Skadestånd vid partiell skada på byggnad.
Länsförsäkringar Skåne - ömsesidigt förde vid Lunds tingsrätt den talan mot J.J. som framgår av tingsrättens dom.
Tingsrätten (rådmannen Zhang) anförde i dom den 20 april 2011 följande.
Den 3 augusti 2007 blev en större ekonomibyggnad på Häckeberga gård i Genarp brandskadad. Byggnaden, som ursprungligen är uppförd på senare delen av 1800-talet, består av tre delar: häststall, loge samt två stall, ett för hästar och ett för kor. Branden startade i häststallets loft genom att J.J., då tio år gammal, lekt med tändstickor och tänt eld på en hög med halm eller hö.
Gårdens ägare, Häckeberga Säteri AB, hade försäkring hos Marquez (Länsförsäkringar). Med anledning av brandskadan har Palmer betalat försäkringsersättning med 4 000 000 kr, varav 3 847 925 kr avser reparationskostnad, 51 000 kr avseende avbrottsersättning, 20 475 kr för Häckeberga Säteri AB:s eget arbete och 80 600 kr avseende ersättning till tre försäkrade hyresgäster i häststallet för det lösöre som de förvarade i häststallet och som förstördes i branden.
Länsförsäkringar har riktat krav mot J.J. för den ersättning som betalats med anledning av branden. J.J. har genom sina vårdnadshavare en ansvarsförsäkring hos Folksam. Folksam har den 25 mars 2010 - efter det att talan väckts - för J.J:s räkning betalat 51 000 kr avseende avbrottsersättning, 20 475 kr för Häckeberga Säteri AB:s eget arbete och 80 600 kr avseende ersättning till tre försäkrade hyresgäster i häststallet för det lösöre som de förvarade i häststallet, sammanlagt 152 075 kr.
Parterna har inte kunnat komma överens vilka principer som ska tillämpas när det gäller beräkningen av det återstående belopp som J.J. ska betala genom Folksam. De är dock ense om att Palmer har betalat 3 847 925 kr för reparationen av den delvis skadade ekonomibyggnaden. Tvisten i målet har sin grund i ett värderingsutlåtande som är upprättat den 23 april 2010 av civilingenjörerna och auktoriserade fastighetsvärderarna U.L. och C.M. Till sin hjälp har de i sin tur anlitat byggnadsingenjören P.P. Utlåtandet går sammanfattningsvis ut på att ekonomibyggnaden vid skadetillfället hade ett så kallat dagsvärde: ett återstående värde på 1 500 000 kr. Byggnadens dagsvärde har bestämts med utgångspunkt från en beräkning av att en helt ny likvärdig byggnad uppförs med samma funktion och till billigaste möjliga pris, vilket bedöms kosta 4 700 000 kr. Reducering har därefter vid beräkningen gjorts med årliga avskrivningar genom avdrag för ålder och bruk så att det återståendet värdet blivit 30 procent av den totala kostnaden för återuppbyggnad. I utlåtandet har vidare reparationskostnaden utifrån olika modeller beräknats till 3 200 000 kr sedan hänsyn tagits till ett avdrag på 15 procent för värdeökning, vilket motsvarar en total reparationskostnad på omkring 3 800 000 kr.
Länsförsäkringar har yrkat att tingsrätten förpliktar J.J. att till Länsförsäkringar betala 3 847 925 kr jämte ränta -  -  -.
J.J. har erkänt att han utan jämkning är skadeståndsskyldig och medgett att han sedan hänsyn tagits till redan erlagda 152 075 kr ska betala 1 500 000 kr samt följaktligen motsatt sig att betala högre belopp. Han har accepterat beräkningen av räntan.
Länsförsäkringar godtar inte att J.J. endast ska betala 1 500 000 kr. Det faller på sin egen orimlighet att dagsvärdet på byggnaden endast uppgick till 1 500 000 kr när det kostar 4 700 000 kr att uppföra en helt ny liknande byggnad med samma funktion. Enligt Länsförsäkringars uppfattning översteg byggnadens dagsvärde reparationskostnaden. Skadeståndet ska motsvara Länsförsäkringars utlägg för reparation av byggnaden. Avdrag för uppkommen värdeökning ska inte göras eftersom J.J. inte visat att det genom reparationen uppstått någon värdeökning. Ett schablonmässigt avdrag för värdeökning med 15 procent kan inte accepteras. Ekonomibyggnaden saknar marknadsvärde som kan utgöra grund för beräkning av skadestånd eller försäkringsersättning.
Länsförsäkringar har uppfattat J.J. som så att han menar att skäligt skadestånd motsvaras av vad som i utlåtandet har bedömts som återanskaffningskostnaden för återställande av byggnaden efter avdrag för ålder och bruk. Enligt Palmer ska skadeståndet när det som i detta fall gäller byggnad inte bestämmas enligt någon sådan princip. Inte heller ska rimlighetsöverväganden göras efter beaktande av värdet på hela byggnadsdelen. Det gör i detta sammanhang ingen skillnad om byggnaden är ny eller gammal. I värderingsutlåtandet görs en rättslig bedömning av vad som är skäligt skadestånd, vilket inte hör hemma i ett sådant utlåtande.
När det gäller reparationskostnadens skälighet verkar J.J. inte ha någon erinran. Det rör sig här om en skada som kan och har reparerats. Det är en delskada eller partiell skada, inte någon totalskada på en ekonomibyggnad som används bl. a för uthyrning. Det rör sig alltså inte om skada på ett föremål som enkelt kan ersättas genom att köpa in ett begagnat föremål, såsom ofta är fallet t.ex. för bilar där det finns en marknad för begagnade bilar. Ägaren och Marquez äger därför rätt till skadestånd motsvarande kostnaden för reparationen av den skadade byggnaden.
J.J.
Skäligt skadestånd ska motsvara dagsvärdet som ska räknas fram på det sätt som anges i värderingsutlåtandet. Av utlåtandet framgår att hela byggnadens dagsvärde vid skadetillfället uppgick till 1 500 000 kr och att skäligt skadestånd för reparation av skadan beräknats till 3 200 000 kr. Länsförsäkringar kan välja att yrka skadestånd för reparationskostnaden men det valet bestämmer inte vilket belopp J.J. ska betala. Det är inte rimligt att J.J:s skadeståndsskyldighet såvitt gäller den delvis skadade byggnaden skulle vara mer omfattande än hela byggnadens dagsvärde. Vid beräkning av byggnadens dagsvärde har något återstående värde (restvärde) inte ansetts föreligga och sådan avräkning har därför inte skett. I andra hand gör J.J. gällande att han inte ska betala mer än marknadsvärdet för den skadade egendomen. Också detta värde uppgår till 1 500 000 kr. Om ekonomibyggnaden hade sålts i augusti 2007 hade priset blivit 1 500 000 kr.
