Grovt dopningsbrott. Rubricering, straffvärde och påföljd.
Allmän åklagare väckte vid Uppsala tingsrätt åtal mot E.T.K. för grovt dopningsbrott. Enligt gärningsbeskrivningen hade E.T.K. den 14 mars 2014 i fordon vid Säva-Ramsta, rv 55, Uppsala, olovligen innehaft 3 000 tabletter och 4 280 ampuller innehållande dopningsmedel av närmare angivna slag. Sammanlagt hade E.T.K. enligt åklagaren innehaft 190 000 enheter dopningsmedel à 5 mg.
E.T.K. åtalades också för dopningsbrott, ringa brott, bestående i att han den 14 mars 2014 eller kort tid dessförinnan i Uppsala eller på annan plats i riket olovligen brukat dopningsmedel av angivna slag.
E.T.K. erkände grovt dopningsbrott med påpekandet att antalet enheter dopningsmedel på 5 mg skulle beräknas till 133 000. Han erkände dopningsbrott, ringa brott.
Tingsrätten (ordförande rådmannen Natalie Kramer) anförde i dom den 29 januari 2015 följande.
E.T.K. har hörts. Åklagaren har åberopat skriftlig bevisning.
Av utredningen har det framgått att E.T.K. stoppades av polis när han körde bil och att polisen då påträffade dopningsmedel i den mängd som framgår av gärningspåståendet i bilen. Enligt ett analysbesked hade E.T.K. brukat dopningsmedel vid aktuellt tillfälle.
E.T.K. har uppgett följande. Han hade brukat dopningsmedel dagen före. Killen som hade sålt dopningsmedel till honom erbjöd honom 5 000 kr för att köra en runda med dopningsmedel. Han nappade på det eftersom han hade ont om pengar. Han hämtade dopningsmedlet någon timme innan polisen stoppade honom. Killen hade sagt att det skulle vara en låda, men när han kom dit var det en flyttkartong och en väska med medel, men det var bara att gilla läget. Han skulle leverera samma dag och det var det han var på väg att göra när han stoppades. Eftersom polisen beslagtog dopningsmedlet fick han aldrig några pengar. Han blev först krävd på pengar för det som togs i beslag, men nu har det varit lugnt ett tag.
Genom den skriftliga bevisningen och E.T.K:s uppgifter är åtalet styrkt. Åklagarens beräkning att ifrågavarande tabletter och ampuller motsvarar 190 000 enheter dopningsmedel à fem milligram är i sig korrekt. Försvaret har upplyst att SKL inte har analyserat preparatens styrka, varför de uppgifter om styrka som framgår av förpackningarna inte är bekräftade. Försvaret har gjort gällande att detta föranleder att ett säkerhetsavdrag om trettio procent bör göras vid beräkningen av antalet enheter dopningsmedel à fem milligram. Tingsrätten delar denna uppfattning, varför det är styrkt att E.T.K. innehaft, omräknat, 133 000 enheter dopningsmedel à fem milligram. Innehav av en sådan mängd är att bedöma som grovt dopningsbrott. E.T.K. ska även dömas för dopningsbrott, ringa brott, för sitt bruk.
Det grova dopningsbrott som E.T.K. döms för har, om man enbart ser till mängden, ett straffvärde som överstiger ett års fängelse. Även andra omständigheter måste dock beaktas. E.T.K:s hantering av dopningsmedlen var tänkt att vara kortvarig och det har inte framkommit att han hade någon annan roll än att leverera preparaten. Han har visserligen begått gärningen för att få ersättning men, även om det inte har framkommit vad det totala partiet dopningsmedel hade för värde, ersättningen framstår som begränsad. Tingsrätten finner därför att straffvärdet är tio månader.
