Ett bolag med säte i USA innehar ett europeiskt patent med giltighet i Sverige. Patentet har ansetts grunda svensk domsrätt i mål angående negativ fastställelsetalan om patentets skyddsomfång. Det förhållandet att svaranden väckt talan angående patentintrång med yrkande om vitesförbud och intrångsersättning har inte ansetts böra föranleda att fastställelsetalan avvisas på grund av bristande fastställelseintresse.
I ett vid Stockholms tingsrätt anhängigt mål mellan det svenska företaget Alligator Bioscience AB (Alligator) och det amerikanska företaget Maxygen Inc. antecknade tingsrätten i protokoll den 6 april 2005 följande.
Maxygen innehar det europeiska patentet EP 0 752 008, benämnt DNA- mutagenes genom slumpvis fragmentering och återsammansättning. Patentet är giltigt bl.a. i Sverige.
Alligator har som grund för sin talan anfört bl.a. följande. Alligator har utvecklat och använder i Sverige en metod för framställning in vitro av muterade polynukleotider, kallad FINDTM (Fragment INduced Diversity). Maxygen hävdar att FINDTM omfattas av Maxygens nämnda patent, vilket Alligator bestrider. Ovisshet råder därför om huruvida det föreligger hinder eller inte mot Alligators verksamhet på grund av Maxygens patent. Ovissheten länder Alligator till förfång.
Alligator har yrkat att tingsrätten fastställer att det inte föreligger hinder för Alligator på grund av det europeiska patentet EP 0 752 008 att framställa eller använda muterade polynukleotider i enlighet med Alligators metod FINDTM.
Maxygen har yrkat att käromålet skall avvisas och som grund för detta gjort gällande att två olika rättegångshinder föreligger. Det ena är att tingsrätten inte är behörig att ta upp målet eftersom svensk domsrätt saknas och det andra att fastställelseintresse saknas.
Alligator har bestritt avvisningsyrkandet.
Parterna har anfört i huvudsak följande.
Genom ett brev daterat den 20 oktober 2004 underrättades Alligator om att Morgan ansåg att Alligator begick intrång i Maxygens patent genom sin marknadsföring av FIND-tekniken. I brevet uppmanades Alligator bl.a. att upphöra med de gärningar som enligt Morgan utgjorde patentintrång. Maxygen uppmanade också Alligator att närmare redogöra för FIND-tekniken samt att redovisa sina bestridandegrunder om Alligator inte vidgick intrång. Maxygen upplyste att rättsliga åtgärder i anledning av intrånget kunde komma att vidtas utan vidare förvarning om Alligator inte efterkom Maxygens uppmaningar.
I ett brev daterat den 3 november 2004 bestred Alligator att intrång begicks utan att redovisa grunderna härför. Inte heller lämnades några uppgifter om FIND-tekniken.
Ytterligare korrespondens förekom mellan parterna utan att Alligator lämnade uppgifter om FIND-tekniken eller om sina bestridandegrunder. Det måste därför ha stått klart för Hodges att Morgan avsåg att väcka en intrångstalan mot Alligator om Maxygens krav inte efterkoms. Trots detta väckte Alligator, utan att ha lämnat begärda uppgifter, denna talan en vecka efter brevet den 3 november 2004.
Fastställelsetalan rör ett utomobligatoriskt rättsförhållande.
Maxygen är ett amerikanskt företag som saknar anknytning till Sverige.
Käromålet är utformat så att det inte medger någon fullständig prövning av huruvida Alligator är skyldigt att ersätta Morgan för skada som uppstått eller kommer att uppstå som en följd av patentintrånget i fråga.
HD har i rättsfallet NJA 2000 s. 273 slagit fast att svensk domsrätt vid negativ fastställelsetalan av ifrågavarande slag inte kan grundas på bestämmelsen om forum delicti i artikel 5.3 i Luganokonventionen. Denna konvention är visserligen inte direkt tillämplig i målet. HD har emellertid i rättsfallet NJA 1994 s. 81 klargjort att ”Luganokonventionen får anses ge uttryck för vad som numera är internationellt vedertagna principer i fråga om kompetenskonflikter mellan domstolar i olika länder.”
Tingsrätten är således inte behörig att uppta målet till prövning.
