering utförd av Ö.B. och vittnesförhör med densamme. Vid förhöret har framkommit att Ö.B. gjort sin värdering under viss brådska och han har själv förklarat att värderingen är osäker och att vissa föremål kan ha åsatts ett för högt eller för lågt värde. På grund av denna osäkerhet kan tingsrätten inte finna styrkt att godsvärdet uppgår till det riktvärde om ca fem basbelopp som brukar användas som en gräns mellan brott av normalgraden och grovt brott. Gärningen ska därför, som åklagaren också pläderingsvis anfört, rubriceras som häleri av normal svårhetsgrad.
Under rubriken ”Övrigt” anförde tingsrätten bl.a. följande.
Quinn har yrkat ersättning med 1 875 kr för kostnad för värdering utförd av P.M. Han har till stöd härför hänvisat till 31 kap. 2 § tredje stycket RB. Tingsrätten finner dock att någon rätt till ersättning inte föreligger vare sig med stöd av den bestämmelsen eller på annan grund. Yrkandet om ersättning ska därför avslås.
Tingsrätten dömde Quinn för häleri enligt 9 kap. 6 § första stycket 1 BrB till villkorlig dom och 70 dagsböter om 50 kr.
M.L:s yrkande om ersättning för värderingskostnad avslogs.
Quinn överklagade i Svea hovrätt och yrkade att han skulle få ersättning för kostnaden för en värdering som han hade låtit genomföra under handläggningen i tingsrätten. Som grund för yrkandet förde han fram i huvudsak att han hade begärt att åklagaren skulle ta in en objektiv värdering av godset i fråga, vilket åklagaren inte hade gjort och att det var fel av åklagaren att inte göra det, samt att det var först när han förebringade den aktuella värderingen som målet vände och åklagaren pläderade för att häleriet skulle ses som brott av normalgraden.
Hovrätten (hovrättslagmannen Aguilar samt hovrättsråden Johnson och Robinson, referent) avslog överklagandet i beslut den 27 juli 2020.
Åklagarens bedömning att inte ta in ytterligare bevisning i värderingsfrågan är inte ett sådant fel eller en sådan försummelse som medför att Quinn har rätt till ersättning för värderingskostnaden. Överklagandet ska därför avslås.
Quinn överklagade och yrkade att HD skulle tillerkänna honom ersättning av allmänna medel för bevisning i tingsrätten med 1 875 kr.
Riksåklagaren motsatte sig att hovrättens beslut ändrades.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Houston, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut.
1–5 överensstämmer i huvudsak med punkterna 1–4 i HD:s skäl.
Det finns inte några uppgifter i målet om att Quinn begärt att åklagaren skulle komplettera förundersökningen eller att åklagaren avslagit en sådan begäran ( jfr 23 kap. 18 b § RB).
Frågan i målet är om en tilltalad som döms för brott av normalgraden har rätt till ersättning för kostnaden för den motbevisning som han eller hon lagt fram i fråga om åklagarens påstående om grovt brott.
8–10 överensstämmer i huvudsak med punkterna 7 och 8 i HD:s skäl.
Enligt 23 kap. 18 a § RB ska den misstänkte och försvararen i samband med så kallad slutdelgivning underrättas om att de har rätt att begära att förundersökningen kompletteras. Av 18 b § samma kapitel följer att om en sådan begäran framställts ska kompletteringen ske, om det kan antas vara av betydelse för förundersökningen. Om begäran avslås ska skälen för det anges. Den misstänkte eller försvararen kan då enligt 19 § samma kapitel anmäla detta till rätten för prövning.
Anmälningar enligt 19 § är ovanliga. Genom bestämmelserna har den tilltalade och försvararen möjlighet att vältra över beviskostnaden till det allmänna genom att begära komplettering av utredningen. (Se Perez, Bevisning i brottmål, 2019, s. 71.)
