Brottsrubricering och straffvärdebedömning av narkotikabrott (4 973 tabletter ecstasy).
Allmän åklagare väckte vid Solna tingsrätt åtal mot C.A.J. för grovt narkotikabrott (åtalspunkt 1) under påstående att denne den 5-6 juni 2011 i garaget under Mariagatan 1 B i Sundbyberg olovligen mottagit och/eller innehaft och/eller förvarat 4 973 tabletter ecstasy innehållande MDMA, som är narkotika. Brottet var enligt åklagaren grovt med hänsyn till att det avsett särskilt stora mängder narkotika.
C.A.J. erkände narkotikabrott av normalgraden. Enligt redogörelsen i tingsrättens dom uppgav han att en systembolagspåse med ecstasytabletter hade lagts i hans bil i garaget den 5 juni 2011 av personer som skulle hämta påsen följande dag. Han uppgav vidare följande. Han kände till att påsen innehöll ecstasytabletter men inte hur många, kanske upp till 1 000 tabletter. Personerna sa att den innehöll många tabletter. Om han hade känt till att det fanns nästan 5 000 tabletter i påsen hade han inte gått med på att förvara den. Han skulle själv få 50 tabletter. Han tittade inte i påsen. Han såg att det låg en ölflaska i påsen och antog att det låg fler öl i botten av påsen eftersom den var tung. Påsen var inte hopknuten. Han ansåg att bilen var ett säkert ställe att lägga påsen i.
C.A.J. åtalades också för andra brott.
Tingsrätten (ordförande rådmannen Sharp) meddelade dom den 28 november 2011.
Rörande åtalet för grovt narkotikabrott anförde tingsrätten i domskälen bl.a. följande.
C.A.J. har berättat att han inte tittade i påsen men att han visste att det fanns många ecstasytabletter i den, kanske upp till 1 000 stycken. Han har hävdat att han inte skulle ha befattat sig med påsen om han känt till att den innehöll 4 973 ecstasytabletter.
Ett i dessa sammanhang vanligt förekommande förfaringssätt är att gärningsmannen medvetet håller sig okunnig om vissa gärningsomständigheter, exempelvis innehållet i en påse som denne befattar sig med, för att i en eventuell senare rättegång kunna hävda att han inte kände till innehållet i påsen och att han inte skulle ha befattat sig med den om han hade förstått vad påsen innehöll.
Frågan i vilken utsträckning ett sådant förfaringssätt är framgångsrikt för gärningsmannen får, när det gäller uppsåtliga brott, ytterst besvaras med tillämpning av det s.k. likgiltighetsuppsåtet, som är uppsåtets nedre gräns.
För att likgiltighetsuppsåt ska föreligga i fråga om en gärningsomständighet krävs dels att gärningsmannen vid gärningstillfället insett/varit medveten om att det fanns en avsevärd risk för att gärningsomständigheten förelåg, dels att förekomsten av gärningsomständigheten inte utgjort ett relevant skäl för honom eller henne att avstå från gärningen. Enligt Olson är kravet på avsevärd risk uppfyllt om gärningsmannen tror eller antar att gärningsomständigheten föreligger (se Från Mason första formel till likgiltighetsuppsåt - Vad hände med tanken att uppsåtsläran borde reformeras? Juridisk tidskrift 2008-09 nr 2).
att han skulle få 50 tabletter som ersättning för att han förvarade påsen i två dygn.
C.A.J. har alltså, samtidigt som han uppgett att någon annan lade påsen i hans bil, uppgett att påsen inte var hopknuten, att den var tung, att den innehöll en tom ölflaska och att han på grund av påsens tyngd trodde att den innehöll fulla ölflaskor. Enligt tingsrättens bedömning kan C.A.J. inte ha hunnit göra alla dessa iakttagelser och dra alla dessa slutsatser under den korta tid som han, enligt sina egna och (en medåtalads) uppgifter, höll i påsen - - -. Enligt tingsrättens mening har C.A.J. gjort sina iakttagelser av påsen även vid andra tillfällen än det nyss nämnda. Någon teknisk bevisning som visar att han fysiskt befattat sig med påsen eller dess innehåll finns dock inte.
