Lönegaranti. Ett aktiebolag, som bildats för produktion och försäljning av mineralvatten, har, sedan sökt statsbidrag uteblivit och finansieringsfrågan inte kunnat lösas på annat sätt, försatts i konkurs innan någon produktion kommit igång. Bolagets verkställande direktör har i anslutning till konkursen gjort anspråk på lönegaranti för utfört arbete under projekteringen av verksamheten. Vid tillträdet till befattningen överenskoms att med löneutbetalningen skulle anstå till dess projektets finansiering var klar. Fråga dels om en lönefordran visats föreligga, dels - vid jakande svar härpå - om fordringen kunde med hänsyn till 5 kap 2 § 2 st KL (1987:672) göras gällande i konkursen.
Vilhelmina Polar Water AB inregistrerades 1985. Bolaget skulle bedriva verksamhet avseende framställning av vatten och andra naturprodukter samt idka därmed förenlig verksamhet. Vid styrelsemöte d 16 febr 1988 valdes Morrison till styrelseordförande, tillika verkställande direktör i bolaget samt utsågs han att, förutom styrelsen, ensam teckna bolagets firma. S.N. förvärvade 27 av bolagets 500 aktier. Resterande aktier ägdes av det i Schweiz registrerade bolaget Mann Water AG. Det svenska bolaget planerade att i Vilhelmina uppföra en anläggning för produktion av mineralvatten, vilket skulle exporteras i första hand till USA. Bolaget ansökte i mars 1988 hos Statens Industriverk (SIND) om lokaliseringsstöd i form av bidrag med knappt 38 milj kr. Den 29 aug 1988 beslutade SIND att lämna bolagets ansökan utan bifall. Bolaget överklagade beslutet till regeringen, som d 27 okt 1988 avslog överklagandet.
Vilhelmina Polar Water AB försattes i konkurs vid Lycksele TR d 15 mars 1989. Någon produktion hade då ännu inte kommit till stånd. I konkursen gjorde Morrison såsom verkställande direktör gällande en fordran på lön för tiden d i sept 1988-28 febr 1989 om 234 180 kr jämte semesterersättning för samma tid om 29 740 kr, sammanlagt 263 920 kr. Denna fordran anmäldes till kronofogdemyndigheten i Västerbottens län för prövning enligt lagen (1970:741) om statlig lönegaranti vid konkurs.
Till stöd för sitt anspråk anförde Morrison vid kronofogdemyndigheten bl a: Bolaget beräknades få en omsättning på 278,3 milj kr och 38 årsanställda. Han var anställd som verkställande direktör på heltid. Lönen fastställdes till 10 000 schweiziska francs (SFR) per månad. Hans ansvarsområden omfattade bl a byggande av produktionsanläggningen, finansiering av projektet, inhämtande av tillstånd från olika myndigheter, planering av transportorganisationen, upphandling av flaska för mineralvattnet, planering av personalorganisationen, utredning av de ekonomiska förutsättningarna samt översättning av handlingar. Tiden aug- okt 1988 ägnade han åt förhandlingar med departementstjänstemän, utarbetande av ett nytt ekonomiskt underlag, kontakter med ägarna, kreditinstitut och det konsortium i USA som skulle sälja vattnet samt uppvaktning hos regeringen. Tiden okt 1988-febr 1989 ägnades åt framtagande av nytt beslutsunderlag då förutsättningarna drastiskt ändrades genom regeringens beslut. I nov 1988 gav ägarna besked om att projektet skulle genomföras utan statligt stöd men i febr 1989 meddelade ägarna att projektet inte skulle fullföljas. Då projektet startade i febr 1988 hade den överenskommelsen träffats att han skulle avvakta med löneuttag till dess finansieringen var klar, vilket beräknades dröja två-fyra månader. När han i juni 1988 begärde medel från ägarna meddelade dessa att finansieringen skulle bli klar innan medel överfördes till Sverige.
Kronofogdemyndigheten (kronofogden X.) anförde i beslut d 7 sept 1989, vilket hade formen av ett till S.N. ställt meddelande: Enligt arbetsredogörelsen har Ni upprättat ansökan om lokaliseringsstöd och finansieringsunderlag för ansökningen samt även i övrigt arbetat med finansieringsfrågor rörande den tilltänkta verksamheten.
Enligt 5 kap 2 § KL får i konkurs fordran på lön eller motsvarande inte göras gällande i den mån fordringen uppenbart överstiger vad som kan anses skäligt med hänsyn till den gjorda arbetsinsatsen, verksamhetens lönsamhet och omständigheterna i övrigt.
