Fråga om rätt till ersättning för annan skada vid förtida inlösen enligt lagen (1995:1649) om byggande av järnväg.
E.A. och U.A. förde vid Nacka tingsrätt, mark- och miljödomstolen, talan mot staten genom Trafikverket på det sätt som framgår av mark- och miljödomstolens dom.
Mark- och miljödomstolen (rådmannen Jimenez och tekniska rådet Schultz) anförde följande i dom den 19 september 2019.
YRKANDEN M.M.
U.A. och E.A. har yrkat att Trafikverket ska förpliktas att utge 165 480 kr jämte ränta enligt §§ 4 och 6 räntelagen från den 5 mars 2019.
– – –.
Trafikverket har bestritt kärandenas yrkande. För det fall mark- och miljödomstolen bedömer att kärandena har rätt till ersättning för kostnad för flytt och lagfart, medger Trafikverket yrkat belopp.
U.A. och E.A. har till stöd för sin talan fört fram i huvudsak följande.
De har med stöd i 4 kap. 1 § expropriationslagen (1972:719) begärt ersättning för 24 155 kr i flyttkostnader och 141 325 kr i lagfartskostnader för deras ersättningsfastighet. Enligt praxis ska flytt- och lagfartskostnader ersättas vid expropriation. Trafikverket har fört fram att rätt till ersättning för övrig skada enligt expropriationslagen inte föreligger när det är fråga om inlösen enligt lagen (1995:1649) om byggande av järnväg, eftersom det då är fråga om en frivillig och inte en påtvingad inlösen. Det finns dock inte någon principiell skillnad mellan inlösen på begäran av den som ska bygga järnvägen och på begäran av fastighetsägaren. I fråga om rätten till annan ersättning gör lagen inte heller någon åtskillnad mellan tvångsinlösen och frivillig inlösen, och det saknas stöd i lagens förarbeten för att göra en sådan åtskillnad. Eftersom praxis vad gäller rätten till ersättning för övrig skada enligt expropriationslagen sedan länge har varit etablerad borde det kunna förutsättas att lagstiftaren skulle ha klargjort att andra regler ska gälla vid förtida inlösen enligt lagen om byggande av järnväg, om detta varit avsikten.
Trafikverket har till stöd för sin talan fört fram i huvudsak följande.
Kostnaderna för flytt och lagfart är inte en skada som uppkommit genom Trafikverkets inlösen av kärandens fastighet, varför käranden inte har rätt till ersättning för dessa kostnader. En förutsättning för förtida inlösen är att fastighetsägaren är tvungen att sälja fastigheten på grund av ömmande omständigheter, inte på grund av infrastrukturprojektet. Det planerade infrastrukturprojektet har enbart den konsekvensen att fastigheten inte går att sälja på den öppna marknaden till ett rimligt pris. Det är i dessa fall enbart marknadsvärdet, med de justeringar som i övrigt följer av 4 kap.expropriationslagen, som ska ersättas.
Käranden har varit tvungen att sälja fastigheten på grund av en sjukdom. Behovet av att sälja hade således ingenting med järnvägsbygget att göra. Kostnaderna för lagfart och flytt hade uppkommit i samma mån på en försäljning vid den öppna marknaden, och är alltså inte en konsekvens av Trafikverkets inlösen, utan en konsekvens av sjukdomen.
Av 4 kap. 2 a § lagen (1995:1649) om byggande av järnväg framgår att en fastighet på fastighetsägarens begäran ska lösas in även om det ännu inte finns någon gällande järnvägsplan, om det är sannolikt att fastigheten kommer att behövas för järnvägsändamål och det finns synnerliga skäl för att få fastigheten inlöst.
Enligt 4 kap. 5 § lagen om byggande av järnväg ska expropriationslagen tillämpas när ersättningen bestäms. Av 4 kap. 1 § expropriationslagen följer att löseskilling ska betalas för en fastighet som exproprieras i sin helhet med ett belopp som motsvarar fastighetens marknadsvärde. Uppkommer i övrigt skada för ägaren genom expropriationen, ska även sådan skada ersättas – s.k. annan ersättning.
Av handlingarna i målet framgår att Trafikverket har löst in U.A:s och E.A:s fastighet genom s.k. förtida inlösen enligt 4 kap. 2 a § lagen om byggande av järnväg, och att löseskilling har betalats för fastigheten. Frågan i målet är om U.A. och E.A. även har rätt till ersättning för flytt- och lagfartskostnader för sin ersättningsfastighet.
