En kommunal byggnadsnämnd är inte motpart i ett ärende om återställande av försutten tid för att överklaga nämndens beslut att bevilja bygglov. Nämnden har inte rätt att överklaga ett domstolsbeslut om att återställa den försuttna tiden.
Stadsbyggnadsnämnden i Stockholms kommun beslutade den 10 juli 2019 att bevilja bygglov för balkonger och fönsterdörrar mot gatan på fastigheten Loket 17 i Stockholms kommun. Kungörelse om beslutet infördes i Post- och Inrikes Tidningar den 1 augusti 2019. Sista dag för att överklaga beslutet var den 29 augusti 2019.
Den 25 september 2019 överklagades bygglovsbeslutet av S.B., M.H. och L.R. Nämnden avvisade överklagandena som för sent inkomna. Avvisningsbesluten vann laga kraft.
S.B., M.H. och Young ansökte i Mark- och miljööverdomstolen om återställande av försutten tid. De anförde i huvudsak att de ansåg sig inte ha fått möjlighet att överklaga bygglovsbeslutet i tid, eftersom de inte hade fått kännedom om att beslutet meddelats.
Mark- och miljööverdomstolen (hovrättsråden Fisher, Martinez och Lara, referent) biföll i beslut den 17 november 2020 S.B:s, M.H:s och L.R:s ansökan och återställde den försuttna tiden för överklagande av Stadsbyggnadsnämnden i Stockholms kommuns beslut den 10 juli 2019. Detta innebar att S.B., M.H. och Young fick en ny tid för att överklaga beslutet. – Ett överklagande skulle ha kommit in till Stadsbyggnadsnämnden i Stockholms kommun inom tre veckor från meddelandet av beslutet, det vill säga senast den 8 december 2020.
Har någon försuttit den tid som gäller för överklagande av beslut och hade han eller hon laga förfall (giltig ursäkt) får, på ansökan av honom eller henne, den försuttna tiden återställas, se 42 § lagen (1996:242) om domstolsärenden och 58 kap. 11 § RB.
Ett beslut om att ge bygglov ska kungöras genom ett meddelande i Post- och Inrikes Tidningar. I meddelandet ska beslutets huvudsakliga innehåll och var beslutet finns tillgängligt anges. Det meddelande som kungörs ska enligt 9 kap. 41 b § första stycket plan- och bygglagen (2010:900), PBL, senast den dag då kungörandet sker skickas till 1) ägaren eller innehavaren av en särskild rätt till en tomt eller fastighet, som gränsar till den tomt eller fastighet som lovet avser, eller som skiljs åt från denna endast av en väg eller gata, och 2) övriga kända sakägare, om antalet inte är så stort att det skulle innebära större kostnader och besvär än vad som är försvarligt med hänsyn till ändamålet med meddelandet att skicka det till var och en av dem. Om något meddelande inte har skickats får det anses föreligga laga förfall (giltig ursäkt) vid ett för sent överklagande från en sakägare som inte på annat sätt har fått kännedom om beslutet (se rättsfallet NJA 2014 s. 267).
Bostadsrättshavare omfattas inte av meddelandeskyldigheten för ”innehavare av en särskild rätt till en tomt eller fastighet” i 9 kap. 41 b § första stycket 1 PBL. Berörda bostadsrättshavare kan däremot omfattas av meddelandeskyldigheten i 9 kap. 41 b § första stycket 2 PBL. Skyldigheten att skicka ett meddelande kan då inte fullgöras genom att det meddelande som kungörs endast skickas till bostadsrättsföreningen utan ska i dessa fall skickas direkt till bostadsrättshavaren.
Bygglov har beviljats för balkonger och fönsterdörrar mot gata på den byggnad där S.B., M.H. och Young har sina bostadsrättslägenheter. Det finns enligt Mark- och miljööverdomstolens uppfattning tillräckligt stöd i det tillgängliga materialet för att sökandena ska ses som sakägare vid prövning av deras ansökan om återställande av försutten tid.