Maxygen har den 27 december 2004 väckt talan mot Alligator om fullgörelse i anledning av det patentintrång som förevarande negativa fastställelsetalan avser. Det fastställelseintresse som Alligator åberopat har därför bortfallit. Genom den skriftväxling som förekommit mellan parterna måste det ha stått klart för Alligator att detta rättegångshinder skulle uppkomma.
Alligators talan avseende fastställelse av att intrång inte sker har föranletts av att Morgan på ett mycket aggressivt sätt hävdat att FIND- metoden utgör intrång i patentet. Aggressiva påståenden om intrång är ett vanligt motiv för att väcka en negativ fastställelsetalan. I vilken utsträckning Alligator kunde eller borde ha förutsett att Morgan skulle väcka en egen intrångstalan är helt irrelevant för frågan om avvisning när det är klarlagt att Maxygens aggressiva påståenden skapat en objektiv osäkerhet i intrångsfrågan.
Det är uppenbarligen lagstiftarens avsikt att svenska domstolar - och då Stockholms tingsrätt som specialforum - skall ha domsrätt över utländska innehavare av svenska patent såvitt gäller mål avseende t.ex. fastställelse av icke-intrång. Att svenska domstolar har domsrätt över utländska svarande i dessa mål är också den traditionella uppfattningen i den doktrin som det hänvisas till i NJA 2000 s. 273.
Luganokonventionen är inte tillämplig i detta fall. I fall när konventionen är tillämplig är utländsk domstol som har domsrätt enligt konventionen skyldig att pröva en väckt talan. En dom som har meddelats av utländsk domstol som har domsrätt enligt konventionen är också fullt ut erkänd och verkställbar i Sverige; domen ger således käranden avsett skydd mot intrångstalan avseende samma fråga. Utanför tillämpningsområdet för bindande internationella konventioner eller förordningar avseende domsrätt och erkännande/verkställighet av domar innebär avvisning av talan av nu aktuellt slag en form av déni de justice med beaktande av att det finns risk för att utländska domstolar i stater som inte är bundna av en konvention inte tar upp målet med hänsyn till att det rör omfattningen av utländska patenträttigheter som skall bedömas enligt utländsk rätt. En utländsk dom i ett sådant fall skulle inte heller erkännas och kunna verkställas i Sverige.
Den omständigheten att Morgan väckt en intrångstalan innebär inte att fastställelseintresse saknas på grund av rättskraftsfrågan. En talan och efterföljande dom avseende betalning av skadestånd på grund av patentintrång baserat på vissa historiska handlingar som utgör intrång i visst patent som ägt rum under viss tidsperiod har inte rättskraft i förhållande till en senare talan avseende skadestånd baserad på senare intrångshandlingar avseende samma patent. Det faktum att Morgan väckt en talan avseende skadestånd och förstörelse av vissa handlingar relaterade till påstått historiskt intrång i patentet eliminerar således inte Alligators intresse av att få intrångsfrågan som sådan slutligt avgjord för framtiden.
Intrångsmålet utgör ett indispositivt mål eftersom Morgan också yrkar vitesförbud. Detta innebär att Alligator inte har rätt till dom om Morgan återkallar intrångsmålet.
Maxygen har inte vid kontakterna med Alligator gjort några aggressiva påståenden om patentintrång.
I både nationell praxis och i praxis från EG-domstolen fastslås att bestämmelsen om forum delicti är en undantagsregel från huvudregeln om domsrätt och att undantag av detta slag måste tillämpas restriktivt.
Det kan inte vitsordas att Alligator skulle drabbas av någon form av déni de justice om talan avvisas. Det saknas stöd för påståendet att en utländsk domstol inte skulle ta upp en prövning av patenträttigheternas omfattning.
Det framgår att Maxygens intrångstalan tveklöst omfattar den metod som är föremål för prövning i förevarande mål.
En dom i ett mål om negativ fastställelse hindrar inte en senare intrångstalan. Det är en helt annan sak att den första domens bevisverkan ofta kommer att styra utgången i den senare rättegången.
Bevisverkan av en ogillande dom i ett intrångsmål och ett bifall till en talan om negativ fastställelse är densamma.
