Fråga hur en domstol ska förhålla sig till utredningen i ett ärende rörande anordnande av förvaltarskap.
I ett handläggningsprotokoll den 6 november 2017 antecknade Varbergs tingsrätt följande.
C.A. är rullstolsburen och saknar talförmåga. Hon kommunicerar med hjälp av en ögonstyrd dator. Hon har haft sin mamma G.A. som god man sedan hon blev myndig, med uppgift att bevaka rätt, förvalta egendom och sörja för person. Under år 2015 blev C.A. sambo med M. som var en av hennes personliga assistenter. De var sambor fram till januari 2017. Relationen tog slut i april 2017, men de är fortfarande goda vänner.
Den 25 augusti 2017 fattade tingsrätten, efter ansökan från Överförmyndarnämnden i Varberg, interimistiskt beslut om att utse G.A. till förvaltare för C.A. med uppdrag att förvalta hennes egendom.
Överförmyndarnämnden i Varberg har yrkat att förvaltarskap anordnas för C.A. och att B.D. förordnas som förvaltare att bevaka hennes rätt och förvalta hennes egendom.
C.A. har motsatt sig att tingsrätten beslutar om förvaltarskap.
Överförmyndarnämnden har sammanfattningsvis anfört följande till stöd för ansökan. C.A. har ett omfattande hjälpbehov och är ur stånd att vårda sin egendom. Under C.A:s relation med M. blev hon ekonomiskt utnyttjad och det finns en påtaglig risk att hon fortsätter bli det. M. har ingått avtal i C.A:s namn utan hennes vetskap och/eller samtycke. Han har handlat dyra saker till sig själv i C.A:s namn, bland annat genom att förfalska hennes namnteckning. Köpen har lett till inkassokrav och påminnelser. Han har exempelvis köpt en herrklocka för cirka 40 000 kr, fiskeutrustning och jaktvapen.
C.A.
C.A. har sammanfattningsvis anfört följande. Hon är fullt normalbegåvad och det är frustrerande att hennes psykiska begåvning bedöms utifrån hennes fysiska handikapp. Hon är inte ur stånd att förvalta sin egendom. Hon förstår att hon har behov av hjälp för att klara det vardagliga livet, men klarar av att sköta sin ekonomi. Hennes hjälpbehov är tillgodosett genom redan anordnat godmanskap. Ett förordnande av förvaltarskap bör ske restriktivt eftersom det är en åtgärd som är av djupt ingripande natur.
Det är riktigt att hon och M. har spenderat mycket pengar. Det skedde framförallt i början av deras relation. Hon har till viss del samtyckt till att M. ingått avtal i hennes namn. Hon ifrågasätter inte Överförmyndarnämndens redovisning av utgifter hon haft för M:s räkning. Under relationen betalade C.A. av på ett lån om 94 000 kr som M. tagit. Detta belopp ska M. betala tillbaka och de har gjort upp en betalningsplan innebärande att han ska betala 3 000 kr per månad. Hon ångrar att hon blev av med så mycket pengar under relationen och önskar att hon kunde spola tillbaka tiden. Hon inser numera att det är fel att ge M. pengar eller köpa saker till honom, och har inte gjort det sedan i mars 2017.
Överförmyndarnämnden har gett in läkarintyg, e-postmeddelande, journalutdrag, en anonym anmälan och en åtagandehandling.
C.A. har gett in läkarintyg.
M. har gett in flera yttranden och bl.a. ifrågasatt varför Överförmyndarnämnden och C.A:s bank hindrar henne från att komma åt sina pengar. Han har även ringt till tingsrätten. Han har haft omfattande synpunkter på tingsrättens handläggning, Överförmyndarnämnden, rättegångsbiträdet och den gode mannen.
Tingsrätten har hållit sammanträde.
Tingsrätten (tingsfiskalen Thomas) anförde följande i beslut den 6 november 2017.
