Invändning om samtycke och nödvärn vid åtal för misshandel.
Allmän åklagare väckte vid Göteborgs TR åtal mot A.K., född 1981, för misshandel enligt följande gärningsbeskrivning: A.K. har natten till d 1 jan 1998 på Järntorget i Göteborg uppsåtligen misshandlat A.G.M. genom att tilldela honom ett knytnävsslag i ansiktet. Av misshandeln har A.G.M. fått två tänder avslagna och en sårskada i läppen.
TR:n (ordf assessorn Robinson) anförde i dom d 17 dec 1998: Domskäl. A.K. har vitsordat de faktiska omständigheterna, men bestritt ansvar för misshandel under påstående att han har handlat i nödvärn.
På åklagarens begäran har TR:n hört målsäganden A.G.M. och A.K.. Vidare har åklagaren föredragit ett rättsintyg avseende A.G.M:s skador.
TR:ns bedömning. Av utredningen framgår att A.K. med en knytnäve har slagit A.G.M. i ansiktet och att denne genom slaget åsamkats de skador som åklagaren har påstått.
Frågan är om A.K. befann sig i en nödvärnssituation då han utdelade slaget. A.K. och A.G.M. har lämnat sinsemellan motstridiga versioner av händelseförloppet. När det gäller frågan om vilken version som är mest riktig har TR:n att förlita sig helt på deras redogörelser.
A.G.M. och A.K. har lämnat berättelser som var för sig framstår som trovärdiga. Ingen av utsagorna kan enligt TR:ns mening bedömas som mer tillförlitlig än den andra. Slutsatsen av resonemanget leder till att de uppgifter som A.K. har lämnat inte är vederlagda och därför skall läggas till grund för bedömningen av händelseförloppet.
Av A.K:s berättelse framgår bl a följande. Han och en kamrat anlände till Järntorget med taxi. A.K. skulle kliva av medan hans kamrat skulle fortsätta färden. I det läget kom A.G.M. fram och frågade om taxin var ledig. Därefter utspann sig en viss ordväxling mellan A.K., som klev ur taxin, och A.G.M.. Taxichauffören skilde dem åt och A.G.M. försvann iväg. När A.K. skulle passera taxikön upptäckte han att A.G.M. stod i kön. A.G.M. spottade en loska som hamnade strax framför A.K:s fötter. A.K. blev arg och vände sig mot A.G.M. och frågade vad denne sysslade med. På något sätt hamnade de två bakom taxikön. Där stod de ansikte mot ansikte och smågruffade med varandra. Avståndet mellan dem var mycket kort. Plötsligt kom A.G.M:s knytnäve farande mot A.K.. Knytnäven träffade honom inte eftersom han hann hoppa undan. I det läget for A.K:s knytnäve rakt i ansiktet på A.G.M.. Varför det blev så kan A.K. inte förklara. Enligt honom var det en ren reflexhandling. När A.G.M. träffats av slaget tog han sig för munnen. Härefter fick A.G.M. bakifrån en knuff från A.K:s kamrat. Av de uppgifter som A.K. har lämnat framgår det att han inte befann sig i nöd då han utdelade slaget. Han hade själv gett sig in i en ömsesidig dispyt och hade utan svårighet parerat slaget från A.G.M.. Omständigheterna ger vid handen att A.K. i det läget hade kunnat gå därifrån utan vidare missöden. Det slag som A.K. utdelade kan inte betraktas som en nödvärnshandling, utan får tolkas som ett svar på A.G.M:s provokation. TR:n finner därför att åtalet för misshandel är styrkt.
A.K. är 17 år. Han förekommer inte i kriminalregistret och lever under ordnade förhållanden. Det finns inget som tyder på att han i vanliga fall är benägen att tillgripa våld. Nämnda händelse får ses som en engångsföreteelse.
Vid valet av påföljd beaktar TR:n, förutom att A.K. endast var 16 år när misshandeln ägde rum, att han vid gärningen var utsatt för påtaglig provokation från A.G.M:s sida. Påföljden kan därför, trots de relativt allvarliga skador som drabbade A.G.M., stanna vid böter.
Domslut. TR:n dömde A.K. enligt 3 kap 5 § BrB för misshandel till 70 dagsböter å 30 kr.
A.K. överklagade i HovR:n för Västra Sverige och yrkade ogillande av åtalet.
Åklagaren bestred ändring.
HovR:n (hovrättsråden Blevins och Archer, referent) anförde i dom d 12 febr 1999: Domskäl. I HovR:n har förnyade förhör hållits med A.K. och A.G.M..
I likhet med TR:n anser HovR:n att A.K:s uppgifter skall läggas till grund för bedömningen. Han har i HovR:n i huvudsak lämnat samma uppgifter som har antecknats i TR:ns dom. Dessutom har han tillagt att han blev knuffad av A.G.M. dels under ordväxlingen vid taxibilen, dels omedelbart innan denne riktade ett slag mot honom.
A.K. har gjort gällande att han handlade i nödvärn då han slog till A.G.M.. Frågan i målet är om situationen var sådan att A.K. kan åberopa nödvärn.