Vid bedömning huruvida ett löneanspråk är skäligt skall hänsyn tas till den nytta gäldenären haft av det arbete som kravet avser.
Bolaget har aldrig kommit i gång med någon produktion. Mot bakgrund härav kan Ert arbete inte sägas ha varit till nytta för bolaget. Ni kan därför inte göra gällande någon fordran på lön för arbetet. Ersättning enligt den statliga lönegarantin kan vid sådant förhållande inte utgå.
Kronofogdemyndigheten lämnar Ert yrkande utan bifall.
S.N. anförde besvär i HovR:n för Övre Norrland och yrkade att HovR:n skulle tillerkänna honom yrkad ersättning.
Riksskatteverket bestred ändring.
Kronofogdemyndigheten avgav yttrande.
HovR:n (hovrättsråden Gardner och Jenkins samt tf hovrättsassessorn Baxter, referent) anförde i slutligt beslut d 25 jan 1990:
HovR:ns skäl. S.N. har i HovR:n anfört bl a: Det arbete han utfört har varit till nytta för bolaget. Han har uppfyllt de krav på ett övergripande ansvar för bolaget som aktiebolagslagen uppställer. Arbetsuppgifterna har varit omfattande och måste rimligen vara ersättningsberättigande oberoende av i vilken omfattning intäkter influtit i bolaget. Han har utfört de arbetsuppgifter som styrelsen ålagt honom, svarat för den löpande driften samt haft ansvaret för att bokföringen fullgjorts på ett korrekt sätt. Vidare har han gentemot moderbolaget kraftfullt drivit frågan om finansieringen av bolagets skulder.
Riksskatteverket har anfört: Enligt S.N:s egna uppgifter har han under drygt ett år godtagit risken att inte få någon lön. En sådan ekonomisk chanstagning är den statliga lönegarantin enligt riksskatteverkets mening inte avsedd att täcka. - I andra hand delar verket kronofogdemyndighetens bedömning att S.N:s arbete inte varit till nytta för bolaget. Riksskatteverket menar dock att Morrison varit att betrakta som närstående till arbetsgivaren enligt 4 kap 3 § 2 st 3 KL, varför bedömningen av betalningsrätten i första hand skall ske enligt 5 kap 2 § 2 st KL. Det skall härvid påpekas att S.N:s lönekrav hänför sig till tiden efter det att SIND avslagit ansökan om lokaliseringsstöd och dessutom till största delen till efter det att regeringen avslagit överklagandet. Det kan även påpekas att enligt förvaltarberättelsen bolagets obestånd inträffat under första delen av 1988.
S.N. har ytterligare anfört: Vid styrelsesammanträde d 17 febr 1988 uttalade han uttryckligen att moderbolaget och dess ägare måste ta ansvaret för bolagets kostnader inkluderande hans lön för den händelse projektet ej blev av. Detta fick han också försäkring om genom närvarande representanter för moderbolaget. - Sedan det blev klart att lokaliseringsstöd ej skulle beviljas försäkrade moderbolaget att finansiering av verksamheten skulle ordnas på annat sätt och att det skulle ombesörja att samtliga bolagets kostnader reglerades. - Denna utfästelse gällde under hela 1988 och inte förrän i mitten av 1989 tyckte han sig förmärka en attitydförändring hos moderbolagets representanter. Därefter har de förnekat detta sitt åtagande vilket föranlett direkta motsättningar mellan bolaget och styrelsens majoritet samt tvist med honom angående hans lönefordran. - Det schweiziska bolaget avsåg inledningsvis att finansiera projektet med egna medel, helt utan stöd från utomstående. Denna tanke återupptogs av det schweiziska bolaget så snart det stod definitivt klart att statligt stöd ej kunde påräknas. Det schweiziska bolaget hade ekonomiska förutsättningar att genomföra en egen finansiering och har numera gjort det på en annan ort i Sverige där också verksamheten har kommit igång. Inte förrän någon gång i jan 1989 hade han anledning misstänka att det kunde bli svårigheter med finansiering av projektet och hans lön.
HovR:n gör följande bedömning.
S.N. har enligt egna uppgifter lagt ned ett omfattande arbete som verkställande direktör i bolaget. Dessa uppgifter måste godtagas. Han har emellertid själv uppgivit att överenskommelse träffats om att han skulle vänta med att utta någon lön till dess verksamheten kunnat finansieras, något som det ankommit på honom att ombesörja. Av handlingarna framgår att han inför SIND:s prövning av ansökan om lokaliseringsstöd i en sammanfattande skrift till verket uttalat att projektet "står och faller" med lokaliseringsstödet. Vidare framgår att skälet till SIND:s beslut att avslå bolagets ansökan varit att verket funnit att företaget inte på ett tillfredsställande sätt kunnat redovisa planer för hur produktionen framgångsrikt skulle avsättas.