Om någon på grund av sjukdom, psykisk störning, försvagat hälsotillstånd eller liknande förhållande är ur stånd att vårda sig eller sin egendom, får rätten besluta om förvaltarskap för henne. Förvaltarskap får dock inte anordnas, om det är tillräckligt att godmanskap anordnas eller att den enskilde på något annat, mindre ingripande sätt får hjälp (se 11 kap. 7 § FB).
Av samtliga läkarintyg - och även av mötet med C.A. - framgår att hon är normalbegåvad och kan kommunicera på ett bra sätt med hjälp av sin ögonstyrda dator. Det är även uppenbart att hon har ett omfattande fysiskt hjälpbehov eftersom hon är rullstolsburen, saknar talförmåga och har begränsad rörelseförmåga.
Det är utrett att C.A. förlorat stora summor pengar under hennes relation med M. Pengarna har inte kommit C.A. tillgodo utan tycks ha gått till M:s konsumtion. Enligt Överförmyndarnämndens redovisning, som bekräftats av den gode mannen och av C.A. själv, så har M. ingått avtal i C.A:s namn. Ibland har detta skett utan C.A:s vetskap. Han har också gjort inköp i hennes namn. C.A. har ibland, men inte alltid, samtyckt till M:s åtgärder. Under våren 2017 sökte C.A. själv hjälp eftersom hon upplevde att hon förlorat kontrollen över sin ekonomi. Efter att relationen med M. tog slut har C.A:s ekonomiska situation stabiliserats. M. har dock vid åtminstone två tillfällen därefter gått med C.A. till banken och försökt hjälpa henne att göra uttag. Någon har även försökt göra internetinköp i C.A:s namn utan hennes vetskap.
Tingsrätten bedömer att C.A. blivit så påverkad av M. att hon - i relation till honom - är ur stånd att vårda sin egendom. Att så varit fallet medan deras relation pågick är enligt tingsrätten tydligt. Även efter att de flyttat isär har betydande summor tagits ut från C.A:s konto och förts över till M. Av M:s yttranden till tingsrätten framgår att han fortfarande försöker påverka C.A. Anled-ningen till att han varit på banken med C.A. och försökt få henne att ta ut pengar är oklar. Med den historik paret har borde M. inte alls vara inblandad i C.A:s ekonomiska beslutsfattande. Om C.A. verkligen förstått det och hade kunnat stå emot M. borde hon inte låta honom följa med och göra bankärenden. Det förefaller som att skälet till att C.A. inte spenderat ytterligare summor är att hennes mamma och Överförmyndarnämnden vidtagit åtgärder för att blockera hennes kontoåtkomst.
C.A. tycks ha blivit påverkad av M. nyligen. Senast i augusti följde han med henne till banken. Därefter har någon försökt göra inköp i C.A:s namn. Säkerligen kommer C.A. i framtiden komma ur denna situation och vara helt självständig i förhållande till yttre påverkan. I så fall behöver hon förmodligen inte längre ha förvaltare. Något krav på att den hjälpbehövandes tillstånd ska vara permanent finns inte för att förvaltare ska förordnas (se kommentaren till 11 kap. 7 § FB, Krueger m.fl., elektronisk version maj 2017).
Vidare finns skäl att nämna att det inte på något sätt är en förutsättning för förvaltarskap att den hjälpbehövande har bristande begåvning. Precis som C.A. gjort gällande kan gemene man utsättas för bedragare eller solochvårare. C.A:s fysiska hjälpbehov gör dock att hon är i en mer utsatt position än många andra. Av utredningen framgår att hon blivit ekonomiskt utnyttjad och att det finns en påtaglig risk att hon blir det igen. Hennes hjälpbehov kan inte tillgodoses på ett mindre ingripande sätt, varken vad gäller bevaka rätt eller förvalta egendom.
Tingsrätten beslutar, med stöd av 11 kap. 7 § FB, att anordna förvaltarskap för C.A. Till förvaltare förordnas B.D. med uppgift att förvalta C.A:s egendom och bevaka hennes rätt.
Det tidigare interimistiska beslutet ska inte längre gälla.