Frågan om kostnaderna för den tilltalades bevisning kan inte ses som en isolerad kostnadsfråga. I stället måste man se också på behovet av att den tilltalade åberopar egen bevisning. Åklagarens bevisbörda, reglerna om att en förundersökning ska bedrivas objektivt och möjligheten för den misstänkte att begära att förundersökningen ska kompletteras erbjuder goda möjligheter för den som misstänks för brott att få den bevisning han eller hon önskar framlagd genom åklagarens eller rättens försorg. (Se prop. 1989/90:71, s. 67 f.)
Om en misstänkt anser att åklagaren uppvisar brister i sitt sätt att utföra sin talan genom att inte inhämta relevant och objektiv bevisning bör möjligheten att begära komplettering av förundersökningen enligt 23 kap. 18 b § RB utnyttjas.
Kravet för att få en sådan begäran bifallen – om det kan antas vara av betydelse för förundersökningen – är lågt ställt. Det är därför troligt att en misstänkt som har minsta fog för sin begäran i de flesta fall får denna bifallen. Staten kommer då att stå för kostnaden för den utredning som den misstänkte anser behövs.
Quinn har dömts för den åtalade gärningen. Att tingsrätten har rubricerat gärningen mildare än vad åklagaren yrkat innebär inte att domen kan anses friande i någon del ( jfr p. 9 och 10). Det finns alltså inte förutsättningar att tillämpa 31 kap. 2 § första stycket RB.
Det framgår av handlingarna i målet att slutdelgivning jämlikt 23 kap. 18 a § RB har skett. Quinn har vid detta tillfälle inte framställt någon begäran om komplettering av förundersökningen ( jfr 23 kap. 18 b § RB).
Quinn har företrätts av en offentlig försvarare som är ledamot av Sverig¬es advokatsamfund och som får förutsättas ha kunskap om de möjligheter som finns att framställa en sådan begäran. Att det inte har framställts en begäran om komplettering av förundersökningen får därför antas vara ett aktivt val.
Mot bakgrund av det lågt ställda krav som gäller för att få en sådan begäran bifallen ( jfr p. 15) är det troligt att den hade bifallits om den hade framställts. Quinn hade då inte behövt stå för kostnaden för bevisningen.
Quinn och hans försvarare har under förundersökningen ifrågasatt den av åklagaren inhämtade värderingen. Åklagaren har bevisbördan och om det finns några brister i bevisningen går det alltså ut över åklagarens talan. Det är också det som har skett i detta fall. Det kan dock inte sägas ha funnits en skyldighet för åklagaren att komplettera förundersökningen med ytterligare utredning, när det inte har framställts någon begäran om detta. Åklagaren kan därmed inte sägas ha begått något fel eller försummelse i fråga om vilken bevisning som inhämtades avseende godsets värde.
Vid denna bedömning har det varit riktigt att inte tillerkänna Quinn ersättning för värderingskostnaden. M.L:s överklagande ska därför avslås.
HD avslår överklagandet.
HD ( justitieråden Mitchell, Thomas, Jackson, referent, Navarro och Galvan) meddelade den 13 juli 2021 följande beslut.
Quinn åtalades för grovt häleri. Åklagaren gjorde gällande att det gods som åtalet avsåg hade ett sammanlagt värde överstigande 315 000 kr och att brottet skulle bedömas som grovt med hänsyn till godsets värde. Till stöd för påståendet om värdet åberopade åklagaren en promemoria där det beslagtagna godset värderades till sammanlagt drygt 315 000 kr och ett vittnesförhör med en person som var anställd hos målsäganden.
Quinn gjorde gällande att godsets värde var betydligt lägre och åberopade ett värderingsutlåtande och vittnesförhör med den person som tagit fram utlåtandet. Quinn yrkade ersättning för kostnaden för värderingen med 1 875 kr.
Tingsrätten dömde Quinn för häleri av normalgraden. Det vittne som hade åberopats av åklagaren uttalade vid vittnesförhöret att han gjort värderingen under viss brådska, att värderingen var osäker och att vissa föremål kunde ha åsatts ett för högt eller för lågt värde. På grund av denna osäkerhet ansåg tingsrätten att det inte var styrkt att godsets värde uppgick till ett så högt belopp att brottet skulle rubriceras som grovt häleri. Tingsrätten avslog M.L:s yrkande om ersättning för kostnaden för värderingen av godset.
