Polismän, som under förundersökning bl a framställt falsk urkund, har till sitt fredande åberopat nöd. Åtgärden har ansetts oförsvarlig.
Allmän åklagare väckte vid Stockholms TR åtal mot T.L. och L.F. bl a - under åtalspunkt 2 - för osant intygande (grovt brott) och urkundsförfalskning enligt följande gärningsbeskrivning: T.L. och L.F. har i Stockholm under tjänstgöring som chef resp kriminalkommissarie vid rikskriminalsektionen under pågående polisutredning i anledning av ett inbrott i Robertson i Sundborn inom Falu polisdistrikt, då ett antal dyrbara Montgomery Larsson-målningar stulits, gemensamt och i samråd låtit upprätta dels ett protokoll över beslag i brottmål, av vilket framgår att T.L. beslutat om beslag av ett antal fotografier av stulna tavlor i en hyrbil i Täby d 23 jan 1988 och att L.F. undertecknat protokollet, dels en promemoria d 25 jan 1988 rörande omständigheterna kring anträffandet och beslaget, trots att uppgifterna om anträffandet av fotona varit helt konstruerade och osanna, såväl i beslagsprotokoll som promemoria. Uppgifterna har tillkommit för att skydda en uppgiftslämnare, som på polisens uppdrag anskaffat de aktuella fotografierna från gärningsmännen. - Fara i bevishänseende har förelegat. Uppgifterna i promemorian har använts som underlag för föredragning för åklagare angående beslut om anhållande och annat tvångsmedel. Promemoria och beslagsprotokoll har vidare redovisats i det förundersökningsprotokoll som upprättats och legat till grund för ansvarstalan i målet. - Genom brottet, som innefattar att T.L. och L.F. låtit upprätta i visst hänseende medvetet osant förundersökningsmaterial, har de uppsåtligen åsidosatt vad som ålegat dem i tjänsten till förfång för det allmänna och enskild. På grund härav och då de medvetet åsidosatt sanningskravet vid redovisande av en förundersökning, vilket är väsentligt ur rättssäkerhetssynpunkt, är brottet grovt. - För att förankra den uppdiktade historien angående anträffande av fotografierna i bilen hos en biluthyrningsfirma i Täby, har T.L. och L.F. d 25 jan 1988 gemensamt och i samråd låtit framställa ett falskt hyrbilskontrakt enligt vilket en bil förhyrts av en person I.A. Scandic Hotel. L.F. har falskeligen undertecknat kontraktet med namnet I.A. Förfarandet har inneburit fara i bevishänseende.
L.F. åtalades också för tjänstefel i två fall enligt följande gärningsbeskrivningar: L.F. har d 8 febr 1990 i Stockholm i egenskap av kommissarie vid rikskriminalpolisen som ansvarigt befäl planerat polisingripande på sådant sätt att C.N. gripits av polispersonal samma dag kl 15.00 tillsammans med annan som misstänkt för grov stöld alternativt grovt häleri och införts till kriminalavdelningen, oaktat L.F. ägt vetskap om att C.N. inte kunde misstånkas för dessa brott och grund för gripande således saknats. L.F. har därefter anmält gripandet till jourhavande åklagare kl 16.05, själv hållit anhållningsförhör mellan 16.15-19.40 enligt förhörsprotokoll, delgivit honom misstanke om ovan angivna brott samt låtit gripandet kvarstå till 19.55, då han föranstaltat om föredragning för åklagare, som frisläppt C.N. Vid åklagarkontakterna har L.F. underlåtit att nämna de omständigheter, som fritagit C.N. från misstankarna. – L.F. har som ansvarigt befäl uppsåtligen åsidosatt vad som ålegat honom vid hans myndighetsutövning genom att låta gripa C.N. för brott utan laga grund eller i varje fall inte förhindra att så skett och underlåta att föranstalta om att gripandet hävts tidigare än som skett. (Åtalspunkt 3.) – L.F. har d 28 juni 1990 i Stockholm under tjänsteutövning som kommissarie vid rikskriminalpolisen föranstaltat om gripande av C.N. jämte andra som misstänkt för grovt häleri, oaktat C.N. inte kunde misstänkas för detta brott och att grund för gripande således saknats. Morris greps kl 11.55 och infördes på kriminalavdelningen 12.10, uppsattes i arrest på allmänna häktet, underkastades anhållningsförhör kl 14.45 och försattes på fri fot av åklagare 16.10. – L.F. har som ansvarigt befäl uppsåtligen åsidosatt vad som ålegat honom vid hans myndighetsutövning genom att utan laga grund besluta om C.N:s gripande, underlåta att föranstalta om att gripandet hävts tidigare än som skett, låta delge brottsmisstanke vid anhållningsförhör, som protokollerats och i övrigt företa de rutiner, som avser gripna personer. (Åtalspunkt 7.)