G.A. entledigas som god man i de delar av godmansuppdraget som avser att bevaka rätt och förvalta egendom.
C.A. överklagade i Hovrätten för Västra Sverige och yrkade att hovrätten skulle upphäva tingsrättens beslut att anordna förvaltarskap för henne.
Hovrätten (hovrättslagmannen Robertson, hovrättsrådet Wilson och tf. hovrättsassessorn Smith) anförde följande i beslut den 20 december 2017.
Av de skäl som tingsrätten har angett ansluter sig hovrätten till tingsrättens bedömning att C.A:s situation är sådan att hon för närvarande är ur stånd att vårda sin egendom. Det får anses finnas en beaktansvärd risk för att hon vidtar eller förmås att vidta rättshandlingar och dispositioner med sina tillgångar som kan vara skadliga för hennes egna intressen. Utredningen visar också att det inte är tillräckligt med ett godmanskap för att bevaka hennes rätt eller förvalta hennes egendom. Förvaltarskap ska anordnas för C.A. i den omfattning som tingsrätten bestämt. Tingsrättens beslut ska därmed fastställas.
Hovrätten fastställer tingsrättens beslut.
C.A. överklagade och yrkade att HD skulle upphäva hovrättens beslut att anordna förvaltarskap för henne.
Överförmyndarnämnden motsatte sig ändring av hovrättens beslut.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Wilson, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut.
Punkterna 1-4 överensstämmer med punkterna 1-4 i HD:s skäl.
Huvudfrågan i HD är om det är möjligt att anordna förvaltarskap för en person som är normalbegåvad och har förmåga att kommunicera med omvärlden men som har utfört rättshandlingar som varit till skada för hennes ekonomi. I målet aktualiseras också frågan hur domstolen ska förhålla sig till den bedömning som görs i läkarintyg eller annan likvärdig utredning om den enskildes hälsotillstånd som ska inhämtas i ärenden om anordnande av förvaltarskap.
Bestämmelser om anordnande av förvaltarskap finns i 11 kap. FB.
Enligt 4 och 7 §§ får rätten besluta att anordna förvaltarskap om någon på grund av sjukdom, psykisk störning, försvagat hälsotillstånd eller liknande förhållande är ur stånd att vårda sig eller sin egendom. Förvaltarskap får dock inte anordnas om det är tillräckligt att godmanskap anordnas eller att den enskilde på något annat, mindre ingripande sätt får hjälp. Förvaltarskapet ska anpassas till den enskildes behov i varje sär-skilt fall och får begränsas till att avse viss egendom eller angelägenhet eller egendom överstigande ett visst värde.
Anordnande av förvaltarskap innebär att den enskilde förlorar sin rättshandlingsförmåga inom det område som omfattas av förvaltarens uppdrag (9 §). Det är således en mycket ingripande åtgärd för den som beslutet berör. I förarbetena betonas det därför att det är av vikt att försiktighet iakttas vid anordnande av förvaltarskap och att den enskilde inte fråntas sin rättshandlingsförmåga i vidare utsträckning än som är befogat i det enskilda fallet. (Se NJA II 1924 s. 225 f., prop. 1974:142 s. 116 och prop. 1987/88:124 s. 144.)
Frågan om det finns förutsättningar att anordna förvaltarskap innefattar en bedömning i flera led. En första förutsättning är att den enskildes hälsotillstånd är sådant att det omfattas av begreppen "sjukdom, psykisk störning, försvagat hälsotillstånd eller liknande förhållande". En andra förutsättning är att den enskildes hälsotillstånd medför att han eller hon är ur stånd att vårda sig eller sin egendom. En sista förutsättning är att den enskildes hjälpbehov inte kan tillgodoses genom godmanskap eller annan mindre ingripande åtgärd.