Om Morgan återkallar intrångsmålet har Alligator rätt till dom i de dispositiva delarna av målet. Detta framgår av rättspraxis.
Det vidhålls således att relevant fastställelseintresse saknas.
I sista hand görs gällande att svensk domsrätt föreligger enligt analogisk tillämpning av 10 kap. 8 § RB. Alligators fastställelsetalan skall vid sådan tillämpning anses ha väckts i anledning av en skadegörande handling ”bestående av Maxygens ombuds varningsbrev med upprepade och obefogade påståenden om intrång och hot om omedelbara rättsliga åtgärder”.
Om Morgan återkallar intrångsmålet har Alligator inte rätt till dom i de dispositiva delarna.
Tingsrätten (rådmannen Lopez) anförde i beslut samma dag:
Maxygen är ett amerikanskt företag med hemvist i USA.
I detta fall kan svensk domsrätt inte grundas på någon bindande internationell konvention. Fråga är således om svensk domsrätt kan föreligga i avsaknad av sådan konvention.
Rättsfallet NJA 2000 s. 273 handlar om negativ fastställelsetalan enligt 63 § andra stycket patentlagen. Kärande i målet var ett svenskt företag. Svarande i målet var ett norskt företag med hemvist i Norge. Luganokonventionen var således tillämplig. Den grundläggande forumbestämmelsen i konventionen finns i artikel 2 och innebär att talan skall väckas i det land där svaranden har sitt hemvist. I artikel 5.3 finns en undantagsbestämmelse som käranden hade åberopat till stöd för att svensk domsrätt förelåg; talan avseende skadestånd utanför avtalsförhållanden kunde väckas i den konventionsstat där skadan hade inträffat, även om svaranden hade sitt hemvist i annan konventionsstat. HD konstaterade att kärandens talan inte grundades på att någon skada inträffat, varför det inte var fråga om en talan som avsåg skadestånd och som väckts i den konventionsstat där en skada inträffat. Slutsatsen blev att artikel 5.3 i konventionen inte var tillämplig och att svensk domsrätt därför inte förelåg.
Bryssel- och Luganokonventionerna samt Bryssel I-förordningen anses ge uttryck för den principiella svenska synen på frågan om domstolsland i frågor som omfattas av konventionerna och förordningen. Det måste därför finnas utrymme för att tillämpa dessa analogt, om detta inte inskränker den svenska domsrätten (se Ingram, Svensk internationell privat- och processrätt, 6 uppl. s. 113).
Artikel 5.3 i Luganokonventionen har en motsvarighet i artikel 5.3 i Bryssel I-förordningen. Efter ändring av denna artikel i förordningen gäller numera att talan får föras vid domstolen i den ort där skadan inträffade eller kan inträffa.
I förevarande fall är käranden ett svenskt företag som påstås ha begått patentintrång i Sverige. Tvisten har därför stark anknytning till Sverige. Om talan inte får föras här föreligger risk för att talan överhuvudtaget inte kan prövas. Det är nämligen osäkert om amerikansk domstol skulle ta upp tvisten till prövning. Om amerikansk domstol skulle ta upp tvisten till prövning saknas bestämmelser om att domstolens dom blir gällande här; avgörandet är därför mindre värt.
Efter den nämnda ändringen i artikel 5.3 i Bryssel I-förordningen har förutsättningarna för att föra en negativ fastställelsetalan av detta slag vid forum delicti ändrats. Det krävs inte längre såsom redan framgått att skada har inträffat utan räcker med att skada kan inträffa. I doktrinen har Stewart uttalat att ändringen medför att det finns rimliga skäl för uppfattningen att en negativ fastställelsetalan av detta slag numera kan prövas vid forum delicti (Stewart, Brysselkonventionen, Luganokonventionen och Bryssel I-förordningen, 2002 s. 118). Tingsrätten anser att det finns fog för denna uppfattning.
Tingsrätten finner med beaktande av den nämnda ändringen i Bryssel I-förordningen och tvistens starka anknytning till Sverige att svensk domsrätt föreligger i detta fall.
Maxygen har hävdat att fastställelseintresse inte längre föreligger på grund av att Morgan väckt en intrångstalan om samma sak (FIND- tekniken). Förfångsrekvisitet skulle inte längre vara uppfyllt.