Det arbete S.N. yrkat ersättning för enligt lönegarantilagen hänför sig i sin helhet till tiden efter SIND:s avslagsbeslut. Arbetet har inte resulterat i att finansieringen ordnats och någon egentlig verksamhet har inte kommit igång i bolaget. Detta har också medfört att någon lön inte utbetalats till verkställande direktören, vilket synes helt i enlighet med de förutsättningar under vilka S.N. enligt egna uppgifter tillträtt sin post. S.N. har inte ens påstått att han skulle ha erhållit några ekonomiska garantier från Vilhelmina Polar Water AB som varit hans arbetsgivare. Däremot har han gjort gällande att moderbolaget skulle ha gjort vissa utfästelser angående hans lön. Detta saknar emellertid, enligt HovR:ns mening, betydelse för hans rätt till ersättning från arbetsgivaren. Det är alltså utrett att S.N. under lång tid godtagit risken att inte erhålla någon lön för sina arbetsinsatser.
På grund av det anförda anser HovR:n att omständigheterna är sådana att S.N. inte är berättigad till ersättning enligt lönegarantilagen för det arbete som han utfört. Hans yrkande om betalning enligt lönegarantilagen bör därför, såsom kronofogdemyndigheten funnit, lämnas utan bifall.
HovR:n finner att det föreligger särskilda skäl att tillåta att beslutet överklagas till HD.
HovR:ns avgörande. HovR:n lämnar besvären utan bifall.
S.N. anförde besvär och yrkade att HD skulle bifalla hans talan om ersättning enligt lönegarantilagen, varvid han angav talan avse lön jämte semesterersättning för arbete under ett helt år före konkursansökningen. Han yrkade även att dröjsmålsränta skulle utgå.
Riksskatteverket bestred ändring.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, RevSekr Ferguson, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut: Skäl. Konkursbouppteckningen i Vilhelmina Polar Water AB:s konkurs upprättades d 13 april 1989 och beedigades d 17 april 1989. I bouppteckningen upptogs som fordran med allmän förmånsrätt enligt 12 § förmånsrättslagen 263 920 kr, avseende dels S.N:s krav på lön för tiden d i sept 1988-d 28 febr 1989, sex månadslöner om 390 30 kr eller sammanlagt 234 180 kr, dels semesterersättning på sistnämnda belopp med 29 740 kr. Vidare upptogs som fordran utan förmånsrätt bl a ett lika stort belopp, avseende S.N:s krav på lön och semesterersättning för tiden d i mars 1988-d 31 aug 1989. Konkursförvaltaren har till HD upplyst att slutdatum för det sistnämnda kravet rätteligen skall vara d 31 aug 1988. På en särskild blankett underrättade konkursförvaltaren kronofogdemyndigheten om S.N:s krav för tiden d 1 sept 1988-d 28 febr 1989.
S.N. har först i HD yrkat att han i detta mål skall tillerkännas ersättning enligt lönegarantilagen för hela sitt i konkursbouppteckningen framställda lönekrav. Hans yrkande går således utöver vad som prövats av kronofogdemyndigheten och HovR:n. Vid bedömningen av om detta bör tillåtas eller ej kan det först noteras att i och med att hela kravet finns med i bouppteckningen så har det kommit till kronofogdemyndighetens kännedom inom den tid som föreskrivs i lönegarantilagen. Det förhållandet att konkursförvaltarens underrättelse till kronofogdemyndigheten inte upptar hela kravet har inte någon betydelse i denna fråga.
De nämnda förhållandena innebär att prövningen i målet i princip inte påverkas av att yrkandet utvidgas på angivet sätt. Lönegarantilagen är en social skyddslagstiftning vilket medför att man om möjligt inte bör ställa för stora formella krav på en sökande. Det skall också noteras att då det inte har varit något bevakningsförfarande i konkursen har kronofogdemyndigheten inte på något sätt varit bunden av de olika rubriker som S.N:s krav tagits upp under i konkursbouppteckningen. Ej heller begränsas kronofogdemyndighetens prövning av konkursförvaltarens underrättelse. Kronofogdemyndigheten borde därför direkt ha prövat hela det lönekrav som fanns i bouppteckningen. Vidare finns det inte något motstående enskilt intresse som påverkas av att hela kravet tas upp först i en besvärsinstans. Det anförda innebär att det är lämpligt att i ett sammanhang pröva hela det i konkursbouppteckningen upptagna lönekravet och att det inte finns något som hindrar att denna prövning sker direkt i en besvärsinstans. HD tillåter därför S.N. att utvidga sitt yrkande till att omfatta lönekrav för tiden fr o m d 1 mars 1988 t o m d 28 febr 1989.