De enda tillstånd som är av relevans för bedömningen av om det finns förutsättningar att anordna förvaltarskap är alltså de tillstånd som anges i 4 §. Tillståndet måste inte vara långvarigt eller permanent, men det torde inte komma ifråga att anordna förvaltarskap vid alltför kortvariga tillstånd. Både kroppsliga och psykiska sjukdomar kan ligga till grund för förvaltarskap. De psykiska svaghetstillstånd som kan motivera ett förvaltarskapsförordnande innefattar framför allt psykiska utvecklingsstörningar, åldersbetingade psykiska störningar och vissa psykiska sjukdomar. Allmän ålderdomssvaghet kan också i sig vara tillräckligt för att aktualisera förvaltarskap, liksom alkoholmissbruk eller narkotikamissbruk av allvarligt slag. (Se prop. 1987/88:124 s. 145 och 168.)
Genom en lagändring som trädde ikraft 1992 ersattes begreppet hämmad förståndsutveckling med psykisk störning. Begreppet psykisk störning omfattar psykiska sjukdomar och hämmad förståndsutveckling, dvs. tillstånd som kännetecknas av avvikelser i upplevelser och beteenden (se prop. 1990/91:194 s. 39 och 41 f.).
Rekvisitet ur stånd avser ett mer kvalificerat hjälpbehov än det krav som ställs upp för anordnande av godmanskap, dvs. att den enskilde behöver hjälp (jfr prop. 1974:142 s. 121). Rekvisitet tar sikte på den hjälpbehövandes förmåga i relation till hans eller hennes angelägenheter, dvs. huruvida det föreligger ett hjälpbehov i sig i det specifika ärendet. Hjälpbehovet ska alltså vara tämligen omfattande för att den enskilde ska bedömas vara ur stånd. (Se NJA II 1924 s. 225 f., prop. 1974:142 s. 69 och 116, samt Garrett, Ställföreträdare för vuxna. Kamrer el-ler handledare?, 2005, s. 189 ff.)
Kravet på att den enskildes hälsotillstånd ska medföra att denne är ur stånd att vårda sig eller sin egendom infördes för att tydliggöra att det är en absolut förutsättning som måste vara uppfylld för att det ska vara aktuellt med förvaltarskap. Att ett befintligt godmanskap inte fungerar, t.ex. om den enskilde vägrar lämna samtycke till en åtgärd som den gode mannen vill vidta, är alltså inte i sig tillräckligt för att förvaltarskap ska anordnas om inte förutsättningarna i övrigt är uppfyllda. (Se Lagrådets yttrande och föredragande statsrådet i prop. 1987/88:124 s. 230 f. och 250.)
Domstolen har ett ansvar att se till att ett ärende om förvaltarskap blir så utrett som dess beskaffenhet kräver och domstolen ska genom sin materiella processledning verka för att parterna för in den utredning som behövs (12 § lagen (1996:242) om domstolsärenden). Ärenden om förvaltarskap är indispositiva på det sättet att domstolen har det slutliga ansvaret för att ärendet blir tillräckligt utrett.
I 11 kap. 16, 17 och 17 a §§ FB finns det särskilda regler om inhämtande av utredning i ärenden om anordnande av förvaltarskap. Enligt 16 § ska rätten, om det inte är obehövligt, inhämta yttranden från vissa anhöriga, överförmyndaren och vårdinrättningar. Den som ansökan avser ska som huvudregel höras muntligen om det kan ske utan skada för honom eller henne och det inte är uppenbart att han eller hon inte förstår vad saken gäller. Enligt 17 § ska rätten hämta in läkarintyg eller annan likvärdig utredning om den enskildes hälsotillstånd. Enligt 17 a § får rätten uppdra åt överförmyndaren att hämta in yttranden enligt 16 § och utredning enligt 17 §. Denna möjlighet innebär dock ingen inskränkning i domstolens skyldighet att genom materiell processledning verka för att parterna för in den utredning som behövs (jfr NJA 2015 s. 851 p. 12).