Sammanfattningsvis har J.J. mot denna bakgrund vidhållit att 1 500 000 kr utgör ett skäligt skadestånd för brandskadan på ekonomibyggnaden. Om ersättningen ska beräknas med hänsyn till reparationskostnaden ska avdrag göras för värdeökning med 15 procent av 3 800 000 kr, varför ersättningen i sådant fall ska bestämmas till 3 200 000 kr.
J.J. har åberopat vittnesförhör med U.L. och P.P. Han har även åberopat värderingsutlåtandet den 23 april 2010.
U.L. och P.P. har redogjort för de beräkningar som legat till grund för beräkningen av byggnadens dagsvärde. P.P. har även uttalat sig om marknadsvärdet och den värdeökning som reparationen medfört. Han har förklarat att han utifrån ortspriset på lantbruksfastigheter kommit fram till att en tänkt försäljning av hela jordbruksfastigheten med en ekonomibyggnad i samma skick som den skadade var i före branden hade inbringat ett pris som med 1 500 000 kr överstigit en försäljning av hela fastigheten utan en sådan byggnad.
Länsförsäkringars anspråk utgör ett utomobligatoriskt skadestånd för sakskada. Enligt 5 kap. 7 § 1 p. skadeståndslagen omfattar ersättningen sakens värde eller reparationskostnaden och värdeminskning. Utgången i målet är beroende på tolkningen av denna bestämmelse. Någon begränsning följer således inte av särskilda försäkringsrättsliga bestämmelser och J.J. har inte gjort gällande att hans skadeståndsskyldighet ska jämkas.
Ekonomibyggnaden fick omfattande skador genom branden men behövde inte återuppföras helt. I sådan mening är skadan partiell. Parterna är trots sina skilda ståndpunkter ense om att byggnaden i skadat skick inte hade något restvärde. På det sätt J.J. har bestämt sin talan är utgångspunkten för honom att beräkningen av ersättningen ska utgå från hela byggnadens värde. Länsförsäkringars argumentering går ut på att fastighetsägaren har rätt att behålla byggnaden och få hela reparationskostnaden ersatt.
Frågan om värdeersättning är sparsamt behandlad i praxis. Det finns några avgöranden från HD som gäller ersättning för husdjur och bilar. Avgörandena är inte av det slaget att de ger någon närmare vägledning när det gäller att bestämma ersättningen för ekonomibyggnader på jordbruksfastigheter. Vid bestämmandet av skadeståndet i detta fall bör hänsyn tas till den grundläggande funktion som skadeståndet är tänkt att fylla, nämligen den reparativa som innebär att den skadelidande så långt som möjligt ska försättas i samma situation som om skadan inte hade inträffat. En fastighetsägare som drabbas av en skada på en av fastighetens byggnader måste kunna välja att behålla fastigheten. De värden som J.J. utgått ifrån bygger emellertid på den förutsättningen att hela fastigheten avyttras. Ersättningen för sakskadan på ekonomibyggnaden bör redan av denna anledning beräknas med hänsyn till reparationskostnaden och inte bygga på ett utifrån bokföringsmässiga grunder härlett dagsvärde. En sådan bedömning framstår inte som oskälig.
Det finns andra skäl som med styrka talar mot att låta dags- och marknadsvärden avgöra ersättningen för brandskadan på fastigheten. Ekonomibyggnaden torde inte gå att sälja separat på ofri grund. Härtill kommer att marknadsvärdet styrs av efterfrågan och utbud och är till stor del beroende av var fastigheten är belägen. En fastighet i ett område med stor efterfrågan får därför ofta högre marknadsvärde än en motsvarande fastighet som är belägen i någon av landets glesbygder. Vid en marknad som är i full balans och som präglas av rättvisa och logik motsvarar en nedlagd reparationskostnad en ökning av marknadsvärdet. Så behöver inte alls vara fallet. Att låta ett så svårbedömt värde som försäljningsvärdet styra vad som ska ersättas då en fastighet skadas skulle därför leda till stor osäkerhet i rättstillämpningen. I vissa fall skulle en sådan tillämpning få det orimliga resultatet att det över huvud taget inte blir möjligt att erhålla fullgod ersättning för skadade fastigheter på ett sådant sätt att fastigheten försätts i samma skick som före skadehändelsen.
Slutsatsen blir att J.J. ska svara för reparationskostnaden. J.J., som utgått från en uppskattad reparationskostnad på 3 800 000 kr, har godtagit beräkningen av det belopp som Palmer har ersatt fastighetsägaren med för reparationen, nämligen 3 847 925 kr. Frågan blir då om hänsyn ska tas till att ekonomibyggnaden genom reparation ökat i värde, vilket  J.J. hävdat, och om detta gör att han inte ska ersätta Palmer för vad som kan betecknas som ett avdrag för ålder och bruk. Det är inte givet att ett sådant försäkringsrättsligt synsätt är tillämpligt när det gäller kostnader för att reparera skadade fastigheter. I motsats till vad som gäller vid ersättning av lösa saker kan nämligen ett skadat hus som inte är helt nytt som regel inte ersättas med ett likvärdigt vad gäller standard. Fastighetsägaren blir då inte överkompenserad genom att det skadade huset blir återuppbyggt.
I detta fall är det fråga om en fastighet som används i näringsverksamhet. För sådana fastigheter bör det i större utsträckning vara möjligt att ta hänsyn till att ägaren enligt principen om compensatio lucri cum damno kan dra nytta av reparationen. J.J. har inte visat att fastigheten efter reparationen fått gamla delar ersatta med nya på ett sådant sätt att enbart detta lett till ett högre värde. Däremot framstår det som skäligt med en viss reducering med hänsyn till att reparationen rimligen medför en inbesparing av kostnader för skötsel och underhåll. Denna reducering bör göras med tio procent.