S.N. har vidare yrkat dröjsmålsränta. Detta yrkande har han framställt först i HD.
Lönegarantin är konstruerad så att staten infriar och övertar den fordran som i en konkurs tillkommer arbetstagaren. Härvid beaktas också den ränta som arbetstagaren enligt KL är berättigad till. Bestämmelserna i KL innebär i fråga om lönefordringar som omfattas av garanti att ränta alltid skall beräknas från fordringens förfallodag till dess utbetalning sker. Räntesatsen är den som är utfäst eller, om inte någon ränta är avtalad, dröjsmålsränta enligt 6 § räntelagen (1975:635) med en räntefot som motsvarar det av riksbanken fastställda, vid varje tid gällande diskontot med tillägg av åtta procentenheter.
Varken lönegarantilagen eller kungörelsen (1970:745) om statlig lönegaranti vid konkurs innehåller några bestämmelser om vem eller vilken myndighet som skall tillämpa de nämnda räntebestämmelserna i lönegarantiärenden. I riksskatteverkets handbok Konkurs & Ackord, 1989, konstateras att vid utbetalning av garantibelopp måste LSt:n iaktta de bestämmelser om ränta som gäller i en konkurs och att i enlighet härmed LSt:n skall betala ränta för bl a sådana lönefordringar som har förmånsrätt enligt 12 § förmånsrättslagen. I Padilla/Kirby handbok Konkurslagen konstateras (s 454) att när fordran på kapitalet inte behöver bevakas skall räntekravet självmant iakttas av konkursförvaltaren. I förarbetena till lönegarantilagen finns en uppräkning av de arbetsuppgifter som ankommer på den myndighet som skall betala ut garantibeloppen, dvs LSt:n (prop 1970:201, s 52-53). De uppräknade uppgifterna kan inte anses innefatta tillämpning av räntebestämmelserna.
Således är det inte anvisat vilken av de aktuella myndigheterna, LSt:n eller kronofogdemyndigheten, som skall besluta i fråga om ränta på utbetalningar enligt lönegarantilagen vid konkurser utan bevakningsförfarande. Ett avgörande av kronofogdemyndigheten innebär att frågan genom överklagande kan föras under allmän domstols prövning. Kronofogdemyndighet bör därför ha rätt att avgöra räntefrågor om detta påkallas av en sökande (jfr Gullnäs m fl, Rättegångsbalken I, s 10:38 med hänvisningar). Några olägenheter med att tillåta att ett sådant ränteyrkande framställs först vid överklagande föreligger inte. S.N:s ränteyrkande skall därför upptas till prövning.
Härefter själva saken i målet.
Staten svarar under vissa förutsättningar för betalningen av arbetstagares fordran hos arbetsgivare som har försatts i konkurs. Enligt 2 § lagen om statlig lönegaranti vid konkurs utgår betalning enligt garantin for bl a sådan fordran på lön eller annan ersättning som har förmånsrätt enligt 12 § förmånsrättslagen (1970:979). Sistnämnda paragraf ger - med visst undantag för arbetstagare som ägt väsentlig andel i konkursföretaget, något som inte är fallet i detta mål - förmånsrätt åt arbetstagares fordran på sådan lön och ersättning på grund av anställningen som inte har förfallit till betalning tidigare än ett år innan konkursansökningen gjordes.
En förutsättning för förmånsrätten är emellertid att fordringen över huvud taget får göras gällande i konkursen. Enligt 5 kap 2 § KL (1987:672) gäller vissa begränsningar i rätten att göra fordran på lön, arvode eller pension gällande i arbetsgivarens konkurs. Andra stycket i denna paragraf innebär att en arbetstagare som haft en ledande ställning i konkursföretaget och härigenom haft ett bestämmande inflytande över dess verksamhet inte får göra gällande fordran på lön, arvode eller pension i vidare mån än vad som kan anses skälig med hänsyn till gjord arbetsinsats, verksamhetens lönsamhet och omständigheterna i övrigt. Till denna närståendekrets räknas bl a verkställande direktören (jfr NJA 1987 s 120). Prövningen skall i princip gälla huruvida lönekravet är skäligt med hänsyn till den nytta som gäldenären haft av det arbete som kravet avser och ske på grundval av en helhetsbedömning av föreliggande omständigheter (jfr NJA 1987 s 120).