TR:n (ordf chefsrådmannen Stigenberg) anförde i dom d 2 nov 1994: Domskäl. Åklagaren har i sin sakframställning redogjort för praxis och principer i fråga om polisens utnyttjande av uppgiftslämnare - tjallare, informatörer, källor m m - samt polisens medverkan till återköp av stulet gods. I korthet har redogörelsen, som grundat sig på en inom polisen verkställd utredning, gett vid handen följande. Polisen har en tipskassa, populärt kallad buskassa, från vilken mindre belopp kan tas för att bjuda tjallare på cigarretter eller wienerbröd och dylikt. Därtill kommer att det finns tipspengar inom ramen för kostnaderna för förundersökning. Tipspengarna rör också blygsamma belopp - några hundralappar eller tusenlappar. Under åren 1985-1986 gällde att rikspolischefen måste fatta beslut rörande högre belopp än 5 000 kr. Nu angivna medel bokförs hos polisen i sedvanlig ordning. Därtill kommer systemet med att banker, privatpersoner, försäkringsbolag m fl utfäster belöningar för att stöldgods skall återställas till ägarna. I dessa fall arbetar polisen endast förmedlande för att i slutändan överlämna belöningen till uppgiftslämnaren. Beloppen, som kan uppgå till sexsiffriga belopp, bokförs inte hos polisen. Polisens medverkan i dessa fall har inte bara "brevbärarkaraktär". Syftet för polisen är att nå ett polisiärt resultat, dvs att tjuven eller hälaren kan gripas. Uppgiftslämnarna är oftast kriminella personer. En uppgiftslämnare har som regel kontakt med endast en polisman, som kallas förare av källan. Det anses mycket viktigt att förarna dokumenterar sina åtgärder i dessa sammanhang, bl a för att undvika att polisen i efterhand beskylls för att stoppa belöningsmedel i egna fickor. Erhållna checkar skall kopieras och polismännen skall när källan fått sin belöning på en särskild handling intyga vad som förekommit. Okonventionella arbetsmetoder får bara användas vid brott av farlig art, exempelvis brott mot rikets säkerhet eller annan grövre brottslighet. Bevisprovokation anses vara en legitim åtgärd men polisen får inte anstifta någon att begå brott. När polisen samverkar med en misstänkt får polisen inte agera på sådant sätt att den misstänkte avslöjar sig själv.
De tilltalade har i stort vitsordat de faktiska omständigheterna under (aktuella) åtalspunkter men har bestritt ansvar. De har därvid bl a gjort gällande, att deras handlingar av olika skäl varit försvarliga.
I två hovrättsavgöranden, Svea HovR:s, avd 8, dom d 23 dec 1977, DB 143, och HovR:ns över Skåne och Blekinge, avd 4, dom d 3 juli 1981, DB 4183, har åtal mot polisbefäl för bl a häleri, alternativt myndighetsmissbruk, medhjälp till häleri, alternativt myndighetsmissbruk, och grovt osant intygande ogillats. Åtalen har haft avseende på befälens medverkan vid återköp av stulna konstföremål m m. T.L. och L.F. har förklarat, att de kände till avgörandena. TR:n har tolkat de tilltalade som att de menat sig ha fått ledning för sitt handlande av dessa avgöranden.
Åtalspunkten 2. T.L. har förklarat sig sakna kännedom om promemorian d 25 jan 1988. Han och L.F. har vidare anmärkt, att beslagsprotokollet är oriktigt endast vad avser platsen för beslaget.
Som grund för sitt bestridande har T.L. anfört. 1. Fara i bevishänseende har inte förelegat. 2. I annat fall har för honom förelegat nöd enligt 24 kap 4 § BrB. 3. Det osanna intygandet är inte att anse som grovt och därför preskriberat.
L.F. har till sitt försvar åberopat nöd enligt 24 kap 4 § BrB. Därjämte har T.L. för Massey räkning åberopat förmans befallning. Åklagaren har i sitt slutanförande godtagit T.L:s uppgift om att denne inte kände till promemorian.
Bakgrund Den uppgiftslämnare som anskaffat de beslagtagna fotografierna är C.N. Denne kände R.B. som tillsammans med fem andra personer blev dömda till långvariga fängelsestraff för inbrottet i Robertson i Sundborn d 15 jan 1988. C.N. var barndomskamrat med R.B:s far. R.B. hade erbjudit C.N. att köpa konsten eller förmedla köp av denna. Spaningsarbetet efter inbrottet leddes av polisen i Falun men då C.N. hört av sig med uppgift om att han möjligen skulle kunna återskaffa stöldgodset kopplades rikskriminalen in för att biträda Falupolisen med att leda denne, vilket närmast blev L.F:s uppgift. C.N. ville ha belöning för sitt arbete. L.F. har uppgett, att han kom till Kumla d 21 jan och mötte C.N. Det var första gången han träffade honom, men han kände till hans existens. Enligt L.F. var C.N. känd som gravt kriminell. Polisen hade ställt en belöning i utsikt. C.N. hade visat ett 40-tal foton över konsten men polisen ville försäkra sig om att det inte var gamla foton, varför man av C.N. krävde att han skulle visa polaroidfoton över tre angivna konstverk fotograferade tillsammans med exemplar av färska kvällstidningar. C.N. efterkom önskemålet; dock fanns inga kvällstidningar med på bilderna. L.F. tog hand om fotografierna. Några personer blev misstänkta för kuppen och polisen fick ett beslut om husrannsakan. Hos en av de misstänkta fanns i ett rum en särpräglad matta, som förekom på fotografierna. Den 22 jan inträdde distriktsåklagaren Gonzales som förundersökningsledare. Ett antal personer med anknytning till lägenheten blev anhållna. C.N. fick sedermera genom polisens i Falun försorg en belöning.