Enligt tingsrättens mening har C.A.J. under alla förhållanden - med hänsyn till sin kännedom om att påsen innehöll många tabletter och till påsens utseende - insett att det fanns en avsevärd risk för att påsen innehöll 4 973 ecstasytabletter. Han har trots denna insikt förvarat påsen i sin bil. Det finns inte något i utredningen som talar mot att C.A.J. skulle ha handlat på samma sätt om han varit säker på att påsen innehöll 4 973 ecstasytabletter. Han har inte ställt någon fråga om hur många tabletter som fanns i påsen eller gjort några andra försök för att ta reda på hur många tabletter som fanns i påsen. Förekomsten av 4 973 ecstasytabletter i påsen har alltså inte utgjort ett för C.A.J. relevant skäl att avstå från gärningen. C.A.J. ska därför dömas för att ha innehaft och förvarat sammanlagt 4 973 ecstasytabletter. Brottet ska av det skäl som åklagaren har angett bedömas som grovt.
Tingsrätten fann vidare att C.A.J. skulle dömas för bl.a. grova vapenbrott och grova brott mot lagen om brandfarliga och explosiva varor. Brotten avsåg befattning med bl.a. en automatkarbin med tillhörande patroner och ljuddämpare samt magasin och andra tillbehör, en kulsprutepistol med ljuddämpare, ett hagelgevär, en pistol med ljuddämpare, patroner, en gevärsgranat och en handgranat.
I frågan om påföljd för C.A.J. anförde tingsrätten i domskälen:
C.A.J. förekommer under ett avsnitt i belastningsregister. Avsnittet är från 2008 och avser trafikförseelser. Han är ensamstående och har arbete och bostad. Han använder cannabis regelbundet.
C.A.J. ska bland annat dömas för grovt narkotikabrott, narkotikabrott, två fall av grovt vapenbrott samt grovt brott mot lagen om brandfarliga och explosiva varor.
När det gäller straffvärdet för den grova narkotikabrottsligheten gör tingsrätten följande bedömning.
Enligt den tabell som finns i Miller och Anderson bok Studier i påföljdspraxis, 4:e uppl., s. 655, uppgår straffvärdet av ett innehav av ca 5 000 ecstasytabletter till fängelse i knappt åtta år. De tabeller där mängden narkotika omsätts till straffvärde har dock kritiserats av HD i en dom den 16 juni 2011 i mål nr B 5412-10 (NJA 2011 s. 357), särskilt när det gäller grova brott. HD har jämfört de olika tabellernas gränser mot grovt brott och konstaterat att tabellernas utformning inte är förenlig med de generella farlighetsbedömningar som HD har gjort av olika preparat. När det gäller ecstasy går enligt tabellen gränsen mot grovt brott vid 200 doser. Olson har i det särskilda yttrandet till domen angett att gränsen i stället bör dras vid drygt 1 000 doser. Detta har Göta hovrätt tagit fasta på i en dom den 12 juli 2011 i mål B 1638-11 och sänkt straffet för innehav av 350 gram MDMA från fängelse i sju år till fängelse i tre år. Göta hovrätts dom är överklagad och HD har beviljat prövningstillstånd. Det är oklart när målet i HD kommer att avgöras (Se numera NJA 2012 s. 115). Tingsrätten måste därför i nuläget utgå från de bedömningar som Göta hovrätt har gjort av straffvärdet.
På grund av det anförda bedömer tingsrätten att C.A.J:s innehav av 4 973 ecstasytabletter har ett straffvärde på fängelse i fyra år och att den samlade brottslighet som C.A.J. ska dömas för har ett straffvärde på fängelse i sex år.
Straffvärdet för den samlade brottsligheten är mycket högt. C.A.J. ska därför dömas till fängelse.
Tingsrätten dömde C.A.J. enligt 1 § 1 st. 4 och 6 samt 3 § narkotikastrafflagen (1968:64) för grovt narkotikabrott och dessutom enligt 9 kap. 1 § 2 st. vapenlagen (1996:67) för grovt vapenbrott, enligt 29 § lagen (2010:1011) om brandfarliga och explosiva varor för brott mot denna lag, grovt brott, enligt 1 § 1 st. 6 narkotikastrafflagen för narkotikabrott, enligt samma lagrum och 2 § narkotikastrafflagen för narkotikabrott samt enligt 2 §6 och 7 och 3 § 2 st.dopningslagen (1991:1969) för dopningsbrott till fängelse 6 år.