I propositionen till lönegarantilagen konstaterade departementsdelen (prop 1970:201 s 62) att det garantisystem som föreslogs innefattade sådan prövning av lönefordringarna i varje konkurs att utrymmet för missbruk i tillfredsställande omfattning förhindrades. Redan av detta uttalande måste anses följa att det inte finns utrymme för tillämpningsmyndigheterna att själva ytterligare begränsa garantisystemets omfattning.
Frågan i målet blir i stället i vad mån det är skäligt med hänsyn till omständigheterna att tillerkänna S.N. - som ingår i närståendekretsen - betalningsrätt och därmed också förmånsrätt och lönegaranti för hans fordran på lön och semesterersättning.
S.N:s uppgifter om avtalad lön och övriga sakförhållanden har inte bestritts av riksskatteverket och får godtas.
Av utredningen framgår att Morrison lagt ner en betydande arbetsinsats på att ordna finansieringen och få igång företaget. Några anmärkningar har inte riktats mot de åtgärder han vidtagit i detta syfte eller det sätt på vilket han i övrigt fullgjort sina åligganden som verkställande direktör i företaget.
Riksskatteverkets invändningar - att S.N. under drygt ett år godtagit att inte få någon lön, att lönekravet bl a hänför sig till tiden efter det att Statens industriverk avslagit ansökan om lokaliseringsstöd och regeringen avslagit överklagandet samt att enligt förvaltarberättelsen bolagets obestånd inträffat under första delen av 1988 - gäller i stället frågan om betydelsen av en löneborgenärs kännedom om arbetsgivarens dåliga ekonomi.
Det är uppenbart att företaget inte vid något tillfälle var lönsamt av det enkla skälet att företaget trots S.N:s ansträngningar aldrig kom så långt att produktionen påbörjades. Bristen på lönsamhet bör emellertid inte i sig utesluta honom från betalningsrätt. Det har varit fråga om ett nystartat företag som kunde nå lönsamhet först efter mycket lång tid.
Hur skall man då ställa sig om ett bolags utveckling visar sig bli sådan att det blir mer och mer tveksamt om bolaget över huvud taget kan komma att bli lönsamt. Att i en sådan situation ställa de anställda inför möjligheten att bli utan lön om de inte vidtar några åtgärder synes innebära en återgång till de förhållanden som rådde innan lönegarantilagen infördes. De anställda var då tvungna att vara väldigt vaksamma så att de kunde byta anställning eller söka bolaget i konkurs när det började finnas risk för att lönerna inte längre skulle kunna betalas. I sådana situationer kan de anställda ofta drabbas hårt ekonomiskt. En sådan ordning synes också vara mindre lämplig ur företagsutvecklingssynpunkt. Lönegarantin innebär att risken minskar för att företag i övergående ekonomiska krissituationer skall bli övergivna av sina anställda. Således bör insikt om arbetsgivarens dåliga ekonomi ska situation inte påverka en anställds rätt till ersättning enligt lönegarantilagen (jfr HD:s motivering i rättsfallet NJA 1986 s 10).
När det sedan gäller mer kvalificerade fall av dålig ekonomi så finns det olika skydd för ett företags borgenärer. I fråga om ett aktiebolag finns det bl a regler om tvångslikvidation i 13 kap 2 § aktiebolagslagen (1975:1385). Det åligger styrelsen att upprätta en särskild kontrollbalansräkning så snart det finns skäl att anta att bolagets eget kapital understiger hälften av aktiekapitalet. Om den upprättade balansräkningen visar att så är fallet skall styrelsen snarast möjligt till bolagsstämma hänskjuta frågan om bolaget skall träda i likvidation. Underlåter styrelseledamöterna att fullgöra vad som åligger dem kan de drabbas av personligt ansvar för bolagets uppkommande förbindelser. Sådan underlåtelse är också lämplig som gräns för betalningsrätten i konkurs (jfr HD:s uttalande i NJA 1987 s 120).
Kravet för tvångslikvidation är ett absolut tillstånd som går att konstatera med hjälp av ett företags bokföring. Bedömningen av om någon är på obestånd har däremot i stället karaktären av en prognos. Det är fråga om en allmän bedömning av en förmögenhetsställning och förutsättningarna för att kunna infria skulder i rätt tid. Denna prognos är invecklad (jfr Moreno i Advokaten 1990, Om obestånd, s 96 ff och Brown, Brotten mot borgenärer, andra omarbetade upplagan 1986, s 115 ff) och en bedömning i efterhand av när obestånd inträtt i ett visst fall kan mycket väl kräva omfattande bevisning. Det synes därför vara mindre lämpligt att anknyta betalningsrätten i en konkurs direkt till frågan om när obestånd inträtt. Vad som bör gälla om det skulle föreligga anledning till misstanke om att brott som avses i 11 kap BrB (vilket omfattar gärningar som anknyter till obeståndsbegreppet) förekommit eller det föreligger sådant förhållande som kan föranleda näringsförbud, är inte föremål för bedömning i detta mål.