Det finns inget krav på specialistkompetens hos den undersökande läkaren. Det är även möjligt att ersätta ett läkarintyg med ett yttrande från en vårdinrättning eller annan likvärdig utredning om den enskildes hälsotillstånd. Läkarintyget behöver inte heller ha utfärdats i det aktuella ärendet, ett färskt uttalande från en läkare som har gjorts för ett annat ändamål kan ibland godtas. (Se prop. 1987/88:124 s. 152 och 177 f.)
Enligt 5 kap. 2 § och 8 kap. 2 § socialstyrelsens föreskrifter (SOSFS 2005:29) om utfärdande av intyg inom hälso- och sjukvården m.m. ska läkarintyg enligt 11 kap. 17 § FB utfärdas av en legitimerad läkare och intyget ska utfärdas på en särskild blankett. Läkaren ska i intyget beskriva den enskildes nuvarande hälsotillstånd och de omständigheter som medför att den enskilde är ur stånd att vårda sig eller sin egendom. Läkaren ska också intyga om den enskilde är ur stånd att vårda sig eller sin egendom på grund av sjukdom, psykisk störning, försvagat hälsotillstånd eller liknande förhållande.
Det är av stor vikt att det görs en rättssäker prövning i ärenden om förvaltarskap. Europadomstolen har bl.a. i avgörandet mellan Ivinović och Kroatien (no. 13006/13, 18 september 2014) betonat att ett sådant allvarligt ingrepp i en enskilds personliga integritet som det innebär att beröva någon rättshandlingsförmågan endast kan vara berättigat under exceptionella omständigheter och efter prövning i ett förfarande som tillfredsställer höga krav på rättssäkerhet.
För svensk del har frågan om det är möjligt att överföra beslutanderätten i ärenden om anordnande av förvaltarskap till annan myndighet än domstol varit föremål för utredning vid några tillfällen. Det har dock betonats att det av rättssäkerhetsskäl är av vikt att ett beslut om en så pass ingripande åtgärd fattas av domstol. (Se prop. 1993/94:251 s. 155 f. och SOU 2007:65 s. 304.)
Utredningen om den enskildes hälsotillstånd är ett viktigt underlag för domstolens prövning av om det finns förutsättningar att anordna förvaltarskap. Framförallt är den bedömning som har gjorts av en läkare av vikt när domstolen prövar om den enskildes hälsotillstånd är sådant att det omfattas av begreppen i 4 § och om tillståndet medför att den enskilde är ur stånd att vårda sig eller sin egendom. Det är dock av vikt att domstolen inte tar läkarens bedömning för god. För att säkerställa en rättssäker prövning måste domstolen göra en självständig bedömning av alla omständigheter i ärendet för att avgöra om förutsättningarna för förvaltarskap är uppfyllda.
Om det läkarintyg som har inhämtats i målet är så pass bristfälligt att det inte kan ligga till grund för en bedömning av om det finns förutsättningar för förvaltarskap medför domstolens utredningsskyldighet enligt 12 § lagen om domstolsärenden att det kan finnas skäl att inhämta ytterligare utredning, om det behövs. Så torde vara fallet i ärenden där det, oaktat det bristfälliga läkarintyget, finns en befogad anledning att anta att den enskilde är i behov av förvaltare. I andra fall kan förhållandena vara sådana att en otillräcklig utredning istället medför att ansökan ska avslås.
Om utredningen visar att den enskilde på grund av sjukdom, psykisk störning, försvagat hälsotillstånd eller liknande förhållande är ur stånd att vårda sig eller sin egendom ska domstolen därefter pröva om det är tillräckligt att den enskilde istället får hjälp genom att godmanskap anordnas eller att den enskilde på något annat, mindre ingripande sätt får hjälp. En persons hälsotillstånd kan alltså vara sådant att han eller hon är ur stånd att vårda sig själv eller sin egendom men det är tillräckligt att personen får hjälp på annat sätt, exempelvis om det i det specifika fallet inte finns någon risk för kolliderande rättshandlingar. I ett sådant fall finns det alltså inte förutsättningar att anordna förvaltarskap utan det kan vara fullt tillräckligt att godmanskap anordnas för den enskilde. (Jfr prop. 1987/88:124 s. 145 och NJA 1978 s. 350.)