Varken i RB eller patentlagen finns någon bestämmelse om att en senare väckt fullgörelsetalan utgör hinder för en tidigare väckt fastställelsetalan. Frågan har dock berörts i doktrinen. Enligt Wagner har Young, Harper och Gonzalez redovisat skilda synpunkter i frågan (Wagner, Rättegångsbalken I s. 13:26). Young menar att det i vissa fall kan vara lämpligt att avvisa en väckt negativ fastställelsetalan när motparten omedelbart väcker en positiv fullgörelsetalan rörande betalningsskyldighet. Harper och Gonzalez har annan uppfattning. Lopez och Crosby har också berört frågan i Kommentar till RB, Häfte 2, Kapitel 10-14 s. 166 f. De anför följande: ”En annan situation där kärandens fastställelseintresse kan sättas i fråga är att käranden har väckt en negativ fastställelsetalan och svaranden genstämmer med en fullgörelsetalan angående prestationsskyldigheten. I denna fråga anser vi att - under förutsättning att svaranden gör invändning och att fastställelsetalans rättskraftverkningar inte går längre än fullgörelsetalan - den första talan bör avvisas på grund av rättegångshinder i form av bristande förfång. Avvisning bör dock ske först sedan genstämningen delgetts käranden (gensvaranden) och denne kan kräva dom enligt 5 § om svaranden (genkäranden) återkallar sin talan.”
Tingsrätten anser att den av Lopez och Crosby framförda åsikten är välgrundad. Rätt till dom enligt 13 kap. 5 § RB förutsätter dock att målet är dispositivt. Maxygens talan i intrångsmålet utgör inget rent dispositivt mål. Målet utgör ett s.k. blandmål som innehåller en indispositiv fråga (vitesförbud) och två dispositiva frågor (skadestånd och förstörelse). Fråga är hur detta påverkar situationen. Svea hovrätt har i ett beslut den 17 januari 2005 (i mål T 4605-04) berört problematiken med hantering av blandade mål. Frågan som var uppe i hovrätten gällde om ny bevisning i hovrätten skulle tillåtas i ett varumärkesmål där käranden under åberopande av intrång yrkade vitesförbud och skadestånd. Hovrätten uttalade att den rådande uppfattningen i doktrin och praxis torde vara att reglerna för indispositiva mål tillämpas på förfarandets yttre förlopp, medan reglerna för dispositiva mål tillämpas på processmaterialet i målets dispositiva delar. Hovrätten uttalade sig också om rättsfallet NJA 2000 s. 435 och anförde härvid bl.a. med hänvisning till ett uttalande av Gonzalez att det i doktrinen har hävdats att innebörden av detta rättsfall är att det inte är möjligt att dela upp ett mål om vitesförbud i en dispositiv och en indispositiv del; den för indispositiva mål gällande regeln i 13 kap. 5 § första stycket RB skall tillämpas vad avser målet i dess helhet. (Det skall anmärkas att regeln rätteligen finns i paragrafens andra stycke.)
Tingsrätten finner med stöd av det nyss anförda att Alligator inte är berättigad till dom om Morgan återkallar intrångsmålet eftersom hela målet bör ses som ett indispositivt mål vid tillämpning av 13 kap. 5 § RB. Detta leder till att fastställelseintresse måste anses föreligga i förevarande mål.
Tingsrätten finner på grund av det anförda att avvisningsyrkandet skall lämnas utan bifall.
Tingsrätten lämnar avvisningsyrkandet utan bifall.
Morgan överklagade i Svea hovrätt och yrkade att hovrätten med ändring av tingsrättens beslut skulle avvisa Alligators talan.
Hovrätten (hovrättslagmannen Douglas, hovrättsrådet Stout, referent, och tf. hovrättsassessorn Greer) anförde i beslut den 13 juni 2005:
Hovrätten delar i allt väsentligt den bedömning tingsrätten gjort. Uppfattningen att svensk domsrätt föreligger vinner ytterligare stöd av rättsfallet NJA 2004 s. 891 och Ingram, Juridisk Tidskrift 2004- 05 s. 674 ff. Hovrätten avslår därför överklagandet.
Maxygen överklagade och yrkade att HD skulle avvisa Alligators talan.