Det är nämndens uppgift att utreda vilka övriga kända sakägare som ska underrättas. Nämnden har alltså i det avseendet en utredningsskyldighet. Endast när nämnden har gjort skäliga ansträngningar för att försöka utreda vilka sakägare som finns har den fullgjort denna utredningsskyldighet (se HD:s beslut den 2 juli 2020 i mål nr Ö 3722-19 ).
Såvitt framkommit har nämnden, utöver att titta på flygbilder och på handlingarna i målet, inte gjort några ansträngningar för att utreda vilka bostadsrättshavare som skulle kunna vara sakägare. Eftersom nämnden inte har fullgjort sin utredningsskyldighet får sökandena anses vara övriga kända sakägare och höra till den krets som ska meddelas bygglovsbeslutet enligt 9 kap. 41 b § PBL, om inte undantagsregeln i bestämmelsen är tillämplig.
Nämnden har angett vissa sakliga förhållanden som har legat till grund för bedömningen att den inte var skyldig att meddela sökandena om bygglovet. Av utredningen i målet framgår att bygglovet avser balkonger och fönsterdörrar mot gata på en byggnad som är placerad i ett område med flera andra fastigheter bebyggda med flerbostadshus. Även om det finns visst stöd för att antalet sakägare kan vara relativt stort går det inte av utredningen att utläsa hur många sakägare som finns eller på vilket sätt och i vilken grad dessa kommer att påverkas av åtgärden. Med hänsyn till detta kan det inte anses stå klart att det har varit möjligt att göra undantag från meddelandeskyldigheten med stöd av 9 kap. 41 b § första stycket 2 PBL.
Eftersom nämnden inte har skickat något meddelande om bygglovsbeslutet till sökandena och det inte med säkerhet går att fastställa att de på annat sätt har fått kännedom om nämndens beslut har de haft laga förfall (giltig ursäkt) för att inte ha överklagat beslutet i tid. Deras ansökan om återställande av försutten tid ska därför bifallas.
Stadsbyggnadsnämnden i Stockholms kommun överklagade och yrkade att HD skulle meddela prövningstillstånd och avslå S.B:s, M.H:s och L.R:s ansökan om återställande av försutten tid.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Bauer, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut.
Punkterna 1–6 överensstämmer med punkterna 1–6 i HD:s skäl.
Mark- och miljööverdomstolen prövar en ansökan om återställande av försutten tid när det gäller en stadsbyggnadsnämnds beslut om bygglov (se 6 kap. 1 § lagen [2010:921] om mark- och miljödomstolar).
Mark- och miljööverdomstolens beslut om återställande av försutten tid överklagas till HD som prövar överklagandet endast om HD har meddelat prövningstillstånd. Ett beslut får överklagas av den som beslutet rör, om det har gått honom eller henne emot (se 36 och 40 §§ lagen [1996:242] om domstolsärenden).
Vid mål i mark- och miljödomstolar är den förvaltningsmyndighet som först beslutat i saken den enskildes motpart sedan handlingarna i målet överlämnats till mark- och miljödomstolen (se 5 kap. 2 § första stycket lagen om mark- och miljödomstolar).
Bestämmelsen i 5 kap. 2 § första stycket lagen om mark- och miljödomstolar har sin motsvarighet i 7 a § förvaltningsprocesslagen, 1971:291, (se prop. 2009/10:215 s. 208) som kom till stånd genom 1996 års reform om tvåpartsprocess vid domstolsprövning av förvaltningsbeslut (se prop. 1995/96:22 s. 72 ff.).
Regleringen i 7 a § förvaltningsprocesslagen innebär att myndigheten intar motpartsställning och därmed en rätt att överklaga domstolens avgörande om det har gått myndigheten emot enligt reglerna i 33 §. Detta gäller emellertid inte i mål som överklagats från förvaltningsmyndighet direkt till kammarrätt som första domstolsinstans (se 7 a § andra stycket).