Quinn överklagade tingsrättens beslut att inte tillerkänna honom ersättning för värderingskostnaden. Hovrätten har avslagit M.L:s överklagande.
Målet gäller den tilltalades rätt till ersättning av allmänna medel för bevisning. En första fråga är om Quinn ska anses ha dömts för brottet i den mening som avses i 31 kap. RB. Därutöver behandlas regeringsformens krav på att rättegångar ska genomföras rättvist.
Om den tilltalade döms för brottet i ett mål där åklagaren för talan, ska den tilltalade ersätta staten för det som betalats av allmänna medel i ersättning till försvarare. Den tilltalade ska också ersätta staten för kostnaden att hämta henne eller honom till rätten och för kostnaden för provtagning och analys av blod, urin och saliv som avser henne eller honom och som har gjorts för utredning om brottet. Ersättningsskyldigheten kan begränsas eller sättas ned med hänsyn till den tilltalades ekonomiska förhållanden. (Se 31 kap. 1 § RB.)
Möjligheten för en tilltalad att få ersättning av allmänna medel för sina rättegångskostnader regleras i 31 kap. 2 § RB. En tilltalad som frikänns kan få ersättning för bland annat sina kostnader för bevisning, förutsatt att kostnaderna varit skäligen motiverade för att den tilltalade skulle kunna ta tillvara sin rätt (första och andra styckena). En tilltalad som döms för brottet kan få ersättning för sådana kostnader om dessa vållats den tilltalade genom fel eller försummelse av åklagaren (tredje stycket). Om den tilltalade åtalas för flera brott och åtalet beträffande något brott ogillas, kan han eller hon få ersättning för sina kostnader i den delen även om han eller hon fälls till ansvar för annat brott ( jfr NJA II 1943 s. 402).
Utgångspunkten för bedömningen av om en dom är fällande eller frikännande är om den tilltalade kan anses ha gjort sig skyldig till ett brott som upptar de av åklagaren påstådda gärningsmomenten. Det innebär som huvudregel att den tilltalade ska anses ha dömts för brottet även om domstolen rubricerar den åtalade gärningen på ett annat sätt än åklagaren (se 30 kap. 3 § RB, jfr även Burns m.fl., Rättegångsbalken, suppl. 89, oktober 2020, s. 31:8).
Vid överklagande av ett mål gäller andra regler. Högre rätts dom ska anses fällande då den tilltalade döms till en strängare påföljd eller döms för brottet om han eller hon har frikänts i första instans. Vidare ska domen anses som fällande när den tilltalade har dömts för brottet och överklagandet inte leder till ändring av domen. (Se 31 kap. 10 §.)
Under förundersökningen ska det utredas, vem som skäligen kan misstänkas för brottet och om det finns tillräckliga skäl för åtal mot henne eller honom (se 23 kap. 2 § RB). En förundersökning ska bedrivas objektivt. Undersökningsledaren ska söka efter, ta till vara och beakta omständigheter och bevis som talar såväl till den misstänktes fördel som till hans eller hennes nackdel (se 3 § och 4 § första stycket).
På begäran av den misstänkte eller försvararen ska förhör hållas eller annan utredning inhämtas, om det kan antas vara av betydelse för förundersökningen. Om en sådan begäran avslås ska skälen för det anges. (Se 18 b §.) Den misstänkte och försvararen ska, i samband med så kallad slutdelgivning av förundersökningen, underrättas om att de har rätt att begära att förundersökningen kompletteras (se 18 a §).
Om undersökningsledaren har slutfört den utredning som han eller hon anser är nödvändig utan att bifalla en begäran om komplettering av förundersökningen eller om den misstänkte eller försvararen anser att det finns någon annan brist i utredningen, kan de anmäla detta till rätten. Rätten ska så snart det går pröva anmälan. (Se 19 §.)