T.L. och Hill. har hörts närmare över åtalet. Som vittnen på åklagarens begäran har hörts R.B. och S. samt kriminalinspektören Hill.
L.F. har uppgett: Polisen hade de tre fotografierna som band i varje fall en av de anhållna, B, vid brott. För att gå vidare med saken måste fotografierna tas fram i utredningsmaterialet. Anhållningstiden började närma sig sitt slut. Det gällde att hitta på ett sätt att ta fram fotografierna utan att avslöja C.N. för de misstänkta. CN. hade av Falupolisen lovats skydd och full anonymitet. Det gällde också Sundborns fortsatta existens. Enligt Morris hade tjuvarna sagt, att de "hellre brände skiten än snutdjäveln får tag i det". L.F. tänkte ut en ide som han sedan förelade och fick godkänd av T.L. De tre fotografierna skulle under alla förhållanden ha tagits upp i ett beslagsprotokoll. Protokollet är oriktigt bara i den meningen att platsen för beslaget är felaktigt angiven. L.F. och T.L. kände ägaren till biluthyrningsfirman och med dennes medverkan åstadkoms det falska hyrbilskontraktet King ligger granne med Scandic Hotel och det är mycket vanligt att hotellgäster hyr bilar på firman. För att säkra C.N:s anonymitet upprättade L.F. promemorian för att dokumentera uppgifterna i beslagsprotokollet Handlingarna visades sedan för åklagaren, som fattade beslut om att inge häktningsframställning till rätten. B "vek sig" när han fick se fotografierna. De stulna tavlorna kom sedan fram. Ramarna hade monterats bort och bränts upp. L.F. blev förevisad brännplatsen. Av brandresterna kunde konservatorn få hjälp med att hitta nya ramar till konstverken. Om inte han och T.L. handlat på sätt som skedde hade troligen inte inbrottet klarats upp.
T.L. har i allt väsentligt bekräftat L.F:s uppgifter samt tillagt: Ägaren till hyrbilsfirman ansåg att han gjorde samhället en tjänst genom att hjälpa polisen. Promemorian, beslagsprotokollet och hyrbilskontraktet saknar allt bevisvärde. Handlingarna var inte avsedda som bevismaterial utan för att skydda C.N. De har inget med utredningen om Sundborninbrottet att göra. Om han förstått att han genom dessa åtgärder skulle göra sig skyldig till brott hade han inte vidtagit åtgärderna. Det var på hans uttryckliga order som L.F. vidtog åtgärderna. L.F. kunde icke bryta mot av honom givna order. Polisen måste kunna vidta liknande åtgärder i sitt spaningsarbete i framtiden. Det som skett här är "polisarbete efter bästa förstånd". Om inte polisen handlat som den gjorde i detta fall hade konst för miljoner och en del av det svenska kulturarvet "gått åt skogen".
H. som representerade Falupolisen i spaningsarbetet, har uppgett att C.N. sagt att om han blev avslöjad skulle han bli "avrättad, likviderad". Enligt Perez var konsten på Sundborn "oersättlig" - ingen ville ange något värde på de stulna tavlorna.
Tillfrågad vad han ansåg om L.F:s ide att lösa problemet med att ta fram fotografierna i utredningsmaterialet svarade Perez att han fann iden acceptabel.
S. har bl a uppgett: När ärendet föredrogs för honom var det ingen som sade att uppgifterna var oriktiga. Han var emellertid tveksam till historien som sådan och han funderade på att ställa frågor men avstod. Han ville inte ha problem med polisen utan att först diskutera med sin chef. När han kom hem på kvällen ringde han till sin chef, överåklagaren, och delgav denne sina misstankar, Överåklagaren tyckte, att de skulle låta saken bero. Han fick reda på de oriktiga uppgifterna först i samband med att han hördes av polisen. Han hade samma ambition som Falupolisen att få brottet uppklarat.
Vad först gäller åtalet mot T.L. för osant intygande vad rör promemorian så är i målet ostridigt att T.L. inte kände till denna. Vid sådant förhållande skall åtalet mot T.L. ogillas i den delen.