Slutsatsen blir att J.J. ska betala skadestånd med 3 847 925 X(1-0,1)= 3 463 132 kr. J.J. har godtagit ränteberäkningen -  -  -.
J.J. ska till Länsförsäkringar Skåne betala 3 463 132 kr jämte ränta -  -  -.
J.J. överklagade i Hovrätten över Skåne och Blekinge. Hovrätten meddelade dom den 27 november 2012. Domen överklagades till HD som i beslut den 28 mars 2014 undanröjde hovrättens dom och visade målet åter till hovrätten för fortsatt behandling (NJA 2014 s. 212). Hovrätten återupptog därefter handläggningen av målet.
J.J. yrkade att hovrätten skulle sätta ned det kapitalbelopp han ska betala till Länsförsäkringar Skåne (Länsförsäkringar) till 1 500 000 kr, jämte ränta -  -  -.
Länsförsäkringar motsatte sig ändring av tingsrättens dom.
Hovrätten (f.d. hovrättslagmannen Davis, hovrättsrådet Campbell och adjungerade ledamoten Gentry, referent) anförde i dom den 20 januari 2015 följande.
Parterna är överens om att kostnaden för att återuppföra byggnaden (återanskaffningskostnaden), utan något avdrag för ålder och bruk, uppgår till 4 700 000 kr och att reparationskostnaden, utan avdrag för värdeökning, uppgick till 3 847 925 kr. Fråga i målet är vilken metod som ska användas för värderingen av skadan och för bestämmandet av skadeståndet. Hovrätten konstaterar inledningsvis att det i stort sett saknas vägledande avgöranden från HD i den frågan.
J.J. har gjort gällande att det för den aktuella ekonomibyggnaden gick att fastställa både ett s.k. dagsvärde och ett marknadsvärde samt att båda dessa värden uppgick till 1 500 000 kr. Dagsvärdet utgörs i det här sammanhanget av byggnadens återanskaffningskostnad med avdrag för ålder och bruk. Till stöd för påståendet att de två värdena gick att fastställa har J.J. åberopat ett skriftligt värderingsutlåtande den 23 april 2010 upprättat av civilingenjörerna och auktoriserade fastighetsvärderarna U.L. och C.M., under medverkan av byggnadsingenjören P.P. Av värderingsutlåtandet samt U.L:s och P.P:s vittnesmål framgår att de vid bedömningen av att dagsvärdet är 1 500 000 kr har använt sig av olika i branschen vedertagna metoder och underlag, såsom fastighetsdatautdrag, kostnadsberäkningar och marknadsinformation. P.P. har i sitt vittnesmål förklarat att han bedömer att också marknadsvärdet (försäljningsvärdet) på ekonomibyggnaden vid tiden för branden uppgick till 1 500 000 kr och att detta värde är beräknat utifrån ortspriset på lantbruksfastigheter och att en tänkt försäljning av hela jordbruksfastigheten inklusive ekonomibyggnaden hade inbringat ett pris som med 1 500 000 kr hade överstigit en försäljning av fastigheten utan en sådan byggnad. U.L. och P.P. har i hovrätten förklarat att den värdering som utförts inte grundar sig på bokföringsmässiga principer.
Länsförsäkringar har mot detta gjort gällande att det inte går att fastställa vare sig ett dagsvärde eller marknadsvärde för den aktuella byggnaden och att utgångspunkten för bestämmandet av skadeståndet i stället måste vara en skälig reparationskostnad.
Som tingsrätten konstaterat utgör Länsförsäkringars anspråk ett utom­obligatoriskt skadestånd för sakskada. Utgången i målet är därmed beroende av tolkningen av bestämmelsen i 5 kap. 7 § 1 skadeståndslagen, att ersättning ska avse sakens värde eller reparationskostnad och värdeminskning, i ett fall som det föreliggande som avser skada på del av en fastighet. Vid bestämmande av skadeståndets storlek anser hovrätten att ytterligare en utgångspunkt bör vara att det utdömda beloppet ska framstå som skäligt i förhållande till skadeståndets grundläggande syfte och funktion, nämligen att skadeståndet ska ställa den skadelidande i samma läge som han eller hon skulle ha varit i om den skadegörande händelsen inte hade inträffat, dvs. att de negativa effekterna av den skadeståndsgrundande handlingen ska utraderas (se justitierådet Harrison särskilda yttrande, p. 2, i rättsfallet NJA 2011 s. 576 och Garcia i JT 2009-10 s. 858 ff.). För att skadeståndets reparativa funktion ska uppnås har den skadelidande i normalfallet rätt till full ersättning för sakens värde (se Williams och Williams, Skadeståndslagen En kommentar m.m., 5 uppl. s. 383).
Enligt hovrätten medför det nyss sagda att, om en given beräknings- eller värderingsmetod innebär att den skadeståndsberättigade skulle erhålla ett skadeståndsbelopp som inte framstår som skäligt i förhållande till skadeståndets grundläggande syfte och funktion, kan den metoden inte användas. Detta gäller även om metoden som sådan är allmänt vedertagen.
U.L. och P.P., som av allt att döma har gedigen erfarenhet och kunskap gällande fastighetsvärderingar, har i värderingsutlåtandet redovisat hur dagsvärdet har beräknats, något som de också har utvecklat närmare i de förhör som hållits med dem. Hovrätten finner inte skäl att ifrågasätta att den uträkning som gjorts i enlighet med den presenterade beräkningsmodellen leder till ett dagsvärde om 1 500 000 kr.
Skadestånd för sakskada bestäms som huvudregel på grundval av kostnad för återanskaffning av det skadade föremålet, med avdrag för ålder och bruk (dagsvärdet). I princip gäller detta även vid värdering av byggnader eller del av byggnader (se Perry, Skadeståndsberäkning vid sakskada, 2 uppl. 2012, s. 129). Emellertid kan i sådana fall en beräkning på grundval av det s.k. dagsvärdet leda till mindre tillfredsställande resultat. Till skillnad från många lösa saker, som bilar, kan ett nedbrunnet hus inte ersättas genom att det på en andrahandsmarknad införskaffas en annan begagnad byggnad att placera på samma plats som den nedbrunna. Frågan är därför om beräkningsmodellen är tillämplig i ett sådant fall som det nu aktuella.