Mark- och miljödomstolen gör följande bedömning.
U.A. och E.A. hade haft rätt till ersättning enligt 4 kap. 1 § expropriationslagen för flytt- och lagfartskostnader om inlösen hade skett genom tvång när det funnits en lagakraftvunnen järnvägsplan. Den omständighet att inlösen skett i ett tidigare skede och på fastighetsägarens begäran kan inte anses medföra att rätten till annan ersättning faller bort. Det saknas stöd i lagtext och förarbetena för en sådan tolkning. Om ersättningens storlek råder inte tvist. Yrkat belopp ska därför dömas ut.
Mark- och miljödomstolen förpliktar staten genom Trafikverket att till U.A. och E.A. betala 165 480 kr jämte ränta – – –.
Trafikverket överklagade i Mark- och miljööverdomstolen och yrkade att domstolen skulle ogilla U.A:s och E.A:s talan om ersättning för övrig skada genom tidig inlösen av fastigheten Tystberga-Sättra 1:1 i Nyköpings kommun.
U.A. och E.A. bestred ändringsyrkandet.
Mark- och miljööverdomstolen (hovrättsråden Meyer Martinez och Bell Uddenfeldt, tekniska rådet Boyer samt hovrättsrådet Evans, referent) anförde följande i dom den 18 september 2020.
Mark- och miljööverdomstolen har avgjort målet utan huvudförhandling.
Den vars fastighet löses in ska få löseskilling med ett belopp som motsvarar fastighetens marknadsvärde med ett påslag om 25 procent, se 4 kap. 5 § lagen om byggande av järnväg samt 4 kap. 1 § expropriationslagen. Om det uppkommer övrig skada för ägaren genom inlösen ska även sådan skada ersättas. Syftet med ersättningen är att ge fastighets-ägaren möjlighet att bibehålla det ekonomiska läge som skulle ha förelegat om någon inlösen inte hade ägt rum.
Kostnader för flytt och lagfart för ersättningsfastighet är sådana kostnader som kan ersättas som övrig skada, men då måste det föreligga ett adekvat orsakssamband mellan inlösen och skadan. I allmänhet ska någon ersättning inte utgå om skadan skulle ha inträffat även om inlösen inte hade skett (se prop. 1971:122 s. 192). Tvistemålsreglerna i allmän domstol tillämpas, vilket innebär att den som vill ha ersättning för övrig skada ska visa att det finns ett orsakssamband mellan inlösen av fastigheten och skadan.
En fastighetsägare har enligt 4 kap. 2 a § lagen om byggande av järnväg möjlighet att begära att få sin fastighet inlöst innan det finns en fastställd järnvägsplan om det är sannolikt att fastigheten kommer att behövas för järnvägsändamål och det finns synnerliga skäl för att få fastigheten eller del av denna inlöst. Bestämmelsen har tillkommit för att ge en fastighetsägare som drabbas orimligt hårt av ett planerat järnvägsbygge en möjlighet att få sin fastighet inlöst innan en järnvägsplan fastställts. Kravet på synnerliga skäl innebär att bestämmelsen endast ska tillämpas i mycket ömmande situationer där fastighetsägaren är tvungen att sälja fastigheten samtidigt som en försäljning på den öppna marknaden, på grund av det planerade järnvägsbygget, skulle få orimliga konsekvenser. Så kan vara fallet när en fastighetsförsäljning blir nödvändig på grund av exempelvis svår sjukdom, skilsmässa eller dödsfall (se prop. 2011/12:118 s. 135, s. 162 och s. 171).
Vid inlösen med tillämpning av 4 kap. 2 a § lagen om byggande av järnväg finns alltså alltid ett behov hos fastighetsägaren att flytta från fastigheten utan att det finns en gällande järnvägsplan. Det får antas att det i dessa fall mer sällan finns ett orsakssamband mellan inlösen av fastigheten och de kostnader som uppkommer i samband med flytt till en ersättningsfastighet eftersom orsaken till att fastighetsägaren måste flytta är de personliga omständigheterna som utgör synnerliga skäl. Om fastighetsägaren kan styrka att det planerade järnvägsbygget har orsakat eller påverkat de omständigheter som utgör synnerliga skäl, och därigenom kan visa att det finns ett orsakssamband mellan förtida inlösen och skadan, skulle ersättning kunna utgå för de kostnader som uppstår.