Grovt dopningsbrott är ett brott av sådan art att påföljden ska bestämmas till fängelse om det inte finns särskilda skäl som med styrka talar för en annan påföljd. E.T.K. dömdes senast den 8 maj 2012 för stöld till villkorlig dom och dagsböter. Nu aktuell brottslighet har alltså begåtts i slutet av prövotiden. Frivården har föreslagit att E.T.K. ska dömas till skyddstillsyn med särskild behandlingsplan då risk för fortsatt brottslighet inte kan uteslutas och denna har bäst chans att minska om E.T.K. får behålla sitt arbete och genomgå frivårdens brottsförebyggande program Brottsbrytet. Frivården har upplyst att Brottsbrytet omfattar fyra månaders programdeltagande i grupp två eftermiddagar i veckan samt kompletterande samtal. En sådan påföljd framstår visserligen som lämplig, men är inte tillräckligt ingripande för nu aktuell brottslighet. E.T.K. har bedömts som lämplig för samhällstjänst och har också samtyckt till att genomföra sådan tjänstgöring. Inte heller en frivårdspåföljd förenad med samhällstjänst skulle dock vara tillräckligt ingripande. Påföljden bestäms därför till fängelse.
Tingsrätten dömde E.T.K. för grovt dopningsbrott enligt 2 § 6 och 3 a § lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel och för dopningsbrott, ringa brott enligt 2 § 7 och 3 § andra stycket samma lag till fängelse 10 månader.
E.T.K. överklagade i Svea hovrätt och yrkade att hovrätten skulle bestämma påföljden i första hand till skyddstillsyn med särskild behandlingsplan enligt ett förslag som hade upprättats av kriminalvården, i andra hand till skyddstillsyn i förening med en föreskrift om samhällstjänst som motsvarade ett kortare fängelsestraff än det som tingsrätten hade utmätt. Under alla förhållanden yrkade han strafflindring.
Åklagaren motsatte sig ändring.
Hovrätten (hovrättsråden Anderson, referent, och Cannon, tf. hovrättsassessorn Le samt två nämndemän) anförde i dom den 12 juni 2015 följande.
I enlighet med tingsrättens dom, som inte överklagats i dessa delar, ska E.T.K. dömas för de gärningar som tingsrätten funnit honom skyldig till. De ska rubriceras som tingsrätten har gjort.
När det gäller påföljden gör hovrätten följande överväganden.
E.T.K. har befunnits skyldig till grovt dopningsbrott bestående i innehav av motsvarande 133 000 enheter dopningsmedel à fem milligram. I rättspraxis har vid rena mängdresonemang hittills antagits att innehav av 100 000 enheter har ett straffvärde motsvarande fängelse ett år (se Chase m.fl., Påföljdspraxis, 5 uppl. 2013, s. 1062 f.). Försvaret har i detta sammanhang hänvisat till Malmö tingsrätts dom den 6 augusti 2014 i mål B 1246-14, i vilken det uttalas att det numera bör krävas ett innehav av 250 000 enheter för att motivera ett sådant straffvärde. Domen har i fråga om skuld fastställts av Hovrätten över Skåne och Blekinge genom dom den 26 februari 2015 i mål B 2433-14 utan att domstolen i sina domskäl berört mängdresonemangen. Hovrätten anser sig i förevarande fall inte ha tillräckliga skäl att - utan något klargörande avgörande från HD - frångå den syn på sambandet mellan antalet dopningsenheter och straffvärde som kommit till uttryck i den av Chase m.fl. refererade praxisen. Med hänsyn härtill, och på de av tingsrätten i övrigt anförda skälen, instämmer hovrätten i tingsrättens bedömning att det grova dopningsbrottet har ett straffvärde motsvarande fängelse tio månader.
Hovrätten ansluter sig vidare till tingsrättens bedömning att påföljden bör bestämmas till ett fängelsestraff motsvarande brottslighetens straffvärde, varvid hovrätten anmärker att det ringa dopningsbrottet saknar nämnvärd betydelse för straffvärdet. Tingsrättens dom ska alltså stå fast.
Hovrätten fastställer tingsrättens dom.
E.T.K. överklagade hovrättens dom och yrkade att HD skulle bestämma påföljden i första hand till skyddstillsyn med särskild behandlingsplan, i andra hand till skyddstillsyn med föreskrift om samhällstjänst. Han yrkade att HD under alla förhållanden skulle lindra straffet.
Riksåklagaren motsatte sig att hovrättens dom ändrades.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Wells, föreslog i betänkande följande dom.