Beräkningsmodellen förutsätter att det från återanskaffningsvärdet görs avdrag för ålder och bruk. Vid beräknandet av värdeminskningsavdrag avseende ålder och bruk är utgångspunkten att värdeminskningen sker kontinuerligt. I normalfallet torde detta ske genom att värdet reduceras med en viss procentsats för varje år som egendomen varit i bruk (se Radetzki a.a. s. 78). Det är således uppenbart att värdeminskningsavdraget beräknas efter samma principer som vid bokföringsmässiga avskrivningar. Detta innebär att beräkningsmetoden som sådan har tydliga bokföringsmässiga moment. Beräkningsmetoden leder också ofrånkomligen till att fullt fungerande byggnader av en viss ålder kan åsättas ett värde som är noll eller närmare noll, vilket inte kan antas motsvara byggnadens verkliga värde, vare sig för ägaren eller mer allmänt sett. Att beräkningsmetoden brister på detta sätt får också stöd av vad som upplysts i målet om att den aktuella byggnaden, som var ungefär hundra år gammal, med en avskrivningstakt på två procent årligen var helt avskriven efter femtio år, och således egentligen helt saknar värde sedan länge, och att den i värderingen i stället åsattes ett restvärde motsvarande ca trettio procent av återanskaffningskostnaden.
Hovrätten anser därtill att avdrag för ålder och bruk, där avdraget motsvarar gjorda avskrivningar, bör göras med försiktighet i skadeståndssammanhang med tanke på det värde som föremålet trots sin ålder kan ha haft för ägaren samt med hänsyn till hans möjligheter att skaffa ny egendom (se Kramer och Robertson a.a. s. 384 och Burke a.a. s. 102 f.).
Ett skadestånd som motsvarar det i målet beräknade dagsvärdet om 1 500 000 kr måste också prövas i förhållande till vad som ovan sagts om skadeståndets grundläggande syfte och funktion. Då både den faktiska återanskaffningskostnaden och reparationskostnaden är kända och otvistiga, blir det vid denna prövning uppenbart att den skadelidande, för det fall att skadeståndet bestäms till ett belopp som motsvarar dagsvärdet, inte skulle ha möjlighet att vare sig återanskaffa byggnaden eller låta reparera den till samma skick som före branden utan att göra ett betydande kapitaltillskott. Även detta talar med styrka för att dagsvärdesmetoden inte bör läggas till grund för bestämmandet av skadeståndet.
Hovrätten kommer med hänsyn till det anförda till slutsatsen att ett beräknat dagsvärde inte med tillräcklig grad av tillförlitlighet kan antas motsvara byggnadens verkliga värde och att ett skadestånd baserat på denna beräkningsmetod inte skulle fylla sitt grundläggande syfte och funktion. Beräkningsmetoden bör därför inte tillämpas i målet.
Marknadsvärde motsvarar i detta sammanhang det högsta pris för vilket egendomen hade kunnat säljas (se Radetzki a.a. s. 109). Hovrätten har att pröva om det är möjligt att med tillräcklig grad av tillförlitlighet bestämma ett marknadsvärde på ifrågavarande byggnad på det sätt som P.P. har uppgett. Han har i sin värdering utgått från att en tänkt försäljning av hela jordbruksfastigheten inklusive ekonomibyggnaden hade inbringat ett pris som med 1 500 000 kr hade överstigit en försäljning av fastigheten utan en sådan byggnad. Det marknadsvärde som P.P. uttalat sig om är således närmast marknadsvärdet på hela fastigheten, med eller utan den aktuella byggnaden, snarare än marknadsvärdet på ekonomibyggnaden enskilt. Hovrättens uppfattning är att ekonomibyggnadens värde är beroende av om den säljs som en del i en försäljning av hela jordbruksfastigheten eller om den säljs enskilt. Det går därför inte att dra slutsatsen att byggnadens enskilda marknadsvärde är detsamma som det mervärde byggnaden hade medfört vid en försäljning av hela jordbruksfastigheten.
Till detta kommer att den tänkta försäljningen av ekonomibyggnaden skulle innebära att den mark som byggnaden är uppförd på fortfarande skulle tillhöra säljaren, något som utan tvekan skulle påverka köparens möjligheter att fritt förfoga över byggnaden. Det framgår inte av P.P:s uppgifter om han vid sin värdering har beaktat huruvida det finns en fungerande marknad för byggnader som säljs på ofri grund och på vilket sätt försäljningspriset i så fall skulle påverkas av detta förhållande.
Det sagda innebär att det finns en betydande osäkerhet kring utredningen i denna del, och hovrätten anser därför att det inte är möjligt att med tillräcklig grad av tillförlitlighet bestämma ett marknadsvärde på ekonomibyggnaden.
Även om marknadsvärdet hade gått att fastställa, är det dock inte givet att detta hade utgjort en lämplig utgångspunkt för bestämmandet av skadeståndsbeloppet när fråga är om skada på byggnad. Marknadsvärdet som utgångspunkt ter sig lämpligt för egendom där värdet inte varierar beroende på var i landet egendomen är belägen. Det kan t.ex. antas att en begagnad bil har ungefärligen samma marknadsvärde oavsett i vilken landsdel den säljs. Med byggnader förhåller det sig annorlunda. Det är då fråga om stora skillnader i marknadsvärde beroende på vilken ort som byggnaden är belägen i, allt annat lika. En skadelidande skulle enligt denna beräkningsmetod vara berättigad till ett betydligt större skadestånd om den skadade byggnaden var belägen i ett attraktivt område jämfört med en skadelidande vars byggnad fanns i ett mindre attraktivt område. Från ett skadeståndsrättsligt perspektiv framstår en sådan skillnad som otillfredsställande, särskilt då det kan antas att återanskaffningskostnaden, liksom reparationskostnaden, är ungefärligen lika stor oavsett var i landet åtgärden utförs.
Följden av det som anförts under avsnitten ovan blir att hovrätten, i likhet med tingsrätten, kommer till slutsatsen att det i förevarande fall är reparationskostnaden som ska ligga till grund för bestämmandet av skadeståndets storlek. Hovrätten gör härvid följande överväganden.