Både åklagaren och C.A.J. överklagade i Svea hovrätt.
Åklagaren yrkade att C.A.J. skulle dömas till ett längre fängelsestraff än det tingsrätten bestämt.
C.A.J. yrkade att fängelsestraffets längd skulle nedsättas.
Parterna bestred varandras ändringsyrkanden.
Hovrätten (hovrättsråden Jarvis, Mills, referent, tf. hovrättsassessorn Goodwin samt två nämndemän) anförde i dom den 31 januari 2012:
Genom tingsrättens i den delen inte överklagade dom är det slutligt avgjort att C.A.J. har gjort sig skyldig till de gärningar som tingsrätten har funnit honom övertygad om. Gärningarna ska rubriceras på sätt som tingsrätten har gjort.
Hovrätten delar tingsrättens bedömning när det gäller straffvärdet för det grova narkotikabrottet. Tingsrätten har funnit att det samlade straffvärdet för övrig brottslighet uppgår till fängelse i två år. Hovrätten, som tillämpar de principer som gäller vid bedömningen av straffvärdet vid flerfaldig brottslighet och som innebär bl.a. att till straffvärdet för det allvarligaste brottet läggs en efter hand minskande del av straffvärdet för vart och ett av de övriga brotten i ordning efter brottens allvar (se t.ex. NJA 2008 s. 359), ansluter sig till tingsrättens bedömning även i sistnämnda del. Den samlade brottslighetens straffvärde uppgår således till fängelse i sex år och tingsrättens dom ska därmed fastställas i fråga om påföljd.
Hovrätten fastställer tingsrättens dom.
C.A.J. överklagade och yrkade att HD skulle sätta ned fängelsestraffet.
HD meddelade prövningstillstånd såvitt gällde rubriceringen och straffvärdet av narkotikabrottet enligt åtalspunkt 1 samt påföljden för den samlade brottsligheten, allt med utgångspunkt i vad hovrätten funnit utrett. Frågan om meddelande av prövningstillstånd rörande målet i övrigt förklarades vilande.
Riksåklagaren medgav att fängelsestraffet sattes ned.
Målet avgjordes efter huvudförhandling.
HD (justitieråden Li, Baldwin Toijer, Merritt och Olson, referent) meddelade den 11 juli 2012 följande dom:
I enlighet med hovrättens i den delen inte överklagade dom ska C.A.J. dömas för grovt vapenbrott, brott mot lagen om brandfarliga och explosiva varor, grovt brott, narkotikabrott enligt 1 § narkotikastrafflagen, narkotikabrott enligt 2 § narkotikastrafflagen och dopningsbrott, ringa brott.
C.A.J. ska också dömas för narkotikabrottslighet bestående i att han olovligen har innehaft och förvarat 4 973 tabletter ecstasy. Målet gäller i HD i första hand frågan, hur denna narkotikabrottslighet ska bedömas och vilket straffvärde den har.
Ecstasytabletterna var förpackade i en systembolagspåse tillsammans med åtminstone en tom ölflaska. Enligt tingsrättens av hovrätten fastställda dom tog C.A.J. emot ecstasytabletterna genom att han tillät andra personer att lägga systembolagspåsen i bagageutrymmet i hans bil när den var uppställd i garaget till den fastighet där han bodde. C.A.J. förstod att påsen innehöll ecstasytabletter, men han visste inte hur många. Han trodde att det rörde sig om kanske upp till ettusen tabletter. C.A.J. uppgav vid tingsrätten att han inte skulle ha gått med på att ta emot och förvara tabletterna om han hade vetat att mängden uppgick till cirka 5 000. Domstolarna har emellertid kommit fram till att C.A.J. insåg att det fanns en avsevärd risk för att påsen innehöll så mycket som närmare 5 000 tabletter och att detta förhållande, dvs. att påsen faktiskt innehöll så många tabletter, inte utgjorde ett relevant skäl för C.A.J. att avstå från gärningen. Härigenom har den gärning som åtalet i denna del avser, dvs. innehav och förvaring av 4 973 tabletter ecstasy, omfattats av dels insiktsuppsåt (de ca ettusen tabletterna), dels likgiltighetsuppsåt (de övriga tabletterna) från C.A.J:s sida.