I enlighet med hovrättens i den delen inte överklagade dom har E.T.K. gjort sig skyldig till dopningsbrott, ringa brott (bruk). Han har även gjort sig skyldig till dopningsbrott bestående i att han olovligen innehaft 3 000 tabletter och 4 280 ampuller innehållande dopningsmedel, som efter säkerhetsavdrag omräknats till 133 000 enheter à fem mg aktiv substans. Målet gäller i första hand hur denna gärning ska bedömas, vilket straffvärde den har och vilken påföljd som ska väljas.
Av utredningen framgår att E.T.K. blev erbjuden 5 000 kr för att leverera dopningsmedel. Han hade tidigare handlat dopningsmedel för eget bruk av personen som gav honom erbjudandet. När han, en timma efter att ha hämtat dopningsmedlet, var på väg att utföra leveransen stoppades han av polis som beslagtog den tänkta leveransen.
Bestämmelserna om dopningsbrott finns i lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel (dopningslagen). Lagen är tillämplig på syntetiska anabola steroider, testosteron och dess derivat, tillväxthormon och kemiska substanser som ökar produktion eller frigörelse av testosteron och dess derivat eller av tillväxthormon (1 §). Sådana medel får inte annat än för medicinskt eller vetenskapligt ändamål införas till landet, överlåtas, framställas, förvärvas i överlåtelsesyfte, bjudas ut till försäljning, innehas eller brukas (2 §). Den som uppsåtligen bryter mot detta förbud döms för dopningsbrott till fängelse i högst två år (3 § första stycket). Olovlig införsel bestraffas dock enligt lagen (2000:1225) om straff för smuggling. Är ett brott som avses i 3 § första stycket att anse som grovt döms för grovt dopningsbrott till fängelse, lägst sex månader och högst sex år. Vid bedömningen av om brottet är grovt ska särskilt beaktas om gärningen har utgjort led i en verksamhet som har bedrivits i större omfattning eller yrkesmässigt, avsett särskilt stor mängd dopningsmedel eller annars varit av särskilt farlig eller hänsynslös art (3 a §).
Genom en lagändring 1999 infördes brottsrubriceringen grovt dopningsbrott med en föreskriven straffskala om fängelse lägst sex månader och högst fyra år. Straffmaximum har därefter kommit att höjas till sex år i syfte att skapa utrymme för att kunna beakta allvaret vid mycket grova dopningsbrott (se prop. 2010/11:4, s. 82).
Rubriceringen grovt dopningsbrott är avsedd för gärningar av mera kvalificerat slag och tänkt att omfatta den brottslighet som på ett mera betydande sätt bidrar till spridning av dopningsmedel, t.ex. hantering av stora mängder dopningsmedel eller sådan hantering som är yrkesmässig. Den innefattar också situationer då gärningsmannen på ett systematiskt sätt utnyttjat ungdomars nyfikenhet eller okunnighet. Bestämmelsen har sin motsvarighet i narkotikastrafflagen, vars praxis därför kan vara vägledande vid bedömningen av om ett dopningsbrott ska bedömas som grovt. (Se prop. 1998/99:3, s. 74 och 94 f. samt 2010/11:4, s. 82.)
Fråga om rubricering och straffvärde för narkotikabrott har, till skillnad från dopningsbrott, vid ett flertal tillfällen varit föremål för HD:s prövning. HD har härvid framhållit att mängden narkotika endast är en av flera omständigheter som ska beaktas vid rubriceringen och straffvärdebedömningen samt att omständigheter vid sidan av mängden ska tillmätas större betydelse än vad som tidigare har skett i praxis. Omständigheter som kan beaktas är t.ex. om brottsligheten har samband med gärningsmannens eget missbruk, om befattningen syftat till handel med narkotika och i så fall i vilken omfattning, befattningens eller delaktighetens karaktär och varaktighet samt om det finns någon vinning kopplad till brottsligheten. (Se t.ex. NJA 2011 s. 357 samt 2012 s. 70 och 510.)
HD har även angett utgångspunkter avseende sort och mängd vid bedömningen av hur ett narkotikabrott ska rubriceras, men betonat att det endast är avsett till stöd för en första bedömning av om det rör sig om ett grovt brott och att den slutliga samlade bedömningen av omständigheterna i det enskilda fallet många gånger kan leda till ett annat resultat (se t.ex. NJA 2012 s. 510).