Parterna är ense om att det i målet är fråga om en partiell skada. Medan det vid en totalförlust många gånger ligger närmast till hands med ersättning enligt återanskaffningsprincipen, är det vid en partiell skada naturligast att reparationskostnaden ersätts (se Kramer och Robertson a.a. s. 386). Enligt 5 kap. 7 § 1 skadeståndslagen kan den skadelidandes ersättning bestämmas till ett belopp motsvarande kostnad för reparation. Med stöd av den skadelidandes allmänna skadebegränsningsplikt torde skadevållaren aldrig vara skyldig att utge mer än vad som motsvarar marknadens lägsta pris för en fullgod reparation (se Radetzki a.a. s. 117). I det åberopade värderingsutlåtandet beräknades marknadens lägsta pris för reparation till 3 800 000 kr. Länsförsäkringar har ersatt fastighetsägaren för reparationen med 3 847 925 kr, ett belopp som J.J. godtagit som det lägsta möjliga priset för reparationen. Ett skadestånd baserat på denna kostnad framstår även som skäligt i förhållande till skadeståndets grundläggande syfte och funktion.
Den slutsats som hovrätten har kommit till innebär att den kvarstående frågan är om det från ersättningen för reparationskostnad ska göras något avdrag. J.J. har i denna del gjort gällande att reparationen av byggnaden har medfört en värdeökning. Han har till stöd för denna ståndpunkt åberopat dels värderingsutlåtandet, dels vad U.L. och P.P. uppgett i sina vittnesmål. Utredningen i denna del ger vid handen att värderingsmännen har beräknat värdeökningen till följd av reparationen till femton procent. Värdeökningen består av lägre drift- och underhållskostnader samt minskad avsättning för periodiskt underhåll. Fördelen har bedömts finnas under tio år och komma att leda till en total besparing för fastighetsägaren på 600 000 kr, vilket motsvarar femton procent av kostnadsberäkningen för reparationen.
Det finns inget uttryckligt stöd i lag för att ersättning för reparationskostnad ska minskas till följd av en värdeökning eller andra fördelar för den skadelidande. I den skadeståndsrättsliga litteraturen har dock framförts den uppfattningen att ersättning avseende reparationskostnad ska reduceras i den mån reparationen medfört att värdet på skadad egendom ökat (se Radetzki a.a. s. 120). En sådan ordning får också stöd i principen om compensatio lucri cum damno, som innebär att avdrag från skadeståndet ska göras i den mån en ersättningsgrundande händelse även medfört fördelar för den skadelidande (se justitierådet Lindskogs nämnda yttrande, p. 29-30, i rättsfallet NJA 2011 s. 576).
Hovrätten ansluter sig till den uppfattning som sålunda framförts och anser, i likhet med tingsrätten, att det i detta fall, som gäller en fastighet som används i näringsverksamhet, finns skäl att överväga om och i så fall med vilket belopp ett s.k. fördelsavdrag - på grund av nytt i stället för gammalt - ska göras.
Hovrätten anser att det i princip ankommer på skadegöranden att åberopa de omständigheter som kan medföra ett avdrag och att denne också har bevisbördan för dessa omständigheter (se justitierådet Lindskogs nyss nämnda yttrande, p. 33). De omständigheter som har åberopats av J.J. finns det enligt hovrättens mening inga skäl att ifrågasätta. Hovrätten ansluter sig till den bedömning som gjorts i värderingsutlåtandet och i vittnesmålen av U.L. och P.P. att värdeökningen kan beräknas uppgå till femton procent.
Sammanfattningsvis ska alltså J.J. utge skadestånd till Palmer beräknat på reparationskostnaden om 3 847 925 kr. Från detta belopp ska avdrag göras med femton procent, dvs. 577 189 kr. J.J. ska således förpliktas att betala 3 270 736 kr till Palmer.
Parterna är överens om ränteberäkningen.
Hovrätten ändrar tingsrättens domslut i huvudsaken på så sätt att hovrätten sätter ned det belopp som J.J. ska betala till Länsförsäkringar Skåne till 3 270 736 kr jämte ränta -  -  -.
J.J. överklagade och yrkade att HD skulle sätta ned det kapitalbelopp som han skulle betala till Länsförsäkringar Skåne till 1 500 000 kr jämte ränta.
Länsförsäkringar motsatte sig att hovrättens dom ändrades.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Rodriguez, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande dom.
Punkterna 1 och 2 motsvarar punkterna 1-4 i HD:s dom.
Skadestånd med anledning av sakskada omfattar ersättning för bl.a. sakens värde eller reparationskostnad och värdeminskning, 5 kap. 7 § 1 skadeståndslagen. Skadeståndets grundläggande funktion och syfte är därvid att ställa den skadelidande i samma läge som han eller hon skulle ha varit om den skadegörande handlingen inte hade inträffat. Skadeståndet bör i det enskilda fallet framstå som skäligt i förhållande till detta.
Vid totalskada, dvs. om ett föremål är förlorat, förstört eller oåtkomligt, utgår regelmässigt full ersättning för sakens värde. Ersättning för sakens värde kan även utgå vid partiell skada. I ett sådant fall tillkommer det förhållandet att den skadade egendomen också efter skadan kan ha ett värde, som i så fall ska dras av från den ersättning som den skadelidande har rätt till.
Sakens värde anses som huvudregel svara mot kostnaden för återanskaffning av ny egendom av samma slag som den skadade egendomen, med avdrag för ålder och bruk. Om skadan är partiell ska avdrag från ersättningen därutöver göras för ett eventuellt restvärde. Med återanskaffningsmetoden blir det möjligt för den skadelidande att skaffa annan egendom istället för den skadade. Vid partiell skada kan detta även förutsätta att den skadade egendomens restvärde realiseras. En förutsättning för att använda återanskaffningsmetoden är att den skadade egendomen är möjlig att ersätta. Det har därvid ansetts tillräckligt att likvärdig egendom kan anskaffas (se NJA 2015 s. 199).
Sakens värde kan i vissa fall även bestämmas med utgångspunkt i den skadade egendomens marknadsvärde. Marknadsvärdet motsvarar det belopp som den skadelidande hade kunnat sälja den aktuella egendomen för just före skadetillfället. Marknadsvärdet kan t.ex. läggas till grund för beräkningen av skadeståndet om den skadade egendomen är unik eller om återanskaffning av annat skäl är praktiskt omöjlig eller olämplig. (Jfr Williams och Williams, Skadeståndslagen. En kommentar m.m., 5 uppl. 2014, s. 385, Perry, Skadeståndsberäkning vid sakskada, 2 uppl. 2012, s. 110 samt Holloway, Skada och värde, 1953, s. 393 f.)