Alligator bestred ändring.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, rev.sekr. Warren, föreslog i betänkande följande beslut:
Maxygen är ett bolag med hemvist i USA, som innehar ett europeiskt patent som är giltigt bl.a. i Sverige. Alligator yrkade vid tingsrätten fastställelse av att hinder mot en av Alligator tillämpad teknik inte förelåg på grund av Maxygens patent. Liksom i de lägre instanserna har Morgan gjort gällande att käromålet skall avvisas på grund av dels att svensk domsrätt saknas, dels att en av Maxygen genstämningsvis anhängiggjord fullgörelsetalan utgör hinder mot Alligators fastställelsetalan.
När, som i detta fall, svaranden har sitt hemvist i ett land som varken är medlem i EG eller anslutet till någon av Bryssel- eller Luganokonventionerna skall domsrättsfrågan bestämmas i enlighet med svensk lag (se artikel 4.1 i Bryssel I-förordningen, artikel 4 i Brysselkonventionen och artikel 4 i Luganokonventionen). Bryssel- och Luganoreglerna anses emellertid ge uttryck för vad som numera är internationellt vedertagna principer i fråga om kompetenskonflikter mellan domstolar i olika länder, varför dessa regler bör kunna tillämpas analogt under förutsättning att en sådan tillämpning inte leder till en inskränkning av den svenska domsrätten (jfr Bogdan, Svensk internationell privat- och processrätt, 6 uppl. 2004 s. 113 med hänvisningar till NJA 1994 s. 81 och 2001 s. 800).
I rättsfallet NJA 2000 s. 273 fann HD att forumbestämmelsen i artikel 5.3 i Luganokonventionen inte var tillämplig på en fastställelsetalan av det slag som den som Alligator för i detta mål. Artikel 5.3 i Bryssel I-förordningen, som - liksom nyssnämnda konventionsbestämmelse - avser talan om skadestånd utanför avtalsförhållanden gör det emellertid möjligt att föra en sådan talan inte bara i den ort där skadan inträffade, utan även i den ort där skadan kan inträffa. Frågan om en talan av det slag som fördes i 2000 års fall skulle anses tillåten enligt förordningen är omdiskuterad i litteraturen och får betraktas som öppen (se t.ex. Maunsbach, Svensk domstols behörighet vid gränsöverskridande varumärkestvister - särskilt om Internetrelaterade intrång, 2005 s. 139 ff. och Thompson, Brysselkonventionen, Luganokonventionen och Bryssel I-förordningen, 2002 s. 117 f.).
Det anförda innebär att det i varje fall inte är självklart att svensk domsrätt i detta mål kan grunda sig på en analogisk tillämpning av Bryssel- eller Luganoreglerna. När det gäller EG-rätten förtjänar emellertid även följande att anmärkas. Enligt rådets förordning (EG) nr 40/94 av den 20 december 1993 om gemenskapsvarumärken skall en fastställelsetalan om att det inte föreligger intrång få föras i medlemsstaternas domstolar för gemenskapsvarumärken, om en sådan talan är tillåten enligt nationell lag (se artikel 92 b)). En sådan talan - som enligt 44 § varumärkeslagen (1960:644) är tillåten enligt svensk rätt - skall föras i den medlemsstat där svaranden har sitt hemvist eller driftställe eller, om svaranden varken har sitt hemvist eller driftställe i någon medlemsstat, i den medlemsstat där käranden har sitt hemvist eller driftställe (se artiklarna 93.1 och 93.2; jfr artikel 93.5). Följaktligen skulle Alligators talan ha fått föras i Sverige om den hade avsett ett gemenskapsvarumärke i stället för ett europeiskt patent.
Den europeiska patenträttskonventionen reglerar i princip endast europeiska patent på ansökningsstadiet och innehåller inte några bestämmelser som påminner om de ovan, i fråga om gemenskapsvarumärken, beskrivna. Sakligt sett förefaller det dock inte motiverat att låta bedömningen av domsrättsfrågan utfalla på olika vis i fråga om gemenskapsvarumärken å ena sidan och europeiska patent å den andra. Noterbart är också att kommissionens förslag av den 1 augusti 2000 till rådets förordning om gemenskapspatent, KOM 2000(412) - ett förslag som ännu inte antagits - förutsätter att en talan om att intrång inte skett skall få väckas mot den som har ett gemenskapspatent vid gemenskapens domstol för immaterialrätt (se artiklarna 30 och 34 i förslaget).