Användning av dopningsmedel kan leda till allvarliga fysiska, psykiska och sociala problem. Kunskapen om hälsoeffekterna av dopningsmedel är dock begränsad och det har inte varit möjligt att närmare kartlägga farligheten hos olika dopningspreparat på motsvarande sätt som gjorts i fråga om narkotika. Mot denna bakgrund saknas enligt förarbetena skäl att särskilt beakta dopningsmedlens farlighet vid bedömningen av om ett dopningsbrott ska anses grovt (se prop. 2010/11:4, s. 81 f.; dock bör den övre delen av straffskalan förbehållas syntetiska anabola steroider samt testosteron och dess derivat, se a. prop., s. 125). Även i de ursprungliga förarbetena anges att det vid rubriceringen inte ska göras någon skillnad mellan olika dopningspreparat. Däremot bör koncentrationen av verksam substans i det enskilda preparatet beaktas vid bedömningen av mängden dopningsmedel. (Se prop. 1998/99:3, s. 95.)
I syfte att låta koncentrationen få genomslag i mängdberäkningen har i underrättspraxis ofta, på sätt som även skett i förevarande mål, brukat skiljas mellan olika preparat på grundval av deras innehåll av aktiv substans. Omräkningen tar utgångspunkt i den s.k. ”ryssfemman”, som innehåller fem mg metandienon per tablett, och sker på så vis att preparaten omräknas till enheter om fem mg aktiv substans. (Jfr Anderson m.fl., Studier i påföljdspraxis m.m., elektronisk utgåva 2015, s. 1 134.)
Mot denna metod har i och för sig riktats kritik. Det finns emellertid i dagsläget inget alternativt allmänt godtaget tillvägagångssätt för mängdberäkning. I avvaktan på ett större forskningsbaserat underlag finns det inga hinder mot att i rättstillämpningen använda sig av generella enhetsberäkningar baserade på aktiv substans.
På samma sätt som med narkotika finns det risker med en tabell baserad utifrån mängd. De överväganden som ligger bakom de principer som HD har slagit fast för bedömning av rubricering och straffvärde avseende narkotikabrott gör sig därför, även om det finns vissa olikheter i mängd- och artsystematiken, jämväl gällande beträffande dopningsbrott. Det finns således anledning att även när det gäller sådana brott låta omständigheter vid sidan av mängd få större genomslag.
Innan tillräckligt underlag för en sammanvägd och slutlig bedömning föreligger bör, om inga andra omständigheter av betydelse har kommit fram, cirka 100 000 enheter dopningsmedel à fem mg mera generellt kunna tas som riktpunkt för att det rör sig om ett grovt brott. Som HD uttalat vid flera tillfällen i narkotikamål kan givetvis den slutliga samlade bedömningen av omständigheterna i det enskilda fallet många gånger leda till ett annat resultat (jfr t.ex. NJA 2012 s. 510).
I detta fall rör det sig om en stor mängd dopningsmedel som inte varit avsedd för eget bruk. Det finns dock ingen utredning som visar att brottsligheten utgjort ett led i en organiserad verksamhet. E.T.K:s inblandning har visserligen varit förhållandevis okvalificerad och tillfällig samt stått i samband med hans eget missbruk. Han har emellertid utfört ett uppdrag som varit ett viktigt led i spridningen av dopningsmedlen och för detta erhållit, om än begränsad, ersättning. Vid en sammantagen bedömning är omständigheterna sådana att brottet bör bedömas som grovt.
Mot bakgrund av de förmildrande omständigheter som föreligger är straffvärdet något lägre än vad domstolarna funnit. Av utredningen framgår att E.T.K. till följd av brottet har fått lämna sin anställning. Detta ska beaktas i skälig omfattning vid straffmätningen (jfr 29 kap. 5 § BrB). Det finns emellertid inte skäl att understiga föreskrivet straffminimum. Straffmätningsvärdet för den samlade brottsligheten får anses uppgå till fängelse sex månader.
Mot bakgrund av vad som framkommit om E.T.K:s personliga förhållanden föreligger goda skäl för skyddstillsyn. Av betydelse i sammanhanget är dock att E.T.K. har återfallit i brott och, framför allt, att det dessutom är fråga om artbrott (jfr NJA 1995 s. 89 I och II). Brottsligheten har, sett utifrån dess art, ett sådant högt straffmätningsvärde att skyddstillsyn med föreskrift om samhällstjänst inte är tillräckligt ingripande (jfr NJA 2000 s. 195, 2013 s. 922 och 2015 s. 1024). Detta gäller även, med hänsyn till planens innehåll, om skyddstillsynen i stället förenas med behandlingsplan. Fråga blir då om skyddstillsyn och fängelse skulle kunna komma ifråga.