Myndigheten ges ställning som motpart även när endast ett processuellt beslut har överklagats, t.ex. ett beslut om avvisning eller avskrivning eller ett beslut som har meddelats under pågående handläggning hos förvaltningsmyndigheten angående jäv (se Lam, Förvaltningsprocesslagen m.m., 2020, Norstedts Juridik, kommentaren till 7 a §).
Att låta en beslutande nämnd inta partsställning motiverades med att den rätt att överklaga som följer med detta anses förbättra prejudikatbildning samt tillgodose behovet av att medverka i processen då ett avgörande från förvaltningsrätt uppfattas som materiellt felaktigt. Det ansågs vidare vara av vikt med ett motpartsinträde redan i dåvarande länsrätt då tyngdpunkten i rättskipningen skulle ligga i den första domstolsinstansen. (Se prop. 1995/96:22 s. 73 ff.)
Även den som inte är part kan tillerkännas klagorätt om beslutet påverkar klagandens rättsliga ställning eller annars rör ett rättsligt erkänt intresse hos klaganden. I vissa fall har också den som har ett beaktansvärt intresse i saken fått överklaga. (Se NJA 2020 s. 190 p. 13 med vidare hänvisningar.)
Regeringsrätten har i RÅ 2006 ref. 1 uttalat att bestämmelsen i 7 a § förvaltningsprocesslagen inte är tillämplig i ett fall där en kommunal nämnds beslut är föremål för en resningsansökan i kammarrätt. I målet hänvisade Regeringsrätten till rättsfallet RÅ 1996 ref. 37 av vilket det framgår att förfarandereglerna i förvaltningsprocesslagen inte kan anses vara genomgående
utformade på sådant sätt att de utan vidare kan tillämpas också vid handläggningen av mål avseende extraordinära rättsmedel.
Av förarbetena till lagen om mark- och miljödomstolar kan inte utläsas att någon ändring beträffande en byggnadsnämnds talerätt varit avsedd. Tvärtom framgår uttryckligen att bestämmelsen i 5 kap. 2 § första stycket motsvarar 7 a § förvaltningsprocesslagen (se p. 10).
Av det sagda följer att det inte heller i fallet med en byggnadsnämnd, vars ärende blir föremål för återställande av försutten tid i Mark- och miljööverdomstolen, kan bli aktuellt att ge byggnadsnämnden motpartsställning. Situationen påminner om den som gäller i ett mål som överklagats från förvaltningsmyndighet direkt till kammarrätt som första domstolsinstans; ett motpartsinträde fyller i en sådan situation inte samma funktion som det gör i den första domstolsinstansen (jfr p. 13).
Detta leder till slutsatsen att 7 a § förvaltningsprocesslagen och följaktligen 5 kap. 2 § första stycket lagen om mark- och miljödomstolar inte ska tillämpas då en byggnadsnämnds beslut är föremål för en ansökan om återställande av försutten tid i Mark- och miljööverdomstolen.
När en enskild har ansökt om återställande av försutten tid beträffande en byggnadsnämnds beslut och detta ska prövas i Mark- och miljööverdomstolen kan det dock ofta bli aktuellt att inhämta ett yttrande från byggnadsnämnden (jfr prop. 2009/10:215 s. 169 f.). Ett sådant förfarande får väl anses tillgodose det utredningsbehov som kan uppkomma i ett sådant mål.
S.B., M.H. och Young har i Mark- och miljööverdomstolen ansökt om återställande av försutten tid beträffande det av stadsbyggnadsnämnden meddelade beslutet. Bestämmelsen i 5 kap. 2 § första stycket lagen om mark- och miljödomstolar är inte tillämplig i den aktuella situationen. Nämnden har därför inte intagit någon motpartsställning i Mark- och miljööverdomstolen.
Mark- och miljööverdomstolens beslut att återställa den försuttna tiden får heller inte anses ha angått stadsbyggnadsnämnden på det sätt som krävs för att den ska ha rätt att klaga på beslutet, trots att den inte varit part. Stadsbyggnadsnämndens överklagande ska därför avvisas.