Av domstolarnas domar framgår att C.A.J:s uppdrag bestod i förvaring av narkotikan i ungefär ett dygn. För sin insats skulle C.A.J. få 50 tabletter. Några uppgifter om vilka personer i övrigt som var inblandade i narkotikahanteringen har inte kommit fram. Inte heller har det lämnats någon förklaring till att narkotikan förvarades hos C.A.J. eller över huvud taget beskrivits hur narkotikahanteringen bedrevs eller vad den syftade till.
Enligt 1 § första stycket narkotikastrafflagen döms bl.a. den som förvarar eller innehar narkotika, om gärningen sker uppsåtligen, för narkotikabrott. Straffskalan är fängelse högst tre år. Om brottet med hänsyn till arten och mängden narkotika och övriga omständigheter är att anse som ringa är straffskalan böter eller fängelse högst sex månader (2 §). Om brottet är att anse som grovt döms enligt 3 § för grovt narkotikabrott. Straffskalan är då fängelse lägst två och högst tio år. Vid bedömningen av om brottet är grovt ska särskilt beaktas om det har utgjort ett led i en verksamhet som har bedrivits i större omfattning eller yrkesmässigt, avsett en särskilt stor mängd narkotika eller annars varit av särskilt farlig eller hänsynslös art. Bedömningen ska grundas på en sammanvägning av omständigheterna i det särskilda fallet.
Straffskalorna för de olika graderna av narkotikabrott överlappar alltså varandra. Endast i mycket speciella situationer finns det emellertid skäl att för en lägre grad av ett brott döma till ett straff som ligger inom straffskalan för den högre graden (se NJA 2011 s. 675 I p. 18-20). Utgångspunkten är därför att den del av straffskalan för en viss grad av ett gradindelat brott som är gemensam med straffskalan för den närmast högre graden av brottet inte ska användas när straffet för den lägre graden av brottet ska bestämmas. (Se Olson, Att bestämma påföljd för brott, 2 uppl. 2012, s. 140 ff.)
Det som nu har sagts gäller när det är fråga om straffmätning för ett enda brott. Regeln i 26 kap. 2 § BrB, som föreskriver ett högre maximistraff vid flerfaldig brottslighet, kan dock ibland leda till att straffet för fler än ett brott av en lägre grad bestäms inom den med den högre graden av brottet gemensamma delen av straffskalan.
Ecstasy framkallar eufori och hallucinationer. Preparatet ingår i den farmakologiska huvudgruppen hallucinogener. Ecstasy har betydande likheter med amfetamin.
Under det senaste året har HD bedömt farligheten hos flera olika narkotiska preparat. I rättsfallet NJA 2011 s. 357 uttalade HD att den generella farligheten hos mefedron - som till sin kemiska struktur och sina farmakologiska effekter liknar såväl amfetamin som ecstasy - inte skiljer sig på något för straffvärdebedömningen i det målet avgörande sätt från amfetamins generella farlighet (p. 3 och 33). I rättsfallet NJA 2011 s. 675 kom HD fram till att MDPV och mefedron, liksom andra syntetiska katinoner, borde jämställas i farlighetshänseende. Slutsatsen blev att inget av dessa preparat skiljer sig från amfetamin på något för straffvärdebedömningen avgörande sätt i fråga om generell farlighet. Samma bedömning gjorde HD i rättsfallet NJA 2011 s. 799 (p. 5). Och i HD:s dom den 26 mars 2012 i mål B 4343-11 (NJA 2012 s. 144) uttalade domstolen (p. 21) att cannabis får bedömas som en mindre farlig narkotikasort än exempelvis amfetamin och som en avsevärt mindre farlig drog än kokain och heroin.