Varken brottslighetens art eller straffmätningsvärde utgör hinder mot att bestämma påföljden till skyddstillsyn och fängelse. Då det, genom en sådan kombinationspåföljd, är möjligt att undvika ett inte helt kort fängelsestraff ska den möjligheten väljas. Det innebär att E.T.K., i stället för det av hovrätten utdömda fängelsestraffet, ska dömas till skyddstillsyn och fängelse i en månad.
Med ändring av hovrättens domslut bestämmer HD påföljden för den samlade brottsligheten till skyddstillsyn och fängelse en månad.
HD (justitieråden Martinez, Blankenship, Morales, Harris, referent, och Mclean) meddelade den 1 november 2016 följande dom.
I enlighet med hovrättens dom har E.T.K. gjort sig skyldig till dopningsbrott som bestått i att han olovligen innehaft dopningsmedel motsvarande 133 000 enheter på fem mg aktiv substans. Såväl tingsrätten som hovrätten har bedömt gärningen som grovt dopningsbrott. Påföljden - som omfattar även ett ringa dopningsbrott - har bestämts till fängelse i tio månader.
Omständigheterna vid brotten var följande. En person som E.T.K. tidigare för eget bruk hade köpt dopningsmedel av frågade honom om han kunde hjälpa till och leverera dopningsmedel. Han skulle få 5 000 kr för detta. E.T.K. hade ont om pengar och gick med på att göra det. Tanken var att han skulle åka en runda och leverera dopningsmedlet med sin bil samma dag. Polisen stoppade honom redan efter någon timme. I bilen fanns 3 000 tabletter och 4 280 ampuller dopningsmedel av olika slag. Efter ett s.k. säkerhetsavdrag har innehavet omräknats till 133 000 enheter på fem mg aktiv substans. E.T.K. hade använt dopningsmedel dagen före.
Enligt 3 § första stycket lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel döms den som med uppsåt olovligen innehar dopningsmedel för dopningsbrott till fängelse i högst två år. Är brottet med hänsyn till mängden dopningsmedel och övriga omständigheter att anse som ringa, döms till böter eller fängelse i högst sex månader (3 § andra stycket).
Är brottet att anse som grovt, döms enligt 3 a § för grovt dopningsbrott till fängelse i lägst sex månader och högst sex år. Vid bedömningen av om brottet är grovt ska särskilt beaktas om gärningen har utgjort led i en verksamhet som har bedrivits i större omfattning eller yrkesmässigt, avsett en särskilt stor mängd dopningsmedel eller annars varit av särskilt farlig eller hänsynslös art.
Enligt lagmotiven bör det grova brottet först och främst förbehållas sådan hantering som har utgjort led i en verksamhet som bedrivits i större omfattning eller hantering som varit yrkesmässig. I motiven framhålls att det kan finnas omständigheter i det enskilda fallet som medför att en hantering som i och för sig har avsett en betydande mängd inte bör bedömas enligt den strängare straffskalan. Avgörandet får enligt motiven grundas på en sammanvägning av samtliga omständigheter i det enskilda fallet. (Se prop. 1998/99:3 s. 94 f.; jfr prop. 2010/11:4 s. 81 f.)
I likhet med vad som gäller i fråga om narkotikabrott är således mängden dopningsmedel endast en av flera omständigheter som ska beaktas vid rubriceringen och straffvärdebedömningen av dopningsbrott. En befattning med dopningsmedel som inte är avsett för eget bruk, t.ex. förvaring eller spridning, har generellt sett ett högre straffvärde än ett innehav för eget bruk. Bedömningen ska ske med beaktande av den roll som den tilltalade har haft när det gäller hanteringen i vidare mening och graden av delaktighet i hanteringen. Av betydelse är också vilken insikt som den tilltalade har haft rörande handelns organisation och hans eller hennes eget syfte med hanteringen. Även storleken och fördelningen av brottslighetens ekonomiska utbyte har betydelse. (Jfr i fråga om narkotikabrott bl.a. ”Källarförrådsdomen” NJA 2012 s. 70 och ”Bagageutrymmesdomen” NJA 2012 s. 510.)