Ett överklagande från S.B., M.H. och Young ska ha kommit in till Stadsbyggnadsnämnden i Stockholms kommun inom tre veckor från dagen för HD:s beslut.
HD avvisar Stadsbyggnadsnämndens i Stockholms kommun överklagande.
Ett överklagande av Stadsbyggnadsnämndens i Stockholms kommun beslut den 10 juli 2019 (dnr 2019-06237) ska ha kommit in till Stadsbyggnadsnämnden i Stockholm inom tre veckor från dagen för HD:s beslut.
HD (justitieråden Roy, Phillips, Martin, Allen, referent, och Williams) meddelade den 18 maj 2021 följande beslut.
Stadsbyggnadsnämnden i Stockholms kommun beslutade sommaren 2019 att bevilja bygglov för balkonger och fönsterdörrar mot gata på fastigheten Loket 17 i Stockholms kommun. Kungörelse om beslutet infördes i Post- och Inrikes Tidningar den 1 augusti 2019. Sista dagen för att överklaga beslutet var den 29 augusti.
Den 25 september överklagades beslutet av S.B., M.H. och L.R. Stadsbyggnadsnämnden avvisade överklagandena som för sent inkomna. Avvisningsbesluten fick laga kraft.
S.B., M.H. och Young ansökte i Mark- och miljööverdomstolen om återställande av försutten tid enligt 42 § lagen (1996:242) om domstols-ärenden och 58 kap. 11 § RB. De anförde att de ansåg sig inte ha fått möjlighet att överklaga beslutet i tid eftersom de inte hade fått kännedom om bygglovsbeslutet.
Stadsbyggnadsnämnden yttrade sig i Mark- och miljööverdomstolen och anförde att eftersom antalet kända sakägare hade varit så stort, medförde en undantagsbestämmelse i plan- och bygglagen (2010:900) att det inte hade funnits någon skyldighet att underrätta alla kända sakägare.
Mark- och miljööverdomstolen har bifallit ansökan om återställande av försutten tid. Enligt domstolens bedömning har undantaget från underrättelseskyldighet inte varit tillämpligt och sökandena har därför haft laga förfall för att inte ha överklagat beslutet i tid.
Frågan i HD är huruvida Stadsbyggnadsnämnden, som har meddelat det aktuella bygglovet, har rätt att överklaga Mark- och miljööverdomstolens beslut att återställa den försuttna tiden för att överklaga beslutet om bygglov.
Ett kommunalt beslut att bevilja bygglov kan överklagas till länsstyrelsen, vars beslut i sin tur kan överklagas till mark- och miljödomstol (se 13 kap.3 och 6 §§plan- och bygglagen).
När en enskild överklagar en länsstyrelses beslut avseende ett överklagat bygglovsbeslut är huvudregeln att den kommunala nämnd som först har beslutat i saken är motpart till den enskilde i domstolen sedan handlingarna i målet har överlämnats till mark- och miljödomstol
(se 5 kap. 2 § första stycket lagen, 2010:921, om mark- och miljödomstolar). Bestämmelsen är utformad efter förlaga av 7 a § förvaltningsprocesslagen (1971:291), som dessförinnan var tillämplig i den aktuella typen av mål (jfr prop. 2009/10:215 s. 208).
Regleringen i 7 a § förvaltningsprocesslagen infördes genom 1996 års reform om tvåpartsprocess vid domstolsprövning av förvaltningsbeslut (se prop. 1995/96:22 s. 72 ff.). Utgångspunkten är alltså att den
först beslutande myndigheten får motpartsställning när ett förvaltningsbeslut ska prövas av domstol. Detta gäller emellertid inte beslut som överklagas direkt till kammarrätt som första domstolsinstans (se 7 a § andra stycket).