När en skada är partiell är det inte sällan ett alternativ att återställa egendomen genom reparation. Det ligger då närmast till hands att i ett sådant fall bestämma skadeståndet utifrån kostnaden för reparationen. I praxis har ansetts att skadeståndet som utgångspunkt ska bestämmas på grundval av kostnaden för reparationen endast om det leder till ett för den skadeståndsskyldige förmånligt resultat (se NJA 1936 s. 693 och NJA 1971 s. 126). Den skadelidande anses med andra ord i allmänhet inte ha rätt till högre ersättning än vad som motsvarar sakens värde, i första hand bestämd med utgångspunkt i återanskaffningskostnaden.
Särskilda omständigheter kan emellertid föranleda att ägaren har rätt till ersättning för reparationskostnaden trots att den överstiger den skadade egendomens värde i oskadat skick. Det har ansetts att det i ett sådant fall krävs att det kan anses rimligt att reparera föremålet och att kostnaden för reparationen håller sig inom rimliga gränser. (Se NJA 1971 s. 126 och NJA 2001 s. 65 I och II.)
Om den skadade egendomens värde minskar trots att den repareras har den skadelidande, enligt vad som anges i skadeståndslagen, rätt till ersättning för värdeminskningen. En reparation kan emellertid också ha en värdehöjande effekt. Ersättningen till den skadelidande får i ett sådant fall reduceras i motsvarande mån (jfr NJA 1955 s. 89 II).
Skadeståndet vid skada på byggnader bör som utgångspunkt beräknas på samma sätt som vid sakskada i allmänhet. Skadeståndet ska således som huvudregel bestämmas utifrån byggnadens värde, i första hand med ledning i återanskaffningskostnaden (jfr p. 5). Även om det i det enskilda fallet är möjligt att som alternativ till återanskaffningskostnaden fastställa ett marknadsvärde för den skadade byggnaden får det mot bakgrund av skadeståndets grundläggande syfte och funktion anses att detta värde, bl.a. med hänsyn till att det kan variera beroende på var den fastighet som byggnaden ingår i är belägen, inte annat än om återanskaffning är utesluten bör läggas till grund för bestämmandet av skadeståndets storlek. Presumtionen för återanskaffningsmetoden gör sig framför allt gällande när det gäller totalskada på byggnader.
När det gäller delvis skadade byggnader kan det antas att det i många fall ligger närmast till hands för ägaren att genom reparation återställa byggnaden till det skick och den funktion som byggnaden hade just före skadetillfället. Ett skäl för detta kan vara att byggnaden har ett praktiskt värde för ägaren vid sidan av byggnadsvärdet, exempelvis mot bakgrund av hur byggnaden används. Därtill kommer att det när det gäller byggnader, till skillnad från de flesta lösa saker, inte finns någon egentlig marknad där en byggnad likvärdig med den som skadats kan anskaffas. En partiellt skadad byggnad kan således inte ersättas med mindre än att en helt ny byggnad uppförs. Om skadeståndet för en delvis skadad byggnad beräknas enligt återanskaffningsmetoden, som utgår från att egendom som är likvärdig den skadade t.ex. i funktion och skick kan anskaffas, innebär detta att ägaren inte sällan själv måste göra ett kapitaltillskott för att ställas i samma läge som före skadan. I det sammanhanget kan även beaktas att det får anses i praktiken uteslutet att realisera det eventuella restvärde som en skadad byggnad kan ha.
Det får mot denna bakgrund anses rimligt att ägaren av en partiellt skadad byggnad genom reparation återställer denna till det skick och den funktion som byggnaden hade innan skadan. Skadeståndet bör, om en reparation av byggnaden genomförs, bestämmas med utgångspunkt i kostnaden för reparationen (jfr 6 kap. 2 § första stycket försäkringsavtalslagen, 2005:104). Med hänsyn till skadeståndets grundläggande syfte och funktion får det anses skäligt att ersättningen i ett sådant fall bestäms utifrån den faktiska kostnaden för reparationen, även om den överstiger byggnadens värde.
Som en förutsättning för att ersättning utöver den skadade byggnadens värde ska utgå bör dock gälla att skadevållaren inte ska vara skyldig att utge mer som skadestånd än vad som motsvarar marknadens lägsta pris för reparationen. Därtill kommer att om reparationen i sig medför att byggnaden ökar i värde i förhållande till värdet före skadan, ska skadeståndet sättas ned i motsvarande mån.
Ekonomibyggnaden på Häckeberga gård åsamkades en partiell skada genom J.J:s vållande. Det var rimligt att återställa byggnaden, som användes i näringsverksamhet, genom en reparation. Det skadestånd som J.J. ska utge till Palmer Skåne ska därför bestämmas med utgångspunkt i kostnaden för att reparera byggnaden.
Länsförsäkringar Skåne har betalat ut 3 847 925 kr i försäkringsersättning avseende reparationskostnaden för ekonomibyggnaden. Parterna är ense om att kostnaden motsvarar marknadens lägsta pris för reparationen och den får därmed bedömas som skälig. Kostnaden ska därmed läggas till grund för beräkningen av skadeståndet. I enlighet med hovrättens dom ska från ersättningen göras avdrag för den värdeökning av byggnaden i form av minskade framtida kostnader för drift och underhåll som reparationen medfört. Det innebär att hovrättens domslut ska fastställas.
HD fastställer hovrättens domslut.
HD (justitieråden Lee, Perez, Wilcox, referent, Farmer och Jensen) meddelade den 3 november 2016 följande dom.
J.J. orsakade i augusti 2007 av oaktsamhet en omfattande brand i en ekonomi- och stallbyggnad på Häckeberga säteri i Skåne. Större delen av byggnaden var uppförd under andra halvan av 1800-talet, och den var en av flera byggnader på fastigheten. J.J:s handlande omfattades av en ansvarsförsäkring hos Folksam.
Fastigheten var försäkrad hos Palmer. Med anledning av brandskadan betalade bolaget ut försäkringsersättning med 4 miljoner kr. Av beloppet avsåg drygt 3,8 miljoner kr reparationskostnad medan resterande belopp, som numera har ersatts av J.J., avsåg bl.a. avbrottsersättning och ersättning för hyresgästers lösöre.