Av det läkarintyg som har upprättats i anledning av ansökan om förvaltarskap framgår det bl.a. att C.A. har ett fysiskt funktionshinder som medför att hon har ett omfattande vårdbehov. De omständigheter som enligt läkarens bedömning medför att hon är ur stånd att vårda sin egendom anges vara att hon mentalt inte har en helt realistisk syn på sin situation, sin ekonomi och sina allmänna förehavanden. Det nämns även att det otillbörligt har tagits ut pengar från hennes konto. Läkaren har intygat att C.A. är ur stånd att vårda sin egendom på grund av psykisk störning och försvagat hälsotillstånd. Någon ytterligare information om vad som har föranlett bedömningen att C.A. lider av en psykisk störning och ett försvagat hälsotillstånd finns inte i läkarintyget. I intyget anges det även att C.A:s begåvning är god och att hon har en mycket god förmåga att kommunicera med omvärlden på ett relevant sätt.
C.A. har också gett in ett läkarintyg till domstolen. I det intyget har en annan läkare bedömt att det vid samtal med C.A. inte har framkommit något som enligt honom tyder på att hon skulle ha en begåvning under normalnivå och att hon inte har någon form av begåvningshandikapp.
Det finns alltså inget i utredningen som visar att C.A:s fysiska funktionshinder påverkar hennes kognitiva förmåga. Det framgår också att C.A. har möjlighet att fatta beslut och kommunicera dem med omvärlden. Det finns inte heller något, utöver vad läkaren har intygat (p. 23), som indikerar att C.A. skulle lida av en psykisk sjukdom eller en hämmad förståndsutveckling. Det framgår slutligen inte heller att C.A:s hälsotillstånd är försvagat i den mening som avses i 4 § eller att det liknar något av de hälsotillstånd som anges i 4 §.
Tingsrätten och hovrätten har funnit att C.A. har blivit ekonomiskt utnyttjad av sin före detta sambo och att det har ingåtts avtal i hennes namn, ibland utan hennes vetskap. Det finns ingen anledning för HD att göra någon annan bedömning i den delen. Det finns inte heller någon anledning att ifrågasätta att C.A:s funktionshinder medför att hon är i en utsatt position. Det saknas dock utredning som visar att det finns ett samband mellan det faktum att C.A. har vidtagit skadliga rättshandlingar och hennes hälsotillstånd.
Mot bakgrund av att det finns kompletterande utredning i målet och vad som framgår av det läkarintyg som har upprättats i anledning av ansökan om förvaltarskap saknas det skäl att inhämta ytterligare utredning om C.A:s hälsotillstånd.
Utredningen i målet visar inte att C.A. på grund av sjukdom, psykisk störning, försvagat hälsotillstånd eller liknande förhållande är ur stånd att vårda sin egendom. Det saknas således förutsättningar att anordna förvaltarskap för henne. Hovrättens beslut ska därför upphävas.
HD upphäver hovrättens beslut att anordna förvaltarskap för C.A.
HD (justitieråden Norris, Smith, Long, Mckenzie, referent, och Wright) meddelade den 31 maj 2018 följande beslut.
C.A. har ett funktionshinder som innebär att hon inte kan prata och att hon är rullstolsburen. Hon kommunicerar med omvärlden med hjälp av en ögonstyrd dator. När C.A. blev myndig förordnades hennes mor som god man för henne med uppgift att bevaka hennes rätt, förvalta hennes egendom och sörja för hennes person.
Överförmyndaren har ansökt om att förvaltarskap ska anordnas för C.A. med omfattningen att bevaka hennes rätt och förvalta hennes egendom. Överförmyndaren har gjort gällande att C.A. har ett behov av hjälp, att hon är i en utsatt situation och att hennes hjälpbehov inte kan tillgodoses genom godmanskap. Överförmyndaren har vidare anfört att C.A. har blivit ekonomiskt utnyttjad av sin före detta sambo och att hon har en bristande insikt om sin ekonomiska situation och konsekvenserna av sitt ekonomiska handlande. Detta tillsammans med en utnyttjande omgivning och risken för att C.A. utför eller påverkas att utföra för henne skadliga rättshandlingar medför att hon är ur stånd att vårda sin egendom.