I fråga om åtalet i övrigt gör TR:n följande bedömning. Såväl T.L. som L.F. har vidgått de faktiska omständigheterna. Genom deras egna uppgifter och övrig utredning är visat att T.L. och L.F. gemensamt och i samråd dels upprättat ett felaktigt beslagsprotokoll och dels framställt ett falskt hyrbilskontrakt. L.F. har vidare skrivit den oriktiga promemorian. Även om deras syfte med åtgärderna varit att skydda C.N. och de felaktiga respektive falska uppgifterna i sig - som utvecklingen gestaltade sig - inte varit av allvarlig karaktär så har dock härigenom med hänsyn till handlingarnas art uppenbart uppstått fara i bevishänseende. På av åklagaren anförda skäl är det osanna intygandet i sig att bedöma som grovt.
Fråga är då om T.L. och L.F. kan fallas till ansvar för dessa gärningar. I deras åberopande av nöd får anses ligga att de ansett gärningarna försvarliga med hänsyn till intresset att rädda för landet oersättlig egendom och samtidigt skydda C.N. från att avslöjas som tjallare med de risker detta kunde medföra för denne.
En effektiv polisverksamhet förutsätter uppenbarligen att polisen i viss utsträckning använder sig av uppgiftslämnare och att polisen medverkar till att av försäkringsbolag utfästa belöningar för återskaffande av gods utbetalas. I målet har framgått, att sådana uppgiftslämnare är av stor betydelse när det gäller att avslöja grova brott och att återskaffa värdefull egendom. Vissa polismän har i egenskap av förare av uppgiftslämnare att hålla kontakt med sådana och TR:n har förstått att det är viktigt för fortsatt polisarbete att kontakterna vidmakthålles och skyddas så att inte uppgiftslämnarna utsätts för risker till liv och hälsa. Polisens möjlighet att fortsättningsvis få tips blir annars obefintliga. Utfästande av belöningar torde också ligga i försäkringsgivarnas och de försäkrades intresse, så länge inte systemet med uppgiftslämnare urartar så att stölder av konst och andra värdeföremål organiseras med tanke på möjligheten av återköp och belöningar.
Det får antas att utan C.N:s medverkan hade inbrottet inte klarats upp. Ingen tvekan kan råda om att det låg i samhällets intresse att så skedde.
Utredningen av Sundborninbrottet hamnade till slut i ett läge där polisen hade att väga olika intressen mot varandra, bl a intresset av att skydda C.N. Denne hade av polisen i Falun lovats skydd och full anonymitet. TR:n finner inte att polisen kan klandras för att den håller sina löften gentemot uppgiftslämnare. Vid en samlad bedömning anser TR:n att T.L:s och L.F:s handlande, som var ett led i lösandet av ett allvarligt brott, i den föreliggande situationen har varit försvarligt. De skall därför vara fria från ansvar, L.F. för osant intygande och båda för urkundsförfalskning.
Vid behandlingen av åtalspunkterna 3 och 7 fann TR:n på anförda skäl att L.F. hade begått tjänstefel men att gärningarna var ringa och därmed fria från ansvar.
samt åtalen mot L.F. för tjänstefel enligt åtalspunkterna 3 och 7.
De tilltalade dömdes för viss annan brottslighet, T.L. till villkorlig dom och L.F. till dagsböter.
Åklagaren överklagade i Svea HovR och yrkade fullt bifall till åtalen mot både T.L. och L.F. med den begränsningen att detta inte gällde talan mot T.L. för osant intygande avseende promemorian (del av åtalspunkten 2)
och talan mot L.F. för tjänstefel avseende gripandet av C.N. (del av åtalspunkterna 3 och 7).
Även om denna talan inte skulle vinna bifall yrkade åklagaren straffskärpning för båda de tilltalade.
Även T.L. och L.F. överklagade och yrkade helt ogillande av åtalen.
HovR:n (hovrättslagmannen Miller, hovrättsrådet Lennbeig referent, tf hovrättsassessorn Cervantes samt nämndemännen Le och Osborne) anförde i dom d 15 dec 1995: Åklagaren har förklarat att gärningen osant intygande under åtalspunkten 2 har begåtts de datum som protokollet och promemorian enligt gärningsbeskrivningen är upprättade.
Domskäl. Åtalspunkten 2.
T.L. och L.F. har berättat i huvudsaklig överensstämmelse med vad som antecknats i TR:ns dom.