Tidigare har domstolarna gjort stor skillnad mellan ecstasy och amfetamin när det gäller frågan, hur narkotikabrott som har avsett dessa narkotikasorter ska bedömas (jfr t.ex. NJA 2003 s. 339 och NJA 2004 s. 354). Ecstasy har bedömts som ett avsevärt farligare preparat. HD påtalade i rättsfallet NJA 2011 s. 357 att den bedömning av ecstasys farlighet som har kommit till uttryck i de tabeller som har använts av domstolarna är anmärkningsvärd och inte förenlig med de generella farlighetsbedömningar som HD har gjort av olika preparat (p. 25). Och i domen den 23 mars 2012 i mål B 3851-11 (NJA 2012 s. 115) uttalade HD (p. 9) att det saknas hållfast stöd för att den skillnad i farlighetshänseende som finns mellan ecstasy och amfetamin är annat än begränsad. Denna HD:s slutsats gör det berättigat att i straffvärdehänseende behandla preparaten som tillhöriga samma kategori.
Genom rättsfallet NJA 2011 s. 357 tog HD avstånd från den straffvärdebedömning och den straffmätningstradition som hade utvecklats i domstolarna, särskilt när det gäller grova narkotikabrott (p. 26-28). HD framhöll, liksom domstolen för övrigt hade gjort tidigare (se NJA 2004 s. 354 och NJA 2008 s. 653), att även andra faktorer än sort och mängd ska beaktas vid bedömningen av ett narkotikabrotts svårhet, och att sådana faktorer ska tillmätas väsentlig betydelse. Rättsfallet har därefter följts upp med ytterligare avgöranden. Som HD har konstaterat i domen den 23 mars 2012 i mål B 3851-11 (p. 10) bör den mer nyanserade bedömningen av straffvärdet, som har kommit till uttryck i de senaste rättsfallen med början i NJA 2011 s. 357, omfatta samtliga narkotiska preparat när det gäller grova brott. Självfallet påverkas också i övrigt bedömningen av till vilken grad ett visst narkotikabrott hör och straffvärdet av brottet.
Av förarbetena till 3 § narkotikastrafflagen och av HD:s praxis framgår att beteckningen grovt narkotikabrott är avsedd för de allvarligaste gärningarna, sådana som ingår i en yrkesmässig eller organiserad narkotikahandel med inriktning på att i vinningssyfte sprida missbruk och utnyttja missbrukarnas beroende (se prop. 1980/81:76 s. 203 ff. samt bl.a. NJA 2011 s. 357 p. 8 och 15, och NJA 2011 s. 799 p. 9-11). Av HD:s praxis följer att bedömningen ska ske med beaktande av den roll som den tilltalade har haft när det gäller narkotikahanteringen i vidare mening, graden av delaktighet i hanteringen och, vid mer organiserad verksamhet, den ställning som den tilltalade har haft i organisationen. Av betydelse är vidare vilken insikt som den tilltalade har haft rörande narkotikahandelns organisation och hans eller hennes eget syfte med hanteringen. Även fördelningen av brottslighetens ekonomiska utbyte har betydelse. (Se t.ex. NJA 2011 s. 799 och HD:s dom den 26 mars 2012 i mål B 4343-11.)
Som har framgått av det föregående ska alltså bedömningen av narkotikabrott, både när det gäller gradindelningen och beträffande straffvärdet, ske på ett nyanserat sätt med beaktande av samtliga de omständigheter som är av betydelse. Särskilt ska observeras att vid en given sort är mängden narkotika endast en faktor bland andra som ska inverka på bedömningen. Mängdfaktorns relativa betydelse kan vara ganska stor vid mindre allvarlig brottslighet men betydligt mindre vid brottslighet av allvarligare slag. Redan vid brottslighet som straffvärdemässigt befinner sig strax under eller vid gränsen för grovt brott spelar sort och mängd en förhållandevis mindre roll, medan sådana omständigheter som yrkesmässighet, organisationsgrad, vinningssyfte och hänsynslöshet vid spridningen av narkotikan träder i förgrunden.