Av uppgifterna i målet framgår att U.A. och E.A. har varit tvungna att flytta från fastigheten till följd av att en av dem varit sjuk. Det är således sjukdomen som har varit anledningen till att U.A. och E.A. flyttat och att kostnader för flytten till ersättningsfastigheten har uppkommit. Det finns inga uppgifter om att sjukdomen har haft sitt ursprung i det planerade järnvägsbygget eller att den har påverkats av projektet på något sätt. Detta innebär att U.A. och E.A. inte har styrkt att det har förelegat adekvat orsakssamband mellan förtida inlösen av fastigheten och de kostnader som har uppkommit vid flytten. Trafikverkets överklagande ska därför bifallas.
Med ändring av mark- och miljödomstolens dom ogillas E.A:s och U.A:s talan om ersättning.
E.A. och U.A. överklagade och yrkade bifall till sin vid mark- och miljödomstolen förda talan.
Trafikverket motsatte sig ändring av Mark- och miljööverdomstolens dom.
HD meddelade prövningstillstånd med utgångspunkt i vad Mark- och miljööverdomstolen hade funnit utrett om orsaken till att E.A. och U.A. varit tvungna att flytta från fastigheten.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Lewis, föreslog i betänkande att HD skulle meddela dom i huvudsaklig överensstämmelse med HD:s dom.
HD (justitieråden Williams, Butler, Wood, referent, Phelps och Merritt) meddelade den 29 oktober 2021 följande dom.
Frågan i målet är under vilka förutsättningar den som får sin fastighet inlöst enligt 4 kap. 2 a § lagen (1995:1649) om byggande av järnväg har rätt till ersättning för kostnader som är hänförliga till flytten från fastigheten.
E.A. och U.A. ägde fastigheten Tystberga-Sättra 1:1. Det fanns planer på att använda fastigheten för järnvägsändamål men någon järnvägsplan enligt lagen om byggande av järnväg hade ännu inte fastställts. E.A. och U.A. begärde att Trafikverket skulle lösa in fastigheten enligt bestämmelserna i 4 kap. 2 a § i den lagen. Trafikverket löste in fastigheten och betalade löseskilling för fastighetens värde.
E.A. och U.A. väckte sedermera talan mot Trafikverket vid mark- och miljödomstolen och yrkade att Trafikverket skulle ersätta dem för flyttkostnader och för kostnad för lagfart vid köp av en ersättningsfastighet med sammanlagt cirka 165 000 kr.
Mark- och miljödomstolen biföll käromålet. Mark- och miljööverdomstolen har däremot lämnat käromålet utan bifall. Enligt Mark- och miljööverdomstolen är det utrett att E.A. och U.A. var tvungna att flytta från fastigheten på grund av sjukdom. Adekvat orsakssamband mellan förtida inlösen och de i målet åberopade kostnaderna har därför inte ansetts styrkt.
HD har meddelat prövningstillstånd med utgångspunkt i vad Mark- och miljööverdomstolen har funnit utrett om orsaken till att E.A. och U.A. var tvungna att flytta från fastigheten.
Den som ska bygga en järnväg som tillgodoser ett allmänt transportbehov får enligt 4 kap. 1 § lagen om byggande av järnväg lösa sådan mark eller sådant utrymme som inte endast tillfälligt ska användas för järnvägsändamål. Enligt 2 § kan inlösen ske även på fastighetsägarens begäran. Inlösen enligt dessa båda paragrafer förutsätter att det har fastställts en järnvägsplan som anger att marken eller utrymmet ska användas för järnvägsändamål.
Inlösen kan också komma till stånd innan det har fastställts en järnvägsplan men det kan då ske enbart på fastighetsägarens begäran. Sådan inlösen (förtida inlösen) regleras i 4 kap. 2 a § och förutsätter dels att det är sannolikt att fastigheten kommer att behövas för järnvägsändamål, dels att det finns synnerliga skäl för inlösen.
Bestämmelsen om förtida inlösen har tillkommit av hänsyn till fastighetsägare som drabbas orimligt hårt av planerna på ett järnvägsbygge. Kravet på synnerliga skäl innebär, enligt lagens förarbeten, att bestämmelsen ska tillämpas endast i mycket ömmande situationer när fastighetsägaren är tvungen att sälja fastigheten samtidigt som en försäljning på den öppna marknaden, på grund av det planerade järnvägsbygget, skulle få orimliga konsekvenser. Så kan vara fallet när en fastighetsförsäljning är nödvändig på grund av exempelvis svår sjukdom, arbetslöshet, skilsmässa eller dödsfall. (Se prop. 2011/12:118 s. 135, 162 och 171.)