L.F. har lagt till bl a följande. Utredningsmännen som höll i Sundbornärendet förklarade för honom att det var tveksamt om de misstänkta personer som anhållits skulle vara fortsatt frihetsberövade om det inte kom fram något ytterligare material. Åklagaren – O.S. - hade dock lovat att inte fatta något beslut i frågan förrän på eftermiddagen måndagen d 25 jan 1988. Han skrev sedan beslagsprotokollet och promemorian samma dag. - Det var bara spaningspersonal hos polisen som kände till fotografierna som C.N. skaffat fram. - Han fick först under huvudförhandlingen vid TR:n i detta mål reda på att O.S. redan på lördagen d 23 jan hade fått information om fotografierna. - Det är självklart att alla som hjälper polisen skall "märkas" och CN. hade sagt att "det är ju jag som sticker huvudet i snaran och riskerar att få det avskuret".
T.L. har lagt till att hyrbilskontraktet upprättades för att finnas till hands om någon ringde till bilfirman för att kontrollera den uppgivna uthyrningen. - Hade han vetat om att O.S. kände till fotografierna så skulle han aldrig ha lämnat sitt medgivande till att upprätta de oriktiga handlingarna. - Polisen i Hallsberg hade sagt att om fotografierna visades för den misstänkte B skulle denne erkänna och börja berätta. Denna bedömning - som också visade sig vara riktig - byggde på den kännedom polisen hade fått om B i tidigare ärenden.
Å.H. har uppgett att polisen inte hade så mycket att gå på i utredningsväg, att de misstänkta skulle släppas och att polisen fick ta "sista chansen" att visa fotografierna.
O.S. har berättat att han - som han vill minnas - på lördagen ändrade sitt beslut om hämtning av de misstänkta personerna till ett beslut att anhålla dem, sedan han efter en kontakt med polisen i Falun fått reda på att polisen hade fotografier av konsten tagna hemma hos B.
HovR:n gör följande bedömning.
Det är utrett och ostridigt att T.L. och L.F. gemensamt och i samråd låtit upprätta beslagsprotokollet och framställa hyrbilskontraktet samt att L.F. upprättat promemorian. Vidare är klarlagt att handlingarna innehåller oriktiga uppgifter om dels hur och var fotografierna påträffades samt dels namnet på den person som hade hyrt bilen och vilket hotell denne bott på.
T.L. och L.F. har på detta sätt fört in osanna och förfalskade uppgifter vid en förundersökning om brott för att tjäna som både bevismedel och underlag för exempelvis åklagares ställningstagande till fortsatt anhållande och ingivande av häktningsframställning hos domstol. Detta kan inte sägas innebära annat än att det har förelegat sådan fara i bevishänseende som grundar ansvar för de åtalade gärningarna. Det gäller redan när handlingarna ses var för sig. Emellertid är det i sammanhanget naturligt att närmast se de tre handlingarna som en samverkande helhet, eftersom de kompletterar varandra genom utfyllande uppgifter. Den angivna faran blir då än mer framträdande.
Med det sagda är både de objektiva förutsättningarna liksom de subjektiva - eftersom T.L. och L.F. visste vad de rent faktiskt utförde samt då den felbedömning som T.L. gjorde i fråga om farerekvisitet inte är ansvarsbefriande - uppfyllda för att osant intygande och urkundsförfalskning skall föreligga. På de skäl som åklagaren har anfört skall det osanna intygandet bedömas som ett grovt brott.
Frågan blir härefter om T.L. och L.F. skall vara fria från ansvar på grund av att de har handlat i nöd samt vad gäller L.F. att han även har handlat på förmans befallning.
BrB:s regler om de allmänna ansvarsfrihetsgrunderna - bl a nöd och förmans befallning - har genomgått omfattande ändringar, vilka har trätt i kraft d 1 juli 1994. Inga särskilda övergångsbestämmelser har meddelats såvitt nu är av intresse. Den nya lydelsen av bestämmelserna blir tillämplig i detta fall.
I 24 kap 4 § BrB stadgas att gärning som någon begär i nöd utgör brott endast om den med hänsyn till farans beskaffenhet, den skada som åsamkas annan och omständigheterna i övrigt är oförsvarlig. Nöd anges föreligga när fara hotar liv, hälsa, egendom eller något annat viktigt av rättsordningen skyddat intresse.
Den begränsning som tidigare rådde genom att faran hotade värdefull egendom har nu tagits bort. Detta innebär enligt förarbetena en viss utvidgning av möjligheterna att ansvarsfritt handla i nöd när fråga är om att rädda egendom. Dessutom har i paragrafen den språkliga ändringen av försvarlighetsrekvisitet skett från att handlingen skall vara försvarligtill att inte vara ofänvarlig. Detta är inte avsett att leda till någon ändring i sak. I förarbetena (NJA II 1994 s 437ff) uttalas emellertid också att det inte finns anledning att ställa sig avvisande till en rättsutveckling som leder till ett något vidgat område för ansvarsfrihet vid nöd.
T.L:s och L.F:s åberopande av nöd innefattar att fara förelåg på så sätt att dels den stulna konsten inte återställdes eller rent av blev förstörd, dels C.N. utsattes för någon form av våld som en följd av att han lämnat polisen information om det tillgripna godset.