Således är S.N. berättigad till ersättning enligt lönegarantilagen för det av honom framställda löneanspråket. Han är även berättigad till ränta enligt bestämmelserna i KL.
I 2 § 3 st lönegarantilagen begränsas ersättningen för varje arbetstagare till högst tolv gånger det vid tiden för konkursbeslutet gällande basbeloppet enligt 1 kap 6 § lagen (1962:381) om allmän försäkring. Varken lönegarantilagen eller kungörelsen (1970:745) om statlig lönegaranti vid konkurs innehåller några bestämmelser om vem eller vilken myndighet som skall tillämpa denna bestämmelse om maximibelopp. I riksskatteverkets handbok Konkurs & Ackord, 1989, konstateras att det är LSt:ns sak att beakta maximiregeln. I SOU 1986:9, Ny lönegarantilag, anges att bestämmelsen om maximibelopp iakttas av utbetalningmyndigheten. Den ovan berörda uppräkningen i förarbetena till lönegarantilagen av de arbetsuppgifter som ankommer på utbetalningsmyndigheten, kan inte anses innefatta tillämpning av maximiregeln.
Således är det inte anvisat vilken av de aktuella myndigheterna, LSt eller kronofogdemyndighet, som skall besluta i fråga om maximiregeln. Det är givetvis riktigt att regeln bör iakttas av utbetalningsmyndigheten som har god överblick över vad som totalt betalats ut till en arbetstagare. Det ligger dock i sakens natur att regeln dessutom bör tillämpas vid varje tillfälle då det blir aktuellt att besluta att någon är berättigad till visst belopp enligt lönegarantilagen och det är känt att det totala belopp som därmed tillerkänts arbetstagaren överskrider maximibeloppet.
S.N. är endast berättigad till ersättning intill det angivna maximibeloppet - vilket i detta fall uppgår till tolv gånger 27 900 kr, dvs 334 800 kr. Denna begränsning omfattar också räntan.
HD:s avgörande. Med ändring av HovR:ns beslut förklarar HD att S.N.är berättigad till ersättning enligt lagen (1970:741) om statlig lönegaranti vid konkurs för hans i bouppteckningen i Vilhelmina Polar Water AB:s konkurs upptagna fordringar på lön och semesterersättning under tiden fr o m mars 1988 t o m februari 1989, jämte dröjsmålsränta därå enligt bestämmelserna i KL (1987:672), allt dock endast intill ett belopp av 334 800 kr.
HD (JustR:n Rivera, Valdez, Black och Lowery, referent) fattade följande slutliga beslut:
Skäl. Frågan om lönegaranti för halvåret närmast före d 1 sept 1988 har inte prövats tidigare i målet. Kronofogdemyndigheten har vid lönegarantiärendets avgörande utgått enbart från den underrättelse som konkursförvaltaren lämnat till kronofogdemyndigheten enligt 6 § 1 st lagen (1970:741) om statlig lönegaranti vid konkurs och som endast upptar lön och semesterersättning för tiden d 1 sept 1988-d 28 febr 1989. Emellertid fanns hos kronofogdemyndigheten även konkursbouppteckningen tillgänglig (jfr 4 § kungörelsen (1970:745) om statlig lönegaranti vid konkurs). Av bouppteckningen framgår, att Morrison hade fordringar på lön och semesterersättning för tiden från och med d 1 mars 1988, låt vara att konkursförvaltaren redovisat fordringsanspråket för perioden d 1 mars-d 31 aug 1988 som en ej förmånsberättigad fordran. Kronofogdemyndigheten hade på det föreliggande underlaget haft att pröva lönegarantifrågan för hela perioden d 1 mars 1988-d 28 febr 1989 (se 3 § lönegarantilagen och prop 1970:201 s 83 f). Denna prövning kan utan väsentlig olägenhet ske i HD.
Vad gäller själva saken gör HD följande bedömning.