Enligt 4 kap. 5 § lagen om byggande av järnväg ska, om inte annat anges, expropriationslagen (1972:719) tillämpas i mål om inlösen. Det innebär bl.a. att bestämmelserna om expropriationsersättning i 4 kap.expropriationslagen är tillämpliga.
Om en fastighet exproprieras i sin helhet ska, enligt 4 kap. 1 § expropriationslagen, den exproprierande betala löseskilling. Löseskillingen syftar till att ersätta fastighetsägaren för den skada som är hänförlig till värdet av den förlorade fastigheten och ska, som utgångspunkt, motsvara fastighetens marknadsvärde med visst tillägg. Exproprieras en del av en fastighet har fastighetsägaren i stället rätt till intrångsersättning motsvarande minskningen av fastighetens marknadsvärde med visst tillägg.
Av 4 kap. 1 § följer att fastighetsägaren också har rätt till ersättning för annan skada som uppkommer genom expropriationen, dvs. skada som inte är hänförlig till fastighetens värde eller värdeminskning. Tanken är att fastighetsägarens ekonomiska läge efter expropriationen ska vara detsamma som om någon expropriation inte hade ägt rum. Rätten till ersättning för annan skada förutsätter att det finns ett adekvat orsakssamband mellan expropriationen och skadan. Ersättning ska inte utgå om skadan skulle ha uppkommit även om expropriationen inte hade kommit till stånd. (Se SOU 1969:50 s. 184 f. och prop. 1971:122 s. 192.)
Till de kostnader som kan ersättas enligt bestämmelsen om ersättning för annan skada hör flyttkostnader och kostnad för lagfart vid köp av ersättningsfastighet (se a. prop. s. 192 och ”Stenung Västergård ” NJA 1981 s. 780). Också i fråga om sådana kostnader måste det finnas ett adekvat orsakssamband mellan expropriationen och skadan. Det innebär bl.a. att om fastighetsägaren ändå skulle ha flyttat i närtid ska någon ersättning inte utgå.
Såsom redan har konstaterats (se p. 9) är expropriationslagens ersättningsregler tillämpliga även vid inlösen enligt lagen om byggande av järnväg. Expropriationslagens regler syftar till att tillförsäkra en fastighetsägare ersättning på grund av ett tvångsförfogande. Reglerna kan därför framstå som mindre ändamålsenliga vid förtida inlösen, eftersom det vid en sådan inlösen inte förekommer något förfogande genom tvång.
Med hänsyn till hur lagregleringen kring förtida inlösen har utformats får det emellertid anses att en fastighetsägare även vid inlösen av detta slag har rätt till – utöver ersättning för sådan skada som är hänförlig till förlusten av fastigheten eller fastighetsdelen (dvs. löseskilling respektive intrångsersättning) – ersättning för annan skada. I likhet med vad som gäller vid expropriation bör dock rätten till ersättning för annan skada förutsätta att skadan är en följd av att fastigheten inlöses och att den hade uteblivit om inlösen inte hade kommit till stånd.
I kravet på synnerliga skäl i 4 kap. 2 a § lagen om byggande av järnväg ligger att förtida inlösen bara ska komma till stånd om fastighetsägaren av personliga skäl är tvungen att avyttra fastigheten. Situationen är därmed normalt sådan att kostnader för bl.a. flyttning ändå skulle ha uppkommit inom en nära framtid. Det medför att utrymmet för att vid förtida inlösen tillerkänna fastighetsägaren ersättning för kostnader som direkt eller indirekt beror på att han eller hon kommer att lämna fastigheten är mycket begränsat (jfr p. 11).
Utgångspunkten för HD:s prövning är att E.A. och U.A. var tvungna att flytta från fastigheten på grund av sjukdom (se p. 4 och 5). Kostnaderna för flyttning och för lagfart vid köp av en ersättningsfastighet har alltså inte varit en följd av att Trafikverket löste in fastigheten. E.A. och U.A. har därför inte rätt till ersättning för dessa kostnader. Överklagandet ska följaktligen avslås.
HD avslår överklagandet.