Av utredningen framgår att det förelåg uppgifter om att förövarna av kuppen kunde tänkas bränna målningarna hellre än att polisen kom över dessa. Dessa uppgifter kunde självklart inte bara lämnas därhän av polisen som ogrundade. Vidare stod det klart att en av de misstänkta måste ha en koppling till det stulna, eftersom några av tavlorna var fotograferade hemma hos honom enligt vad som framgick av den särpräglade matta som fanns på fotografierna. Som utredningsläget var, när genomförda husrannsakningar inte hade gett önskvärt resultat i form av återfunnen konst eller spår av denna, framstår det som givet att det, om misstänkta personer skulle friges, förelåg en långtifrån försumbar fara att tavlorna antingen skulle komma till skada eller inte hittas. En nödsituation förelåg därför i förhållande till den stulna konsten.
Här kan sedan sägas att polisen ju hade tillgång till fotografierna och redan hade nämnt detta för åklagaren. Därmed skulle det av T.L. och L.F. angivna huvudsakliga motivet för deras handlande falla; att de i första hand ville rädda den oersättliga konstskatten. Deras uppgift att de inte visste om att O.S. kände till fotografierna är dock inte motbevisad utan får godtas. Från den utgångspunkten ter det sig förklarligt att de sökte efter en okonventionell metod att i utredningen föra in vad spaningsenheten inom polisen fått fram genom C.N. och härigenom sätta press på de misstänkta personerna. Detta gällde framförallt i förhållande till B, vilken polisen tydligen på goda grunder antog skulle falla till föga vid en fotokonfrontation. Även om det var enbart ett antagande att B skulle reagera på ett visst för utredningen om Sundbornstölden positivt sätt, råder det ingen tvekan om att T.L:s och L.F:s handlande var ägnat att avhjälpa den fara som hotade tavlorna.
Det andra syftet för T.L. och L.F. - att skydda C.N. - framstår som underordnat det första. En informatör har att räkna med risker för att bli avslöjad och vad som kan bli följden av detta. Oavsett att C.N:s namn genom den valda metoden inte kom fram är omständigheterna ändå sådana att det låg nära till hands att anta att han - som var den som fick hand om fotografierna - på något sätt varit inblandad, eftersom polisen kommit över dessa. Detta gäller i synnerhet som det fanns en iögonenfallande och knappast slumpmässig koppling mellan bilen där fotografierna sades vara påträffade och T.L. på det sättet att biluthyraren kände denne. Emellertid kan inte sägas annat än att nödsituationen omfattade även faran för C.N:s person.
Bestämmelsen om nöd reglerar som framgått de fall när det föreligger en kollision mellan två intressen, som båda är skyddade av rättsordningen. Det kan beskrivas så att den fara som hotar ett intresse kan avvärjas endast genom intrång i det andra intresset. För att handlingen inte skall anses som oförsvarlig krävs att det hotade intresset är av betydligt större vikt än det som offras.
Den fara som hotade de tillgripna konstverken måste sägas ha varit påtaglig. Av stor betydelse är vidare det i princip oskattbara värde som tavlorna har och då inte bara rent ekonomiskt utan även som en del av det svenska kulturarvet och som en nationalskatt. Detta leder i sin tur till att utrymmet för att medge ansvarsfrihet på grund av nöd ökar. Till detta kommer också att C.N. förtjänade skydd i rimlig omfattning. Sammantaget har dessa omständigheter en avsevärd tyngd.
Den skada som de osanna och förfalskade uppgifterna kunde tänkas orsaka framstår inte som särskilt framträdande mot bakgrund av att polisen förfogade över de graverande fotografierna men att åtkomsten skulle döljas genom osanna uppgifter om plats - och som det blev även datum - för omhändertagandet liksom om den person som skulle ha disponerat den bil där fynden påstods vara gjorda. Att uppgifterna lagts fram vid en förundersökning om brott - där rättsordningen har det i allra högsta grad berättigade intresset att sanningskravet upprätthålls - medför dock att försvarlighetsrekvisitet blir något svagare.
Vid den avvägning som slutligen skall göras mellan de nu angivna motstående intressena är ofrånkomligt att det synnerligen stora skyddsintresset avseende tavlorna och omsorgen om C.N. klart väger över det motstående intresset som det i detta fall slutligen kom att gestalta sig. Vid sådant förhållande framstår inte de handlingar som T.L. och L.F. har utfört som oförsvarliga. De är alltså vidtagna i nöd. Eftersom de åtalade gärningarna därmed inte utgör brott, skall åtalet lämnas utan bifall.
Beträffande åtalspunkterna 3 och 7 noterades i domen att åklagaren hade gjort vissa justeringar i gärningsbeskrivningarna. HovR:n fann i likhet med TR:n att L.F. i båda fallen hade begått tjänstefel men att gärningarna kunde bedömas som ringa.