I de fall då den beslutande myndigheten får motpartsställning innebär det att myndigheten har rätt att överklaga domstolens avgörande om det har gått myndigheten emot (se 33 §). Det främsta skälet för att införa en överklagandemöjlighet för beslutsmyndigheten var en önskan att vidga utrymmet för prejudikatbildning. Utan reformen skulle flertalet av de mål i vilka den första domstolsinstansen ändrar ett förvaltningsbeslut i en för den enskilde gynnande riktning aldrig kunna bli föremål för prejudikat. Anledningen till att regleringen utformades så att motpartsinträde sker så snart målet hamnar i domstol var främst intresset av att tyngdpunkten i rättskipningen ska ligga i den första domstolsinstansen. En tvåpartsprocess ansågs medföra att utredningsmaterialet i målen blir fylligare. (Se prop. 1995/96:22 s. 73 ff. och 77 ff.)
När ett extraordinärt ärende avser ett avgörande från mark- och miljödomstol eller Mark- och miljööverdomstolen har den först beslutande myndigheten blivit motpart inom ramen för den ordinära processen. Myndigheten kommer då också att ha ställning som motpart i det extraordinära ärendet.
Om ett extraordinärt ärende avser ett beslut från en förvaltningsmyndighet är situationen en annan. Den först beslutande myndigheten har då ännu inte hunnit inträda som motpart i den ordinära processen. Det följer av ordalydelsen av bestämmelserna att 5 kap. 2 § lagen om mark- och miljödomstolar och 7 a § förvaltningsprocesslagen inte är direkt tillämpliga i extraordinära ärenden av detta slag.
Det starkaste skälet bakom införandet av reformen om tvåpartsprocess vid domstolsprövning av förvaltningsbeslut – intresset av ökat utrymme för prejudikatbildning – gör sig knappast gällande för det extraordinära förfarandet. Det finns också vissa likheter med situationen när en förvaltningsmyndighets beslut överklagas direkt till kammarrätt, dvs. då undantaget i 7 a § andra stycket förvaltningsprocesslagen är tillämpligt. Ett motpartsinträde fyller i dessa fall inte samma funktion som det gör i den första domstolsinstansen.
I rättsfallet RÅ 2006 ref. 1 uttalade Högsta förvaltningsdomstolen att bestämmelsen i 7 a § förvaltningsprocesslagen inte var tillämplig i ett fall där en kommunal byggnadsnämnds beslut var föremål för en resningsansökan i kammarrätt.
Det saknas anledning att se på 5 kap. 2 § lagen om mark- och miljödomstolar på något annat sätt. Bestämmelsen är således inte tillämplig när en kommunal nämnds beslut angrips genom ett extraordinärt förfarande i Mark- och miljööverdomstolen. Det anförda innebär att den kommunala nämnden inte blir motpart i Mark- och miljööverdomstolen i dessa fall och således inte har rätt att överklaga domstolens beslut på grund av partsställning i ärendet.
Även den som inte är part kan tillerkännas klagorätt om beslutet påverkar klagandens rättsliga ställning eller annars rör ett rättsligt erkänt intresse hos klaganden. För en kommunal byggnadsnämnd har ett sådant rättsligt intresse ansetts föreligga bl.a. om en länsstyrelse beviljar ett bygglov som nämnden har meddelat avslagsbeslut för. I vissa fall har också den som har ett beaktansvärt intresse i saken fått överklaga. (Se bl.a. RÅ 2006 ref. 1 och ”Bygglovet i Svartrå” NJA 2020 s. 190 p. 13.)
Det har varit riktigt av Mark- och miljööverdomstolen att inte behandla Stadsbyggnadsnämnden som motpart. Någon rätt för nämnden att i egenskap av part överklaga domstolens beslut föreligger inte.
Mark- och miljööverdomstolens beslut att återställa den försuttna tiden kan inte heller anses ha angått Stadsbyggnadsnämnden på det sätt som krävs för att nämnden ska ha rätt att klaga på beslutet trots att den inte varit part.
Stadsbyggnadsnämndens överklagande ska därför avvisas.
HD avvisar överklagandet.
HD ändrar Mark- och miljööverdomstolens beslut endast på så sätt att HD förordnar att ett överklagande från S.B., M.H. eller Young ska ha kommit in till Stadsbyggnadsnämnden i Stockholms kommun inom tre veckor från dagen för HD:s beslut.