De nu angivna reglerna ska bidra till att förundersökningen bedrivs objektivt och att den tilltalade får möjlighet att påverka vilken bevisning som tas fram. Bestämmelserna om den tilltalades möjlighet att få till stånd en komplettering av förundersökningen ska tillämpas generöst så att den misstänkte ges goda möjligheter att påverka underlaget för rättens prövning av åtalet. Rätten har också möjlighet att besluta att självmant kalla in ett vittne efter anmälan från den tilltalade. Ett sådant vittne får ersättning av allmänna medel på samma sätt som ett av åklagaren åberopat vittne. ( Jfr prop. 1989/90:71 s. 67 f.)
Den misstänkte har också rätt att själv komplettera den utredning som lagts fram i förundersökningen och att åberopa egen bevisning i rättegången. Han eller hon får då själv bekosta utredningen och förhöret. Om den tilltalade döms för brottet ersätts en sådan rättegångskostnad, enligt 31 kap. 2 § RB, bara om åklagaren har orsakat kostnaden genom fel eller försummelse (se p. 7).
Enligt 2 kap. 11 § andra stycket RF ska en rättegång genomföras rättvist. Utmärkande för en rättvis rättegång är bland annat att parterna är likställda i processen och att den ena parten inte gynnas på den andras bekostnad.
I rättsfallet ”RF och rättegångskostnaderna” NJA 2015 s. 374 slog HD fast att en enskild som vinner ett överklagat utmätningsmål som avser fordran på skatt, böter eller liknande har rätt till ersättning av staten för rättegångskostnader som har varit befogade med hänsyn till sakens beskaffenhet. De tillämpliga bestämmelserna i lagen (1996:242) om domstolsärenden innebar att det inte fanns förutsättningar att döma ut rättegångskostnader i ett sådant fall. HD konstaterade att det i vissa fall skulle strida mot 2 kap. 11 § andra stycket RF om den enskilde inte ges rätt till ersättning av staten för sina rättegångskostnader i ett allmänt utmätningsmål, t.ex. rörande skattefordringar.
En tilltalad som i första instans döms för ett brott, i den mening som uttrycket har i 31 kap. RB, kan alltså enligt bestämmelsen i 2 § tredje stycket få ersättning för sin rättegångskostnad bara om åklagaren har orsakat kostnaden genom fel eller försummelse. Det innebär alltså att en person som får avslag på en begäran om att förundersökningen ska kompletteras och därför själv bekostar en utredning riskerar att inte få kostnaden ersatt. Det sagda gäller även om den utredning som åberopas av den tilltalade leder till att brottet bedöms som ett lindrigare fall.
Det kan inte uteslutas att det kan uppstå situationer då den gällande ordningen kommer i konflikt med principen om att en rättegång ska genomföras rättvist. Det måste i sådana fall finnas möjlighet för den tilltalade att få skälig ersättning för sina beviskostnader.
Quinn har dömts för den åtalade gärningen. Att tingsrätten har rubricerat gärningen mildare än vad åklagaren yrkat innebär inte att domen kan anses friande. Det finns därför inte förutsättningar att tillämpa 31 kap. 2 § första stycket RB.
Quinn har då enligt 2 § tredje stycket rätt till ersättning för kostnaden för värderingen bara om åklagaren genom fel eller försummelse har orsakat den.
Varken Quinn eller hans försvarare har begärt att förundersökningen ska kompletteras. Ingen av dem har heller vid slutdelgivningen av förundersökningen haft någon annan erinran mot förundersökningen än att godset är för högt värderat. Både Quinn och hans försvarare har då också upplyst att de har gett en värderingsman i uppdrag att värdera godset.
Mot denna bakgrund kan kostnaden för M.L:s värdering av godset inte anses ha vållats honom genom fel eller försummelse av åklagaren. Han kan inte tillerkännas ersättning för sin rättegångskostnad heller på någon annan grund ( jfr p. 18).
Överklagandet ska därför avslås.
HD avslår överklagandet.