I detta sammanhang bör det observeras att innehav eller annan befattning med stora mängder narkotika i och för sig kan tala för att narkotikahanteringen har varit av det slaget, att det har rört sig om en yrkesmässig och organiserad verksamhet som har bedrivits i vinningssyfte eller i övrigt på ett hänsynslöst sätt. Att någon har hanterat en stor mängd narkotika behöver emellertid inte betyda att han eller hon har haft del i en verksamhet av nu angivet slag eller har känt till att en sådan har förekommit. Att den hanterade mängden narkotika har varit mycket stor är dock ett bevisfaktum som talar i denna riktning (se NJA 2011 s. 357, p. 28).
Att sort och mängd endast är faktorer bland andra av betydelse för ett narkotikabrotts svårhetsgrad hindrar inte att dessa ofta i praktiken bildar utgångspunkt för bedömningen (se NJA 2011 s. 357 p. 22). Men det är väsentligt att bedömningen inte stannar där. Det finns dock situationer i vilka bedömningsunderlaget begränsar sig till sort och mängd. Så torde inte sällan vara fallet när brottsutredningen pågår men likväl beslut måste fattas som innebär ett preliminärt ställningstagande till brottets svårhetsgrad. I inledningen av en brottsutredning är det ganska ofta så att det är känt eller någorlunda säkert kan bedömas vilken sort och ungefär vilken mängd narkotika som har hanterats medan större osäkerhet gäller beträffande omständigheterna i övrigt.
Om det i rättspraxis kan anges när ett narkotikabrott är att bedöma som grovt utifrån endast sort och mängd får domstolarna en utgångspunkt för sina bedömningar. Det skulle också underlätta ställningstagandet till sådana preliminära frågor där minimistraffet (fängelse två år) har betydelse. Det gäller fastän det står klart att den slutliga bedömningen, med hänsyn till vad som kommer fram i utredningen beträffande andra straffvärdepåverkande omständigheter, många gånger kan mynna ut i att brottet inte var av så allvarligt slag att den stränga straffskalan för grovt brott ska tillämpas. Omvänt kan det naturligtvis också inträffa att en första bedömning, grundad på endast sort och mängd, som går ut på att en gärning utgör narkotikabrott av normalgraden får ändras till att det rör sig om ett grovt brott när en mer komplett bild av gärningen framträder.
HD har i sin dom den 9 mars 2012 i mål B 4468-11 (NJA 2012 s. 70) kommit fram till att en tillfällig och kortvarig förvaring av cirka 488 gram amfetamin för en annan persons räkning inte utgjorde grovt narkotikabrott utan brott av normalgraden. HD framhöll vid sin bedömning att den tilltalade inte hade utlovats någon ersättning för förvaringen, även om han räknade med att dra fördelar av den. Domstolen pekade också på att, trots att den tilltalades inblandning i huvudmannens narkotikaverksamhet inte kunde anses betydelselös, delaktigheten var passiv och okvalificerad. Slutsatsen blev att brottet var av normalgraden och att straffvärdet motsvarade fängelse ett år sex månader. Domen tillåter slutsatsen att en hantering av cirka 500 gram amfetamin, vid sådana omständigheter som normalt förekommer vid hantering av en sådan mängd - och där det inte förekommer några omständigheter som talar i motsatt riktning - många gånger kan vara att bedöma som ett grovt brott.
För att det ska vara möjligt att jämföra olika preparat behövs det en gemensam måttenhet. Som sådan måttenhet brukar användas vad som har kommit att kallas den normala ”missbruksdosen”. Med denna menas då inte den dos som en tillvand användare (missbrukare) normalt intar, utan den dos som normalt behövs för att en inte tillvand person ska uppleva ett rus. Den dos som en missbrukare kan behöva för att uppleva ett rus kan vara många gånger större än en på detta sätt definierad ”missbruksdos”.
Missbruksdosens storlek är beroende av ett flertal faktorer såsom koncentrationen av verksam substans och användarens personliga egenskaper. Det är därigenom förenat med betydande svårigheter att i det enskilda fallet ange vad som är en missbruksdos (se NJA 2011 s. 357 p. 24). Detta hindrar dock inte att det i rättstillämpningen måste göras vissa generella antaganden om vad en missbruksdos är.
I rättspraxis har man i allmänhet antagit att en missbruksdos av amfetamin är cirka 0,1 gram (se Olson och Floyd, Studier rörande påföljdspraxis m.m., 2009, s. 642). Med denna utgångspunkt motsvarar 500 gram amfetamin cirka 5 000 missbruksdoser.