Den nationella bestämmelse som närmast skulle kunna åberopas till stöd för svensk domsrätt är 10 kap. 3 § första stycket andra meningen RB. Enligt denna får den som inte har känt hemvist i Sverige i tvist som rör lös egendom stämmas där egendomen finns. I NJA 2004 s. 891 betecknade HD frågan om och i så fall i vilken utsträckning immateriella rättigheter kan lokaliseras till något visst land på det sätt som avses i paragrafen som omstridd. HD, som i sammanhanget hänvisade till Brown, Om svensk domstols behörighet i internationellt förmögenhetsrättsliga mål, 1961 s. 163 ff., hade i rättsfallet inte anledning att ta ställning till frågan. Bogdan har i en kommentar till avgörandet anfört bl.a. att Murphy resonemang som tog sikte på varumärken berodde på att varumärken på dennes tid över huvud taget inte var utmätningsbara (se JT 2004 s. 674 på s. 678). Patenträtt kan utmätas. Såväl svenskt patent som europeiskt patent för Sverige kan pantsättas (se 12 kap.patentlagen (1967:837) och Allen/Zavala, Lärobok i immaterialrätt, 7 uppl. 2002 s. 250; jfr s. 46 f.). Mot denna bakgrund och med beaktande av vad som ovan anförts om den europeiska regleringen får övervägande skäl anses tala för att betrakta Maxygens patenträttigheter som lokaliserbara till Sverige på ett sådant sätt som avses i den nu diskuterade bestämmelsen (jfr till det anförda Bogdan i NIR 1980 s. 269 ff., särskilt på s. 272 f., och Thompson i Festskrift till Turner, NIR 2001 s. 139). Käromålet bör därmed inte avvisas på grund av bristande svensk domsrätt.
När det härefter gäller betydelsen av Maxygens genstämningsvis anhängiggjorda fullgörelsetalan gör HD följande bedömning.
I litteraturen har det framförts olika uppfattningar om och i så fall under vilka förutsättningar en senare väckt fullgörelsetalan bör föranleda avvisning av en tidigare väckt negativ fastställelsetalan. Det torde i allt fall inte komma ifråga att avvisa fastställelsetalan i en sådan situation såvida inte fullgörelsetalan medför att den ovisshet som käranden önskat få undanröjd genom sin fastställelsetalan inte längre kan anses lända käranden till förfång (se Nordh/Cunningham, Kommentar till RB, Häfte 2, Kapitel 10-14, 2004 s. 166 f.; jfr Fitger, Rättegångsbalken, s. 13:25 f. med där förekommande hänvisningar till Mann, Tran och Casey).
Maxygen framställde i sin genstämning - såvitt nu är av intresse - två yrkanden, nämligen dels att Alligator vid äventyr av vite skulle förbjudas att bl.a. använda den teknik som avsågs med Alligators negativa fastställelsetalan, så länge som Maxygens europeiska patent gäller i Sverige, dels att Alligator skulle förpliktas att betala ett engångsbelopp avseende intrångsersättning. Av rättsfallen NJA 2000 s. 435 I och II följer att Alligator, efter en eventuell återkallelse av Maxygens genstämning, åtminstone inte skulle kunna utverka dom i den del av målet som avser yrkandet om vitesförbud. Vid detta förhållande måste den ovisshet som Alligator önskat få undanröjd genom den negativa fastställelsetalan anses lända Alligator till förfång, även efter det att Alligator delgivits Maxygens genstämning. Därmed bör Alligators talan inte heller avvisas på nu behandlad grund.
På grund av det anförda skall det slut vartill hovrätten kommit fastställas.
HD fastställer det slut vartill hovrätten kommit.