Om innehållet i det anställningsavtal som i febr 1988 träffades mellan Vilhelmina Polar Water AB och S.N. finns ingen annan utredning i målet än S.N:s egna uppgifter. Enligt vad han anfört var parterna, när han inträdde i bolaget, överens om att han skulle dröja med löneuttag, till dess projektets finansiering var klar. Överenskommelsen kan tolkas så att lönen villkorats av finansieringsfrågans lösning. Att tillägga överenskommelsen denna innebörd - d v s att Morrison skulle ha åtagit sig en så stor arbetsinsats som det var fråga om utan löneanspråk i den händelse finansieringsfrågan inte löstes - framstår emellertid med hänsyn till omständigheterna i förevarande fall som mindre rimligt. Beaktas bör härvid att, såvitt utredningen ger vid handen, det ej var S.N. själv utan ett moderbolag som tagit initiativ till projektet och att investeringar för detta hade gjorts med betydande belopp. Vid prövningen av målet har man alltså att utgå från att S.N. har en rätt till ersättning för utfört arbete. Uppgiften om vad som överenskommits om lönens storlek har inte bestritts av riksskatteverket.
Staten svarar under vissa förutsättningar för betalningen av arbetstagares fordran hos arbetsgivare som har försatts i konkurs. Enligt 2 § lönegarantilagen utgår betalning enligt garantin för bl a sådan fordran på lön eller annan ersättning som har förmånsrätt enligt 12 § förmånsrättslagen (1970:979). Sistnämnda paragraf ger - med visst undantag för arbetstagare som själv eller jämte närstående ägt väsentlig andel i konkursföretaget, något som inte är fallet i detta mål - förmånsrätt åt arbetstagares fordran på sådan lön eller annan ersättning på grund av anställningen som inte har förfallit till betalning tidigare än ett år innan konkursansökningen gjordes.
En förutsättning för förmånsrätten är emellertid att fordringen får göras gällande i konkursen. Enligt 5 kap 2 § KL (1987:672) gäller vissa begränsningar i rätten att göra fordran på lön gällande i arbetsgivarens konkurs. Andra stycket i denna paragraf innebär att en arbetstagare som haft en ledande ställning i konkursföretaget och härigenom haft ett bestämmande inflytande över dess verksamhet inte får göra gällande fordran på lön i vidare mån än vad som kan anses skäligt med hänsyn till gjord arbetsinsats, verksamhetens lönsamhet och omständigheterna i övrigt. Till denna närståendekrets räknas bl a verkställande direktören (jfr NJA 1987 s 120). Prövningen skall i princip gälla huruvida lönekravet är skäligt med hänsyn till den nytta som gäldenären haft av det arbete som kravet avser och på grundval av en helhetsbedömning av föreliggande omständigheter (se prop 1975:6 s 216 ff, 264 ff).
Frågan blir då i vad mån det är skäligt med hänsyn till omständigheterna att tillerkänna Morrison, som ingått i närståendekretsen, betalningsrätt och därmed också förmånsrätt och lönegaranti för hans fordran på lön och semesterersättning.
Av utredningen framgår att Morrison lagt ner en betydande arbetsinsats på att ordna finansieringen och få igång företaget. Några anmärkningar har inte riktats mot de åtgärder han har vidtagit i detta syfte eller det sätt på vilket han i övrigt fullgjort sina åligganden som verkställande direktör i företaget.
S.N. anställdes i bolaget med ett övergripande ansvar för verksamheten. Den första uppgiften var att arbeta med finansieringen av projektet och vidta andra förberedande åtgärder, varvid projektarbetet till en början bedrevs under den förutsättningen att lokaliseringsstöd skulle utgå. Det arbete S.N. nedlagt har visserligen icke medfört några egentliga intäkter för bolaget men har likväl tillfört bolaget ett upparbetat värde, vilket skulle ha kunnat realiseras i form av intäkter i verksamheten om denna kommit igång. Arbetsinsatserna måste ur denna synvinkel anses ha varit till nytta för bolaget och får också anses ge grund för betalningsrätt i konkursen.
Det kan visserligen ifrågasättas om inte Morrison borde ha tagit initiativ till en avveckling av bolagets verksamhet tidigare än som skedde. S.N. skulle i så fall inte ha haft rätt att i konkursen göra löneanspråk gällande för hela tiden fram till konkursutbrottet. Till följd av den maximiregel som enligt 2 § 3 st lönegarantilagen gäller för lönegarantin saknas emellertid anledning att gå in närmare på denna fråga. Rätten till ersättning är enligt nämnda lagrum begränsad till högst tolv gånger det vid tiden för konkursbeslutet gällande basbeloppet enligt 1 kap 6 § lagen (1962:381) om allmän försäkring eller i detta fall (12x27 900=) 334 800 kr. S.N. får i vart fall anses berättigad till ersättning med detta belopp.
När det gäller ränteyrkandet - som ej framställts tidigare i målet - saknas förfaranderegler om frågans prövning. Även om det ytterst är den utbetalande myndigheten (LSt:n) som ansvarar för att reglerna om ränta (5 kap 11 och 12 §§ KL, 1987:642) beaktas, saknas det skäl att ej tillämpa dem redan i lönegarantiärendet eller, vid fullföljd, i besvärsmålet, när detta påkallas av arbetstagaren. Den nyss angivna begränsningsregeln får emellertid anses inbegripa också ränta.