Ecstasy och amfetamin hör till samma kategori i straffvärdehänseende (se p. 10). Det finns därför inte skäl att göra någon skillnad mellan dessa preparat i fråga om det antal missbruksdoser som vid en preliminär uppskattning motiverar antagandet att det rör sig om ett grovt narkotikabrott. En ecstasytablett får anses svara mot en missbruksdos. Innan tillräckligt underlag för en sammanvägd och slutlig bedömning föreligger bör då, om inga andra omständigheter av betydelse har kommit fram, cirka 5 000 tabletter ecstasy eller motsvarande mängd pulver mera generellt kunna tas som riktpunkt för att det rör sig om ett grovt brott.
Att HD har angett utgångspunkter avseende sort och mängd till stöd för en första bedömning av om det rör sig om ett grovt brott har huvudsakligen praktiska skäl för sig. Det ska på nytt poängteras att den slutliga samlade bedömningen av omständigheterna i det enskilda fallet många gånger kan leda till ett annat resultat (jfr här t.ex. HD:s dom den 9 mars 2012 i mål B 4468-11).
I detta fall rör det sig om en stor mängd ecstasy. En bedömning utifrån endast sort och mängd leder till att det skulle kunna röra sig om ett grovt narkotikabrott. Vid bedömningen bör dock beaktas att C.A.J:s brottslighet inskränker sig till en mycket kort tids förvaring av narkotikan. Hans delaktighet har i och för sig varit självständig, men samtidigt passiv och okvalificerad. Visserligen skulle C.A.J. för sin insats få ersättning i form av tabletter, men han hade inte någon del i vinningen av brottsligheten.
När det gäller mängden tabletter, döms C.A.J. i stor utsträckning med tillämpning av principerna för likgiltighetsuppsåt (se p. 3). Situationen vid brottet var dock inte sådan att detta förhållande i någon nämnvärd grad inverkar på straffvärdet (jfr prop. 1987/88:120 s. 81).
Sammantaget är omständigheterna inte sådana att brottet bör bedömas som grovt. C.A.J:s gärning ska alltså bedömas som narkotikabrott av normalgraden. Straffvärdet motsvarar fängelse ett år sex månader.
Vid bestämmandet av den samlade brottslighetens straffvärde ska straffvärdet av narkotikabrottet avseende 4 973 tabletter ecstasy läggas till grund. Till detta ska läggas en del av straffvärdet av den övriga brottsligheten. Resultatet blir ett straffvärde som motsvarar fängelse två år sex månader.
Den samlade brottslighetens straffvärde är så högt att det råder en mycket stark presumtion för fängelse som påföljd. Någon omständighet som talar emot ett fängelsestraff utmätt efter straffvärdet finns inte. Detta innebär att påföljden ska bestämmas till fängelse två år sex månader.
HD finner inte skäl att meddela prövningstillstånd i målet i övrigt.
dels sätter ned fängelsestraffet för den samlade brottsligheten till två år sex månader.
HD meddelar inte prövningstillstånd i målet i övrigt.
Justitierådet Vargas var skiljaktig i fråga om motiveringen så som framgår av följande yttrande.
Enligt min mening ska punkterna 15-22 i domskälen utgå och punkten 23 ha följande lydelse.
C.A.J:s brottslighet inskränker sig till en kort tids förvaring av narkotikan. Hans delaktighet har i och för sig varit självständig, men samtidigt passiv och okvalificerad. Visserligen skulle C.A.J. för sin insats få ersättning i form av tabletter, men han hade inte någon del i vinningen av brottsligheten. Det rör sig om en stor mängd ecstasy.
HD:s dom meddelad: den 11 juli 2012.
Mål nr: B 965-12.
Lagrum: 1 och 3 §§narkotikastrafflagen (1968:64).
Rättsfall: NJA 2003 s. 339, NJA 2004 s. 354, NJA 2008 s. 653, NJA 2010 s. 592, NJA 2011 s. 357, NJA 2011 s. 675, NJA 2011 s. 799, NJA 2012 s. 70, NJA 2012 s. 115 och NJA 2012 s. 144.