Domslut. HovR:n fastställde TR:ns domslut beträffande T.L. Beträffande L.F. bifölls åtalet på en punkt utöver vad som omfattades av TR:ns dom. Påföljden för L.F. bestämdes till villkorlig dom och 50 dagsböter.
Riksåklagaren överklagade med yrkande att T.L. och L.F. skulle fällas till ansvar för urkundsförfalskning och osant intygande, grovt brott (åtalspunkten 2)
och L.F. dessutom för grovt tjänstefel vid två tillfällen (åtalspunkterna 3 och 7).
Riksåklagaren gjorde vissa ytterligare justeringar i gärningsbeskrivningarna under åtalspunkterna 3 och 7.
Vid bifall till talan mot T.L. yrkade Riksåklagaren att den villkorliga domen skulle förenas med böter.
T.L. (offentlig försvarare advokaten Davis) och L.F. (offentlig försvarare advokaten Benson) bestred ändring. Målet avgjordes efter huvudförhandling (Riksåklagaren genom byråchefen Robbins).
HD (JustR:n Vängby, Garrison, Williams, Holloway och Cook, referent) beslöt följande dom: Domskäl. Åtalspunkten 2. Som grund för sin inställning har T.L. och L.F. åberopat i första hand att gärningarna inte inneburit fara i bevishänseende och i andra hand att de handlat i nöd. De har vidare gjort gällande att ett osant intygande inte skall bedömas som grovt.
I förstnämnt hänseende har T.L. och L.F. anfört att avsikten inte varit att handlingarna skulle tjäna som bevis inför domstol. Som HovR:n funnit har fara i bevishänseende förelegat redan därigenom att handlingarna var avsedda som underlag för åklagares anhållningsbeslut.
I samband med att polislagen (1984:387) antogs, behandlades vad som kommit att kallas okonventionella spaningsmetoder. Därvid uttalades bl a att polis aldrig får begå en kriminaliserad handling för att kunna efterforska eller avslöja ett brott. I vissa länder, anfördes det, kunde mindre allvarliga lagstridiga handlingar från polisens sida vara tillåtna, om de stod i rimlig proportion till intresset av att komma åt ett mycket grovt brott. Någon sådan regel ansågs dock inte böra gälla för den svenska polisen; här skulle en gräns dras. (Prop 1983/84:111 s 47ff, JuU 1983/84:27 s 21.)
Emellertid föreligger för polismän i gånsteutövning, som för andra, en grund för ansvarsfrihet i bestämmelsen i 24 kap 4 § BrB om handlande i nöd.
När regler om handlande i nöd infördes i BrB vid dess antagande framhölls särskilt att reglerna om nöd avsågs skola tillämpas restriktivt. Det skulle röra sig om en handling som framtvingats av en icke förutsedd situation, ett tvångsläge då det på grund av intressekollision skulle vara tillåtet att kränka ett allmänt eller enskilt intresse. Om det inte var fråga om fara för liv eller hälsa, utan om ekonomiska värden, kunde förutsättningarna för nödparagrafens tillämpning sällan anses uppfyllda. I nödsituationens natur låg vidare att nödrätt skulle föreligga endast f r en fara som var tämligen nära förestående, även om den inte behövde vara helt överhängande. Var faran mera avlägsen kunde det yppas möjligheter att vidta andra åtgärder för att avvärja faran. (SOU 1953:14 s 414, prop 1962:10 s B 332ff, B 481f) Om en intresseavvägning redan skett i lagstiftning kan det i allmänhet inte komma i fråga att genom att åberopa en nödsituation bereda någon ansvarsfrihet i större utsträckning än vad lagstiftaren avsett (NJA 1979 s 335).
1994 års ändringar i bestämmelsen angavs i sak endast innebära en viss utvidgning av möjligheterna att ansvarsfritt handla i nöd därigenom, att den ursprungliga begränsningen till värdefull egendom slopades. På grund av värdet hos den egendom som är i fråga i detta mål saknar dock utvidgningen i detta hänseende betydelse. De ändringar som i övrigt företogs - bl a beskrivningen av försvarlighetsrekvisitet - var språkliga och avsågs sålunda i princip inte leda till någon ändring i sak. (Prop 1993/94:130 s 36.)
De intressen som i detta fall står emot varandra är å ena sidan intresset av att de från Robertson i Sundborn stulna konstverken kunde återskaffas och att polisens informatör inte utsattes för hämndaktioner och å andra sidan vikten av att polisens arbete utförs i enlighet med vad som gäller enligt lag och författning (jfr 8 § polislagen).
T.L. och L.F. har uppgivit att de fått uppfattningen att förövarna av stölden hade blivit misstänksamma på grund av att en av dem stannats vid en rutinmässig poliskontroll och att dessa till C.N. hade sagt att de hellre skulle bränna konstverken än låta polisen få tag i dessa. Till stöd för att hotet var allvarligt menat har T.L. och L.F. anfört att målningarna när de återfanns, hade tagits ur sina ramar, och ramarna hade bränts. T.L. och L.F. har också åberopat att den polismyndighet till vilken C.N. lämnat uppgifter lovat honom anonymitet och att det var en hederssak även för dem att se till att det löftet hölls; dessutom var risken stor för att C.N. skulle utsättas för hämndaktioner längre fram i tiden, när gärningsmännen kommit på fri fot.