C.A. har motsatt sig att förvaltarskap anordnas för henne. Hon har anfört att hon är normalbegåvad och att hon inte är i behov av förvaltare. Hon har vidare anfört att hon är fullt medveten om att hon spenderade för mycket pengar under relationen med sin före detta sambo men att detta skedde medvetet från hennes sida.
Tingsrätten och hovrätten har bifallit överförmyndarens ansökan och anordnat förvaltarskap för C.A. med omfattningen att bevaka hennes rätt och förvalta hennes egendom. En förvaltare har förordnats att utföra uppdraget.
Den huvudsakliga frågan är hur en domstol ska förhålla sig till utredningen i ett ärende rörande anordnande av förvaltarskap.
Bestämmelser om anordnande av förvaltarskap finns i 11 kap. FB. Enligt 4 och 7 §§ får rätten besluta att anordna förvaltarskap om någon på grund av sjukdom, psykisk störning, försvagat hälsotillstånd eller liknande förhållande är ur stånd att vårda sig eller sin egendom. Förvaltarskap får dock inte anordnas om det är tillräckligt att godmanskap anordnas eller att den enskilde får hjälp på något annat mindre ingripande sätt.
Frågan om det finns förutsättningar att anordna förvaltarskap innefattar en bedömning i flera led. En första förutsättning är att den enskildes hälsotillstånd är sådant att det omfattas av begreppen "sjukdom, psykisk störning, försvagat hälsotillstånd eller liknande förhållande". Det är endast dessa tillstånd som är av relevans vid bedömningen. Tillståndet måste inte vara långvarigt eller permanent, men det kommer knappast ifråga att anordna förvaltarskap vid kortvariga tillstånd (se prop. 1987/88:124 s. 145 och 168).
En andra förutsättning är att den enskildes hälsotillstånd medför att han eller hon är ur stånd att vårda sig eller sin egendom. Det ska alltså föreligga ett orsakssamband mellan tillståndet och oförmågan. För att någon ska anses vara ur stånd att vårda sig eller sin egendom krävs ett mer kvalificerat hjälpbehov än det som måste föreligga för att godmanskap ska kunna anordnas (se prop. 1987/88:124 s. 230 f. och s. 250).
Domstolen ska genom sin materiella processledning verka för att parterna för in den utredning som behövs (se 12 § lagen, 1996:242, om domstolsärenden). Det är dock domstolen som har det slutliga ansvaret för att ärendet blir tillräckligt utrett.
I 11 kap. 16, 17 och 17 a §§ FB finns det särskilda regler om inhämtande av utredning i ärenden om anordnande av förvaltarskap. Enligt 17 § ska rätten hämta in läkarintyg eller annan likvärdig utredning om den enskildes hälsotillstånd. Rätten får enligt 17 a § uppdra åt överförmyndaren att hämta in bl.a. utredning enligt 17 §.
Det finns inget krav på specialistkompetens hos den undersökande läkare som utfärdar läkarintyget. Intyget kan ersättas med ett yttrande från en vårdinrättning eller med annan likvärdig utredning om den enskildes hälsotillstånd. Utredningen behöver inte ha tagits fram i det aktuella ärendet; exempelvis kan ett färskt uttalande från en läkare som har gjorts för ett annat ändamål godtas. (Se prop. 1987/88:124 s. 152 och 177 f.)
När läkare utfärdar intyg används som regel en särskild blankett. Där beskrivs den enskildes hälsotillstånd och de omständigheter som medför att den enskilde är ur stånd att vårda sig eller sin egendom. Läkaren intygar i förekommande fall genom att kryssa i rutor i blanketten att den enskilde är ur stånd att vårda sig eller sin egendom på grund av sjukdom, psykisk störning, försvagat hälsotillstånd eller liknande förhållande.