Länsförsäkringar väckte en regresstalan mot J.J. för att få ut ett skadestånd som svarar mot den utbetalade försäkringsersättningen. J.J. motsatte sig att ersätta skadan på byggnaden med mer än 1,5 miljoner kr, vilket enligt hans uppfattning utgjorde värdet före skadetillfället.
Hovrätten har ansett att skadeståndet ska bestämmas till reparationskostnaden, drygt 3,8 miljoner kr, med ett fördelsavdrag om 15 % av beloppet. Fördelsavdraget har av hovrätten angetts avse värdet för den skadelidande av framtida minskade kostnader för drift och underhåll samt av minskade avsättningar till periodiskt underhåll av byggnaden. Hovrätten har därmed ålagt J.J. att betala skadestånd med 3 270 736 kr.
Tvisten gäller endast frågan hur skadeståndets storlek ska bestämmas. Parterna är ense om att den faktiska reparationskostnaden om drygt 3,8 miljoner kr utgjorde ett skäligt belopp för att återställa den brandskadade byggnaden, att det hade kostat 4,7 miljoner kr att bygga en helt ny och i övrigt likvärdig ekonomi- och stallbyggnad samt att byggnaden inte hade något restvärde i skadat skick.
J.J. har till stöd för att värdet av byggnaden före branden var 1,5 miljoner kr åberopat ett skriftligt värderingsutlåtande och förhör med värderingsmännen. Enligt värderingsutlåtandet uppgick byggnadens värde, i utlåtandet kallat för dagsvärde, vid skadetillfället till cirka 1,5 miljoner kr. Enligt värderingsmännen uppgick försäljningsvärdet till samma belopp.
Länsförsäkringar har anfört att dagsvärdet av byggnaden var högre än 1,5 miljoner kr, men har inte åberopat någon bevisning till stöd för påståendet. Någon beräkning av byggnadens bruksvärde har inte åberopats av parterna. J.J. har inte gjort gällande att det var möjligt att förvärva en likvärdig byggnad.
Länsförsäkringar har inte överklagat hovrättens dom. Utgångspunkten för HD:s prövning är således att kostnaden för att återställa byggnaden, efter avdrag för vissa positiva effekter av reparationen, uppgick till 3 270 736 kr.
Vid förhören har det kommit fram att försäljningsvärdet om cirka 1,5 miljoner kr har beräknats som skillnaden mellan värdet av å ena sidan en jordbruksfastighet i området med en gammal ekonomibyggnad jämförlig med den nu aktuella i fråga om storlek och skick och å andra sidan en motsvarande jordbruksfastighet utan en sådan byggnad. Värderingsmännen har inte berört frågan om det alls var möjligt att införskaffa en likvärdig byggnad på annan fastighet.
Enligt det av J.J. åberopade värderingsutlåtandet uppgick även dagsvärdet för byggnaden före branden till cirka 1,5 miljoner kr. Dagsvärdet har beräknats med utgångspunkt i kostnaden för att uppföra en ny likvärdig byggnad, 4,7 miljoner kr, med avdrag om 70 % för ålder och bruk av den skadade byggnaden. Beräkningen av det kvarvarande värdet har enligt vad som framgår av förhören gjorts enligt en delvärdesmetod där olika delar av en jordbruksfastighet värdesätts för sig med ledning av ortsprisanalyser. Enligt värderingsmännen kunde äldre ekonomibyggnader i området generellt värderas till ca 1 500 till 2 000 kr per kvadratmeter, vilket motsvarade ca 30 % av kostnaden för nybyggnation. Åldersavdraget bestämdes med ledning härav till 70 %.
Enligt 5 kap. 7 § skadeståndslagen omfattar skadestånd med anledning av en sakskada ersättning för sakens värde eller reparationskostnad och värdeminskning, ersättning för annan kostnad till följd av skadan samt ersättning för inkomstförlust eller intrång i näringsverksamhet.
Om en sak genom den ansvarsgrundande händelsen helt har förlorats, har den skadelidande rätt till full ersättning för värdet av saken. Skadeståndet kan då bestämmas till kostnaden för att förvärva en sak av samma slag, ålder och skick. Ett alternativ är att ersättningen bestäms till kostnaden för att förvärva ny egendom, i regel med avdrag för ett belopp svarande mot fördelen av att få ny egendom istället för att behålla gammal eller mer allmänt för ålder och bruk av den förlorade egendomen. Om återanskaffningsvärdet läggs till grund för skadeståndet, ska ersättningen bestämmas på ett sådant sätt att det är möjligt att skaffa likvärdig egendom i stället för den skadade. På så sätt tillgodoses skadeståndets reparativa funktion (se NJA 2015 s. 199 p. 8). Om något förvärv inte är möjligt, t.ex. på grund av att saken var unik, kan värdet bestämmas med utgångspunkt i det belopp som saken skulle ha betingat vid en försäljning.
Framför allt vid sakskada i näringsverksamhet kan värdet av den förlorade egendomen som ett ytterligare alternativ bestämmas utifrån egendomens bruksvärde, normalt beräknat utifrån det kapitaliserade värdet av det nyttjande som den skadelidande går miste om till följd av skadan.
Huvudregeln vid totalförlust av egendom är enligt uttalanden i den juridiska litteraturen att återanskaffningsvärdet och inte försäljningsvärdet ska läggas till grund för skadeståndet samt att bruksvärdet bara ersätts när någon återanskaffning inte är möjlig och ett försäljningsvärde inte heller kan tillförlitligt bestämmas (se t.ex. Williams och Williams, Skadeståndslagen. En kommentar m.m., 5 uppl. 2014, s. 385).
Om däremot saken inte helt har gått förlorad, dvs. om skadan på saken är partiell, kan skadeståndet bestämmas till ett belopp som motsvarar kostnaden för att reparera egendomen med, om så är aktuellt, justering för kvarvarande värdeminskning eller avdrag för den värdeökning som uppkommer till följd av reparationen. Huvudregeln vid partiell sakskada är att reparationskostnaden ska ersättas. Skadeståndet kan emellertid också bestämmas som skillnaden mellan sakens värde i oskadat och skadat skick. Skadeståndet kan även, på samma sätt som vid en totalförlust, bestämmas med utgångspunkt från återanskaffningskostnaden av en likvärdig sak, men då med avdrag för den skadade egendomens restvärde (se t.ex. NJA 1936 s. 693; jfr Mccann och Harris, Skadeståndsrätt, 9 uppl. 2014, s. 384 f.). I undantagsfall kan skadeståndet bestämmas med ledning av en bruksvärdesberäkning.