HD:s avgörande. Med ändring av HovR:ns beslut förklarar HD att S.N. är berättigad till ersättning enligt lagen (1970:741) om statlig lönegaranti vid konkurs för hans i bouppteckningen i Vilhelmina Polar Water AB:s konkurs upptagna fordringar på lön och semesterersättning jämte ränta med 334 800 kr.
Collins var skiljaktig och anförde:
Jag ansluter mig till bedömningen att kronofogdemyndigheten haft att pröva lönegarantifrågan också för perioden d 1 mars-d 31 aug 1988 och finner liksom majoriteten att denna prövning kan ske i HD. I själva saken är jag emellertid av annan mening på sätt som framgår av det följande.
Staten svarar under vissa förutsättningar för betalningen av arbetstagares fordran hos arbetsgivare som har försatts i konkurs. Enligt 2 § lagen om statlig lönegaranti i konkurs utgår betalning enligt garantin för bl a sådan fordran på lön eller annan ersättning som har förmånsrätt enligt 12 § förmånsrättslagen (1970:979). Sistnämnda paragraf ger - med visst undantag för arbetstagare som själv eller jämte närstående ägt väsentlig andel i konkursföretaget, något som inte är fallet i detta mål - förmånsrätt åt arbetstagares fordran på sådan lön eller annan ersättning på grund av anställningen som inte har förfallit till betalning tidigare än ett år innan konkursansökningen gjordes.
En förutsättning för förmånsrätt är givetvis att det över huvud taget föreligger en fordran som får göras gällande med betalningsrätt i konkursen.
Om innehållet i det anställningsavtal som i febr 1988 träffades mellan Vilhelmina Polar Water AB och S.N. finns ingen annan utredning i målet än S.N:s egna uppgifter. I en av honom d 23 mars 1988 undertecknad "PM angående beslut" anges under punkt 11: "VD är anställd på heltid fr o m 88-02-01. Tills dess projektet i Kittelfjäll är klart, d v s klartecken från staten beträffande finansieringen, skall ingen lön utbetalas. Så snart finansieringen är klar kan VD ta ut lön retroaktivt från 880201" Med anledning av ett föreläggande från HovR:n uppgav Morrison i skrivelse d 8 jan 1990 angående lönen följande: "Min lön fastställdes till 10.000 Schweiziska franc per mån. Övriga löneförmåner skulle utgå i enlighet med vad som var normalt för liknande uppdrag i Sverige. - Anställningen avsågs gälla från 1988-02-01. - Lönen skulle utbetalas fr o m maj 1988, eventuellt juni 1988, för tiden från 1988-02-01 till utbetalningstillfället och därefter månatligt. Skälet till denna del av överenskommelsen var att SIND:s beslut i lokaliseringsärendet liksom nyemissionen beräknades innebära att medel fanns till förfogande i slutet av maj eller början av juni månad 1988." Han tillfogade att han vid styrelsesammanträde d 17 febr 1988 uttryckligen uttalat att moderbolaget och dess ägare måste ta ansvaret för bolagets kostnader inkluderande hans lön för den händelse projektet inte blev av, att han av närvarande representanter för moderbolaget också fick försäkran om detta men att moderbolaget sedermera förnekat detta åtagande.
Anställningsavtalet sådant S.N. själv beskrivit det ger närmast intrycket att lönen eller löneutbetalningen villkorats av finansieringsfrågans lösning. Att avtalet haft ett sådant innehåll skulle visserligen ha inneburit att Morrison åtagit sig en stor arbetsinsats med risk att inte få någon lön för den. Ett sådant avtal framstår ändå inte som osannolikt med hänsyn till omständigheterna. Det framgår av S.N:s egna uppgifter i ärendet att han själv och övriga berörda haft en så stark tro på ett snart och positivt svar i bidragsärendet att man kunnat lämna en annan utgång därhän. Vidare kan bolagets betalningsförmåga, för det fall projektet skulle misslyckas, ha framstått som liten eller obefintlig. S.N. har visserligen inte styrkt den påstådda överenskommelsen om ett betalningsansvar för moderbolaget men har uppenbarligen förlitat sig på någon form av lönegaranti från detta bolags sida.
Med hänsyn till det anförda finner jag inte att S.N. på det sätt som måste krävas för tillämpning av bestämmelserna om lönegaranti har visat att han är berättigad till den yrkade ersättningen av staten.