Faran för C.N. kan sålunda inte anses ha varit nära förestående på det sätt som förutsätts för att en nödsituation skall anses föreligga. Däremot kan T.L. och L.F. ha haft fog för antagandet att de stulna konstverken var omedelbart hotade av förstörelse.
Om situationen sålunda kan anses ha utgjort nöd är frågan om de åtalade gärningarna varit försvarliga. Syftet med åtgärderna har T.L. och L.F. uppgivit vara att fotografierna, som band de misstänkta till innehav av de stulna konstverken, skulle kunna föras in i förundersökningen så att de misstänkta skulle kunna konfronteras med dem och förmås till bekännelse, allt utan att C.N:s roll skulle röjas.
Vid förundersökning skall protokoll föras över vad därvid förekommit av betydelse för utredningen (23 kap 21 § RB). I protokollet skall bl a antecknas beslut om tvångsmedel, däribland beslag, och protokollet skall avfattas så, att det ger en trogen bild av vad som förekommit vid förundersökningen av betydelse för målet (20 och 22 §§förundersökningskungörelsen 1947:948). Det har inte funnits någon anledning för T.L. och L.F. att antaga att beslagsprotokollet, med den föregivna anknytningen till hålaren, inte skulle ha betydelse för utredningen; deras avsikt var också att det skulle ligga till grund för anhållningsbeslut av åklagare. Det saknar därvid betydelse att, enligt vad som framkommit vid förhöret med distriktsåklagaren Gonzales, denne varit beredd att fatta anhållningsbeslut redan på grund av uppgiften att polisen hade tillgång till de nämnda fotografierna.
För förundersökningen gäller alltså ett sanningskrav. Det säger sig självt att det endast i extrema undantagssituationer kan komma i fråga att sätta detta krav åt sidan med hänvisning till föreliggande nöd. En sådan situation kan inte anses ha förelegat. En tillämpning av 24 kap 4 § BrB i dess nu gällande lydelse leder inte till annan bedömning.
Åtgärderna att lämna oriktiga uppgifter i beslagsprotokollet och i promemorian har inneburit osant intygande. Beträffande beslagsprotokollet har T.L. och L.F. handlat i samråd, medan L.F. ensam upprättat promemorian.
T.L. och L.F. har visserligen begått gärningarna i tjänsten. Deras syfte har emellertid inte varit att uppnå egen vinning eller andra fördelar för egen del. Handlandet har uteslutande haft sin grund i en strävan att tillgodose det allmänna intresset av att de stulna konstverken återställdes till museet samt att C.N:s medverkan inte röjdes. Förfarandet har inte medfört skada för någon enskild. Med hänsyn härtill bör brotten inte anses som grova. Härav följer att T.L. och L.F. som inte fått del av åtalen inom två år från gärningarna, enligt 35 kap 1 § BrB inte kan ådömas påföljd för dem.
Undertecknandet av hyreskontraktet med fingerat namn innebär urkundsförfalskning. Underskriften har gjorts av L.F. i samråd med T.L. De skall därför båda dömas för urkundsförfalskning.
Åtalspunkten 3. Vad som förekommit i HD föranleder inte annan bedömning än den HovR:n gjort.
Åtalspunkten 7. Åtalet avser att L.F. i egenskap av ansvarigt befäl uppsåtligen åsidosatt vad som ålegat honom vid hans myndighetsutövning. Av utredningen framgår emellertid att L.F. inte vid gripandet av C.N. hade ställning som ansvarigt befäl. Åtalet för tjänstefel under denna punkt kan redan på grund därav inte vinna bifall.
Påföljdsfrågan. T.L. och L.F. har nu befunnits skyldiga till urkundsförfalskning på sätt Riksåklagaren påstått. De har av HovR:n för andra brott dömts, T.L. till villkorlig dom och L.F. till villkorlig dom och böter. T.L. har därutöver ålagts en betydande skadeståndsskyldighet och har av Statens ansvarsnämnd avskedats från sin anställning som polisöverintendent. Anledning saknas att för någon av dem skärpa den av HovR:n bestämda påföljden.
Domslut. HD ändrar på det sätt HovR:ns dom beträffande T.L. att T.L. döms jämväl för urkundsförfalskning till den av HovR:n bestämda påföljden.
HD ändrar på det sätt HovR:ns dom beträffande L.F. att L.F. döms jämväl för urkundsförfalskning till den av HovR:n bestämda påföljden.
HD:s dom meddelades d 11 juli 1996 (mål nr B 264/96).