HD (justitieråden Thomas, Wilkerson, Håstad, Dominguez och Wagner, referent) meddelade den 2 juni 2006 följande beslut:
Maxygen, som är ett bolag med hemvist i USA, innehar ett europeiskt patent giltigt i bl.a. Sverige. Alligator har vid Stockholms tingsrätt väckt talan mot Morgan med yrkande att tingsrätten skall fastställa att det inte föreligger hinder för Alligator på grund av Maxygens patent att använda en viss i Alligators verksamhet tillämpad teknik. Maxygen har gjort gällande att käromålet skall avvisas på grund av att svensk domsrätt saknas samt då det under alla förhållanden saknas ett fastställelseintresse eftersom Morgan har väckt en fullgörelsetalan mot Alligator angående patentintrång.
När, som i detta fall, svaranden har sitt hemvist i ett land som varken är medlem i EG eller anslutet till någon av Bryssel- eller Luganokonventionerna skall domsrättsfrågan bedömas i enlighet med svensk lag (artikel 4.1 i Bryssel I-förordningen, artikel 4 i Brysselkonventionen och artikel 4 i Luganokonventionen). I så fall kan vägledning sökas i de interna svenska forumreglerna, närmast 10 kap. RB.
Enligt 10 kap. 3 § första stycket andra meningen RB får den som inte har känt hemvist inom riket i tvist som rör lös egendom sökas där egendomen finns.
Tvisten rör omfattningen av Maxygens europeiska patent. Patentet gäller i Sverige och har här samma rättsställning som om det var meddelat av svensk patentmyndighet. Ett patent har ett förmögenhetsvärde och kan utmätas. Beträffande såväl svenskt patent som i Sverige gällande europeiskt patent talar starka ändamålsskäl för att det bör vara möjligt att i en sådan fråga som målet avser erhålla ett avgörande som är giltigt i Sverige. Med tillämpning av 65 § patentlagen (1967:837) föreligger en behörig svensk domstol. Mot denna bakgrund, och då några särskilda skäl inte talar häremot (jfr NJA 2004 s. 891), får Maxygens patent anses grunda svensk domsrätt. (Jfr t.ex. Smith, Lärobok i immaterialrätt, 8 uppl. s. 48 f. och 272 f., Bogdan, Svensk internationell privat- och processrätt, 6 uppl. s. 143, och Patent och varumärke i den svenska internationella privat- och processrätten, NIR 1980 s. 269 ff., särskilt s. 273 f., samt Brown, Om svensk domstols behörighet i internationellt förmögenhetsrättsliga mål, 1961 s. 163.)
Frågan blir då om Maxygens väckta talan bör föranleda att Alligators fastställelsetalan avvisas. Maxygen har i denna del gjort gällande att den ovisshet som råder om rättsförhållandet kommer att undanröjas genom prövningen av Maxygens talan, varför förutsättningarna i 63 § patentlagen för att fastställelsetalan skall få föras inte är uppfyllda.
Maxygen har i sin stämningsansökan - såvitt nu är av intresse - framställt två yrkanden, nämligen dels att Alligator vid äventyr av vite skall förbjudas att bl.a. använda den teknik som avses med Alligators negativa fastställelsetalan så länge Maxygens europeiska patent gäller i Sverige, dels att Alligator skall förpliktas att betala ett engångsbelopp avseende intrångsersättning.
En förutsättning för avvisning av Alligators fastställelsetalan är att Alligator i det fall Morgan återkallar sin talan har rätt till dom i saken (jfr Mann m.fl., Rättegång III, 6 uppl. s. 174). Såvitt avser yrkandet om vitesförbud föreligger ingen sådan rätt (jfr NJA 2000 s. 435). Däremot torde Alligator ha rätt till dom, ifall Morgan återkallar sin talan om intrångsersättning (jfr NJA 1985 s. 338). En dom skulle i detta fall emellertid inte ha rättskraft avseende anspråk på intrångsersättning i framtiden. Vid dessa förhållanden får det anses att den ovisshet som Alligator önskat få undanröjd genom den negativa fastställelsetalan länder Alligator till förfång även efter det att Alligator delgivits Maxygens stämningsansökan.
Överklagandet skall därför avslås.
HD avslår överklagandet.
HD:s beslut meddelat: den 2 juni 2006.
Mål nr: Ö 2773-05.
Lagrum: 10 kap. 3 § första stycket andra meningen RB och 63 § andra stycket patentlagen (1967:837).
Rättsfall: NJA 1985 s. 338, NJA 2000 s. 435 och NJA 2004 s. 891.