Utgångspunkten är alltså vid både totalskador och partiella skador att ersättningen ska motsvara kostnaden för återställande, dvs. för återanskaffning eller reparation (jfr exempelvis Armstrong, Erstatningsberegning - særlig om fradrag for fordeler, Ak.avh. 2016, s. 81). I allmänhet gäller emellertid att den skadelidande inte har rätt till ersättning för kostnaden för en reparation, om den är högre än kostnaden för en återanskaffning av likvärdig egendom eller överstiger föremålets värde i oskadat skick. Den skadelidande kan dock ha rätt till ersättning på grundval av en reparation även i sådana fall, nämligen när det finns särskilda omständigheter. (Se NJA 1936 s. 693, NJA 1971 s. 126 och NJA 2001 s. 65 I och II. Jfr t.ex. Walls, Skadeståndsrätt, 5 uppl. 1972, s. 199.)
Rättsfallen NJA 1936 s. 693, NJA 1971 s. 126 och NJA 2001 s. 65 I och II ger ingen egentlig vägledning för hur skadeståndet ska bestämmas när egendom har skadats och någon likvärdig egendom inte kan anskaffas. Frågan är i sådana fall om reparationskostnaden ska kunna ersättas trots att varans dagsvärde - i form av en fiktiv återanskaffningskostnad för ny egendom med avdrag för ålder och bruk hos den skadade egendomen - eller försäljningsvärde är lägre.
Av betydelse för frågan är att skadeståndets funktion som restitution primärt tar sikte på ett återställande ur ett ekonomiskt perspektiv - inte till att den skadelidande ska försättas i samma faktiska läge som före skadan (se bl.a. Mack, Skyddsändamål och adekvans. Om skadeståndsansvarets gränser, Ak.avh. 1993, s. 488 och Perry, Skadeståndsberäkning vid sakskada, 2 uppl. 2012, s. 102 ff.). Ersättning för reparationskostnaden måste dock i vissa fall kunna utgå även när kostnaden är högre än egendomens värde.
Ett sådant fall avser situationer där reparationen kan förhindra uppkomsten av andra omkostnader och inkomstförluster och därför bedöms kunna utgöra en faktisk skadebegränsning.
Ett annat fall, där reparationskostnaden kan tänkas bli ersatt, är när reparation utgör det enda sättet för en rörelseidkare att återställa det tidigare läget, därför att det saknas möjligheter att skaffa någon annan egendom som fyller en jämförbar funktion i ekonomiskt hänseende. Detta förutsätter i regel att en reparation verkligen har genomförts eller med stor sannolikhet kommer att genomföras (jfr exempelvis Carter, Lærebok i erstatningsrett, 6 utg. med bistand av Jenkins 2009, s. 457 f. med hänvisning till Art. 10:203 (1) andra meningen i Principles of European Tort Law). Ersättning bör dock inte kunna utgå för reparationskostnaden, i förekommande fall med avdrag för nytt i stället för gammalt eller tillägg för kvarvarande minskat värde, om det vid ett objektiverat betraktelsesätt framstår som oskäligt att skadeståndet bestäms på grundval av reparationskostnaden. En sådan ordning överensstämmer också med vad som får anses vara den allmänna uppfattningen i andra rättssystem (jfr t.ex. Art. VI.-6:101(3) DCFR, där det anges att ersättning för värdeminskning ska utgå om ”the cost of repair unreasonably exceeds the depreciation of value” och Art. 10:203 (1) andra meningen i Principles of European Tort Law, där det anges att reparationskostnaden eller återanskaffningskostnaden ska läggas till grund för beräkningen i stället för värdeminskningen till följd av skadan ”if it is reasonable to do so”).
Ekonomi- och stallbyggnaden på Häckeberga säteri utgjorde en av flera byggnader som nyttjades i näringsverksamhet på fastigheten. Såvitt framgår av utredningen var ett förvärv av en likvärdig ekonomibyggnad inte möjligt. Den skadelidandes handlingsalternativ för att kunna bedriva tidigare verksamhet var således efter branden begränsade till att reparera den befintliga byggnaden eller att bygga en ny. Mot denna bakgrund framstår den skadelidandes intresse av att reparera byggnaden i sig som befogat. Reparationen har utförts och kostnaden har inte ifrågasatts av J.J.
Reparationskostnaden överstiger med ett betydande belopp påstått försäljningsvärde och dagsvärde för byggnaden före branden. Dagsvärdet har bedömts vara detsamma som försäljningsvärdet. Det beror på att även dagsvärdet i praktiken har baserats på skillnaden i pris vid en fiktiv försäljning av en fastighet med respektive utan en ekonomibyggnad. Någon faktisk försäljning av byggnaden hade emellertid inte varit möjlig, eftersom den utgjorde fastighetstillbehör och del av en större jordbruksfastighet med flera byggnader.
Vid en bedömning av om ett skadestånd beräknat på grundval av en reparationskostnad är oskäligt i förhållande till skadan bestämd med andra värderingsmetoder kan olika faktorer få betydelse. I detta fall bör, utöver styrkan av den skadelidandes ekonomiska intresse av att kunna fortsätta sin näringsverksamhet så som tidigare och skadevållarens intresse av att inte behöva betala en högre ersättning än som ekonomiskt svarar mot den skada som han har orsakat, även beaktas den osäkerhet i värderingen som föreligger. Särskilt med beaktande av att ekonomibyggnaden användes i näringsverksamhet bedriven på fastigheten och att återanskaffning av likvärdig egendom inte var möjlig framstår inte ett skadestånd beräknat på grundval av reparationskostnaden som oskäligt i detta fall.
Hovrättens domslut ska alltså fastställas.
HD fastställer hovrättens domslut.
HD:s dom meddelad: den 3 november 2016.
Mål nr: T 960-15.
Lagrum: 5 kap. 7 § skadeståndslagen (1972:207).
Rättsfall: NJA 1936 s. 693, NJA 1971 s. 126, NJA 2001 s. 65 I och II samt NJA 2015 s. 199.