I målet får genom A.K:s egna uppgifter anses utrett att han blev knuffad av A.G.M. under ordväxlingen vid taxibilen, att A.G.M. provocerade honom genom att spotta framför honom när han passerade taxikön samt att A.G.M. återigen knuffade honom omedelbart innan denne riktade ett knytnävsslag mot hans ansikte. Trots att det kan hållas för visst att slagväxlingen föregicks av provocerande uttalanden även från A.K:s sida, kan inte situationen bedömas på annat sätt än att han befann sig i en nödvärnssituation då A.G.M. angrep honom med våld. Den omständigheten att A.K. hade kunnat undvika dispyten vid taxikön genom att bortse från A.G.M:s provokation och gå därifrån, föranleder inte någon annan bedömning. Det våld som A.K. använt för att avvärja A.G.M:s angrepp kan inte anses uppenbart oförsvarligt. A.K. skall därför inte dömas för den åtalade gärningen.
Domslut. Med ändring av TR:ns Howell ogillar HovR:n åtalet.
Hovrättslagmannen Manning var skiljaktig och anförde: I målet är utrett att A.K. tilldelat A.G.M..ett kraftigt knytnävsslag i ansiktet och att A.G.M. därvid åsamkats de skador som åklagaren angett.
Lika med HovR:ns majoritet finner jag att A.K:s uppgifter skall läggas till grund för bedömningen.
A.K. och A.G.M. har redan vid taxibilen råkat i dispyt. Situationen, såsom den beskrivits av A.K., har redan då varit sådan att A.K. inte kunnat utesluta att en fortsatt dispyt skulle kunna utlösa våld. Genom chaufförens ingripande har de emellertid skilts åt. A.K. har därefter trott sig se att A.G.M. spottade framför hans fötter. Det är i och för sig förståeligt att A.K. reagerade och att han på nytt inlät sig i ordväxling med A.G.M.. Det måste emellertid redan från början ha stått klart för A.K. att han på så sätt inte skulle få upprättelse. Det oaktat har han fortsatt ordväxlingen, som av allt att döma blivit allt hätskare, samtidigt som han och A.G.M. förflyttat sig från taxikön. Det måste nu för A.K. ha framstått som uppenbart att ordväxlingen skulle kunna övergå i våld. A.K., som varit oförhindrad att lämna platsen, har emellertid fortsatt bråket.
Den som utsätts för ett brottsligt angrepp har rätt att med våld söka avvärja angreppet. Den rätten kan emellertid inte utsträckas till att avse alla de situationer där två antagonister på så sätt provocerar varandra att risken för att provokationerna skall övergå i våld framstår som uppenbar för var och en av dem. Det skulle kunna leda till invändningar om rätt till nödvärn i alla de typfall av misshandel, som har sin upprinnelse i gräl och provokationer som parterna till lika del bär ansvaret för. Den som väljer att fortsätta en provocerande argumentering i stället för att lämna platsen kan inte åberopa rätten till nödvärn för att möta ett angrepp som är en förutsebar följd av hans eget handlande. Ett annat synsätt skulle allvarligt begränsa möjligheterna att ingripa mot den allt vanligare gatumisshandeln.
jag finner på nu angivna skäl att omständigheterna inte har varit sådana att A.K. ägt rätt att bruka våld mot A.G.M.. Han skall därför, som TR:n funnit, dömas för misshandel.
Riksåklagaren överklagade och yrkade att A.K. skulle dömas för misshandel till den av TR:n bestämda påföljden.
A.K. (offentlig försvarare advokaten A.M.) bestred ändring.
Målet avgjordes efter huvudförhandling (Riksåklagaren genom byråchefen Hansen).
HD (JustR:n Lopez, Johnson, referent, Valdez, Pripp och Håstad) beslöt följande dom: Domskäl. A.K. har i HD vidhållit att han handlat i nödvärn och att det våld som han tillgripit med hänsyn till omständigheterna inte varit uppenbart oförsvarligt. Han har även invänt att A.G.M. genom sitt eget agerande får anses ha samtyckt till den åtalade gärningen. Han har tillagt att han inte avsiktligen tillfogat A.G.M.  de tandskador som denne fått.
Vid huvudförhandlingen har förnyade förhör hållits med A.K. och A.G.M..
A.K. har i allt väsentligt lämnat samma uppgifter som för hans del antecknats i underrätternas domar. Beträffande det senare skedet av händelseförloppet har han således bl a uppgivit att han passerade A.G.M. i taxikön utan avsikt att söka upp denne, att A.G.M. då han passerade spottade framför honom, att det till följd därav uppstod en otrevlig ordväxling dem emellan, att A.G.M. först knuffade honom och strax därefter mättade ett slag mot hans ansikte, att han undvek slaget genom att ducka samt att han i omedelbar anslutning därtill reflexmässigt, utan att tänka efter, utdelade det slag som åtalet avser.