Anordnande av förvaltarskap innebär att den enskilde förlorar sin rättshandlingsförmåga inom det område som omfattas av förvaltarens uppdrag. Det är således en mycket ingripande åtgärd för den som beslutet avser. Mot denna bakgrund är det av vikt att försiktighet iakttas vid anordnande av förvaltarskap och att den enskilde inte fråntas sin rättshandlingsförmåga i vidare utsträckning än som är befogat i det enskilda fallet. (Se NJA II 1924 s. 225 f., prop. 1974:142 s. 116 och prop. 1987/88:124 s. 144.)
De krav som lagstiftningen ställer upp för prövningen är väl förenliga med det skydd för privatlivet som gäller enligt artikel 8 i europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Beträffande tillämpningen av den bestämmelsen har Europadomstolen betonat att ett sådant allvarligt ingrepp i en enskilds personliga integritet som det innebär att beröva en person rättshandlingsförmågan kan vara berättigat endast under exceptionella omständigheter och efter prövning i ett förfarande som tillfredsställer höga krav på rättssäkerhet (se Ivinović v. Kroatien, no. 13006/13, 18 September 2014).
Det är domstolen som ska bedöma om förutsättningarna för att anordna förvaltarskap är uppfyllda. Utredningen om den enskildes hälsotillstånd och om dennes oförmåga att vårda sig eller sin egendom är ett viktigt underlag vid den prövningen. Nor-malt finns det anledning för domstolen att vid sin bedömning fästa betydande avseende vid innehållet i ett läkarintyg. Detta gäller inte minst intyg som har upprättats i syfte att användas i ett ärende rörande frågan om förvaltarskap ska anordnas eller inte. Intyget är dock till sin natur ett sakkunnigutlåtande. Domstolen måste därför göra en egen bedömning av utlåtandets tillförlitlighet. Inte minst åligger det domstolen att pröva om de omständigheter som redovisas i intyget ger stöd för slutsatsen att det föreligger ett sådant tillstånd och en sådan oförmåga som enligt 11 kap. 4 och 7 §§ FB krävs för att anordna förvaltarskap.
Också den medicinska bedömningen av om det föreligger ett orsakssamband mellan hälsotillståndet och det förhållandet att den enskilde är ur stånd att vårda sig eller sin egendom har betydelse vid domstolens prövning. Frågan om vilket samband som ska krävas är en juridisk bedömning som ytterst ligger på domstolen.
Om den utredning som har inhämtats i målet är bristfällig eller annars ger ett otillräckligt underlag har domstolen normalt skäl att inhämta ytterligare utredning. Det kan dock förekomma fall där det, trots att utredningen är bristfällig, står klart att det inte finns förutsättningar för att anordna förvaltarskap; i sådana fall behöver utredningen inte kompletteras utan ansökan kan avslås på befintligt underlag.
I det läkarintyg som överförmyndaren har gett in tillsammans med ansökan om förvaltarskap har läkaren visserligen intygat att C.A. är ur stånd att vårda sin egendom på grund av psykisk störning och försvagat hälsotillstånd. Det finns dock inte något stöd för den slutsatsen i underlaget utan läkaren har hänfört sig till att "det finns en känsla att patienten mentalt inte har en helt realistisk syn på sin situation, sin ekonomi och sina allmänna förehavanden".
Av läkarintygen framgår vidare att C.A. har omfattande fysiska funktionshinder. Utredningen ger emellertid ingen anledning att anta att dessa funktionshinder påverkar hennes kognitiva förmåga eller hennes förmåga att fatta beslut.
Det nu anförda innebär att den föreliggande utredningen inte är sådan att det finns förutsättningar att anordna förvaltar-skap för C.A. Det finns inte heller skäl att inhämta ytterligare utredning.
Hovrättens beslut ska därför upphävas.
HD ändrar hovrättens beslut och upphäver beslutet om förvaltarskap för C.A.