Bedömningen av dopningsbrott ska alltså, både när det gäller gradindelningen och beträffande straffvärdet, ske på ett nyanserat sätt med beaktande av samtliga de omständigheter som är av betydelse. En av dessa omständigheter är mängden dopningsmedel. Mängden bör bestämmas med beaktande av koncentrationen av verksam substans i det enskilda preparatet (jfr prop. 1998/99:3 s. 95). Så sker i praktiken genom en omräkning i enheter. I underrättspraxis har dopningsbrott som bestått i hantering av mer än 50 000 enheter ofta ansetts utgöra grovt brott. Mängden dopningsmedel är emellertid endast en faktor bland andra som ska inverka på bedömningen. Särskilt vid brottslighet av allvarligare slag kan ofta andra omständigheter än mängden vara avgörande för straffvärdet.
Till skillnad från vad som gäller vid bedömningen av gradindelning och straffvärde vid narkotikabrott är det i dag i praktiken svårt att skilja på olika dopningspreparats farlighet. Det motiverar att särskild försiktighet bör iakttas med att tillmäta mängden betydelse för motsvarande bedömningar vid dopningsbrott. Det hindrar dock inte att mängden får bilda utgångspunkt för främst gradindelningen och straffvärdet vid lindrigare brottslighet, och att det nämnda riktvärdet (p. 7) kan tjäna till viss ledning när det gäller att avgöra vad som ska graderas som grovt dopningsbrott.
Fastän lagstiftningen om dopningsbrott i viss mån ansluter till den för narkotikabrott, bör - i linje med vad som uttalas i motiven - den straffrättsliga bedömningen av dopningsbrott inte vara lika sträng som vid narkotikabrott (jfr prop. 1998/99:3 s. 74 och prop. 2010/11:4 s. 81 f.). Det gäller för såväl bedömningen av straffvärdet som valet av påföljd.
Det aktuella innehavet av dopningsmedel överstiger helt klart vad som får anses utgöra en särskilt stor mängd. Det har inte rört sig endast om innehav utan också om spridning. Leveransen har skett mot ersättning. E.T.K:s inblandning har visserligen varit förhållandevis okvalificerad och tillfällig och haft ett visst samband med hans eget missbruk. Vid en samlad bedömning av omständigheterna måste brottet dock ändå anses som grovt.
Omständigheterna är sådana att brottslighetens straffvärde motsvarar fängelse i åtta månader. Även om det vid straffmätningen i någon mån ska beaktas att E.T.K. har fått lämna sin anställning till följd av brottsligheten (29 kap. 5 § BrB) bör, med hänsyn till dopningsbrottets art, i ett fall som detta påföljden normalt vara fängelse. Särskilda skäl, hänförliga till omständigheterna vid brottet eller gärningsmannens person, kan dock föranleda en annan bedömning. (Jfr NJA 1995 s. 89 I och II, som avgjordes innan grovt dopningsbrott infördes.)
Av yttranden från Frivården framgår att en skyddstillsyn skulle kunna bidra till att avhålla E.T.K. från fortsatt brottslighet. Det framgår också att det har skett en påtaglig förbättring av hans personliga och sociala situation i flera avseenden som kan antas ha haft samband med hans brottslighet, en positiv utveckling som skulle brytas om han ådömdes ett fängelsestraff utifrån brottslighetens straffmätningsvärde. Det finns därmed tillräckligt starka skäl att välja skyddstillsyn som påföljd. Med hänsyn till brottslighetens straffvärde och art är det dock då oundgängligen påkallat att skyddstillsynen förenas med fängelse i en månad.
Med ändring av hovrättens domslut bestämmer HD påföljden till skyddstillsyn och fängelse en månad.
HD tillämpar 28 kap. 3 § BrB.
HD:s dom meddelad: den 1 november 2016.
Mål nr: B 3667-15.
Lagrum: 3 a § lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel, 28 kap. 3 § BrB.
Rättsfall: NJA 1995 s. 89 I och II, NJA 2012 s. 70 och NJA 2012 s. 510.