A.G.M. har bl a uppgivit att han inte spottat och inte heller mättat något slag mot A.K.. Med ändring av vad han uppgett i HovR:n har han däremot bekräftat A.K:s uppgift om att han knuffat A.K. under den ordväxling som föregick det stag som A.K. utdelade.
HovR:n har - liksom TR:n - funnit att A.K:s uppgifter inte är vederlagda och därför skall läggas till grund för bedömningen. Riksåklagaren har förklarat sig godta denna värdering av bevisningen i målet. Inte heller i övrigt har det i HD förekommit något som ger anledning till att vid bedömningen utgå från något annat än vad A.K. uppgett.
Enligt 24 kap 7 § BrB utgör en gärning som någon begår med samtycke från den mot vilken den riktas brott endast om gärningen, med hänsyn till den skada, kränkning eller fara som den medför, dess syfte och övriga omständigheter är oförsvarlig. A.K. har invänt att det förelegat samtycke från A.G.M:s sida till det åtalade slaget.
Det har i målet inte ens påståtts att A.G.M. skulle uttalat något som inneburit eller av A.K. rimligen kunnat uppfattas som ett samtycke till att bli slagen av A.K.. För att ansvarsbefriande samtycke skall anses föreligga krävs emellertid inte att detta varit uttryckligen uttalat; att samtycke förelegat kan framgå av omständigheterna och även ett s k inre eller tyst samtycke är tillräckligt för att fria från ansvar. Av den omständigheten att någon riktat våld mot en annan person kan emellertid inte den slutsatsen dras att han också accepterat att bemötas med våld. Undantagsvis kan omständigheterna vara sådana att det får anses framgå att två personer som inlåter sig i bråk båda varit så inställda på att ofreda den andre och i någon utsträckning tillfoga varandra smärta och ringare övergående skador att gärningar som ligger inom denna ram är undantagna från ansvar på grund av samtycke. En sådan bedömning gjorde HD i NJA 1993 s 553 där det var fråga om två skolungdomar som, på lek, börjat bråka med varandra under en rast.
Omständigheterna i det fallet skiljer sig emellertid i hög grad från det nu aktuella. Att två för varandra okända personer ger sig in i häftig ordväxling under sådana omständigheter som här skett kan inte i sig, även om bägge vid händelsen var unga, anses innebära något ömsesidigt medgivande till att den andre också skulle få gå över till direkta handgripligheter. A.K. kan alltså inte undgå ansvar på den grunden att samtycke skulle föreligga helt oberoende av om gärningen vid samtycke skulle ha varit att bedöma som oförsvarlig.
Vad därefter angår invändningen om nödvärn (24 kap 1 § BrB) skall målet bedömas med utgångspunkt i att A.G.M. riktat ett slag mot A.K. som A.K. lyckades undvika. Detta innebär att A.K. varit utsatt för ett påbörjat brottsligt angrepp på sin person och därför också haft rätt till nödvärn. Riksåklagaren har emellertid gjort gällande att angreppet varit avslutat i och med att A.K. undvikit slaget och att någon rätt till nödvärn därför inte längre förelegat. Något annat är emellertid inte utrett i målet än att A.K. utdelat sitt slag omedelbart efter det att A.G.M. försökt slå A.K.. Angreppet kan under sådana omständigheter inte anses ha varit avslutat när A.K. slog tillbaka helt oavsett om A.G.M., som A.K. här hävdat, även efter att ha träffats försökt att fullfölja det påbörjade angreppet. För frågan om rätten till nödvärn saknar det också betydelse om A.K. endast avsett att värja sig mot angreppet eller haft andra motiv för att slå tillbaka.
Frågan är då om det slag som A.K. utdelat med hänsyn till angreppets beskaffenhet, det angripnas betydelse och omständigheterna i övrigt varit uppenbart oförsvarligt. Den bedömningen skall göras med hänsyn till vilka alternativ som kan ha förelegat för att undvika eller avvärja angreppet. Såsom strukits under i lagstiftningens förarbeten skall man härvid räkna med en relativt bred marginal till förmån för den angripne (SOU 1953:14 s 397 och prop 1993/94:130 s 30 och 69, jfr även NJA 1990 s 210 och 1994 s 48). Även om det skulle ha varit möjligt för A.K. att avlägsna sig från platsen efter det att A.G.M. försökt slå honom kan det mot den bakgrunden inte anses uppenbart oförsvarligt att A.K. i stället stannat och bemött angreppet. Det slag han utdelat har varit hårt. Han har emellertid endast slagit ett slag och det saknas anledning att anta att han skulle haft för avsikt att tillfoga A.G.M. sådana förhållandevis allvarliga skador som blev följden av slaget. Beaktas skall också att A.G.M. vid tillfället var påtagligt större och kraftigare än A.K.. Inte heller det våld som A.K. använt sig av kan därför anses ha varit uppenbart oförsvarligt.
På grund av det anförda skall åtalet för misshandel ogillas.
Domslut. HD fastställer HovR:ns domslut.
HD:s dom meddelades d 18 juni 1999 (mål nr B 1073-99).