Beslut i fråga som tingsrätt hänskjutit till prövning av HD. Sedan en kvinna till följd av en trafikolycka blivit helt arbetsoförmögen har hon drabbats av en sjukdom som i sig också skulle ha gjort henne helt arbetsoförmögen. Det har ansetts att sjukdomen inte skall beaktas när ersättningen för inkomstförlust och pensionsförlust till följd av trafikolyckan bestäms.
Grant arbetade som distriktssköterska. Vid en trafikolycka den 20 juni 1992 ådrog hon sig personskador och har sedan dess varit arbetsoförmögen och sjukskriven. Fordonet hon färdades i vid olyckstillfället var trafikförsäkrat hos Folksam ömsesidig sakförsäkring, som reglerade skadan genom att betala ut trafikskadeersättning för bl.a. inkomstförlust. Den 13 augusti 2000 drabbades M.-L.D. plötsligt av ett hjärtstillestånd, vilket medförde nya personskador. Folksam upphörde med regleringen då bolaget menade att M.-L.D. från denna dag skulle ha varit arbetsoförmögen även trafikskadan förutan och det därför inte längre fanns någon trafikskadebetingad inkomstförlust. Frågan prövades av Trafikskadenämnden, som delade Folksams uppfattning. M.-L.D:s arbetsoförmåga var total när hjärtstilleståndet inträffade och är så fortfarande. Ingendera parten gör gällande att det finns ett samband mellan trafikolyckan år 1992 och hjärtstilleståndet år 2000.
Grant väckte talan mot Folksam vid Stockholms tingsrätt och yrkade att tingsrätten skulle förplikta Folksam att till henne utge en ersättning om 371 176 kr, avseende förlorad arbetsinkomst för tiden den 13 augusti 2000 till och med den 31 december 2004 jämte viss ränta på beloppet, samt en indexreglerad årlig livränta om 107 687 kr, avseende framtida inkomstförlust för tiden från den 1 januari 2005 fram till dess hon fyllde 65 år, och därefter livsvarigt enligt det senaste cirkuläret från Trafikskadenämnden avseende beräkning av inkomstförlust.
Folksam bestred yrkandena men vitsordade dessa som skäliga i och för sig.
M.-L.D. åberopade till stöd för sina yrkanden att hennes skador till följd av trafikolyckan 1992 - vilka oberoende av hjärtstilleståndet 2000 och dess följder hade medfört en hundraprocentig arbetsoförmåga och därmed en ekonomisk förlust - alltjämt var ersättningsgilla genom det vid skadetillfället 1992 gällande trafikförsäkringsavtalet med Folksam.
Folksam gjorde gällande att M.-L.D. inte var berättigad till trafikskadeersättning för inkomst- och pensionsförlust för tiden fr.o.m. den 13 augusti 2000 på grund av personskada i följd av trafik den 20 juni 1992 och åberopade till stöd för detta att hon från den förstnämnda tidpunkten, även om personskadan i följd av trafik inte hade inträffat, ändå skulle ha varit helt arbetsoförmögen till följd av hjärtstilleståndet och att inkomst- och pensionsförluster då skulle ha uppstått i alla fall.
M.-L.D. begärde att tingsrätten, bl.a. på grund av det oklara rättsläge som rådde efter rättsfallet NJA 1950 s. 650 och trafikskadelagens ikraftträdande, skulle hänskjuta frågan om Folksams ersättningsansvar till HD.
Folksam hävdade, med hänvisning till bl.a. samma rättsfall och Trafikskadenämndens yttrande den 4 november 2004 i det aktuella försäkringsfallet, att beslutet att upphöra med utbetalning av trafikskadeersättning för inkomstförlust hade stöd i fast praxis, men samtyckte likväl till ett sådant hänskjutande.
Tingsrätten (tingsfiskalen Clark) anförde följande i beslut den 6 december 2006.
Den rättsfråga om konkurrerande skadeorsaker som har kristalliserat ut sig i målet regleras inte i lag. Det rättsfall som ligger närmast till hands att tillämpa, NJA 1950 s. 650, är gammalt och ger uttryck för inte mindre än tre olika meningar. Rättsläget till följd av detta fall är omdiskuterat i doktrinen och på andra håll (se härom bl.a. Mckenzie/Strömbäck, Skadeståndslagen, En kommentar, 2 uppl. 2006, s. 144). Till detta kommer bl.a. att omständigheterna i målet endast delvis liknar förhållandena i rättsfallet. Rättsläget för denna tvist får alltså anses vara oklart. Som Folksam har påpekat är liknande frågor under skadereglering inte sällsynta. En prövning av frågan får på grund av det ovannämnda anses vara av vikt för ledningen av rättstillämpningen och därmed en lämplig sak för HD. Parterna har samtyckt till ett hänskjutande av frågan, som, liksom denna sammanfattning, har formulerats av tingsrätten i samråd med dessa. Handläggningen av målet som helhet närmar sig sitt slut. Förutsättningarna för ett hänskjutande får därmed anses vara uppfyllda.
Tingsrätten hänskjuter följande fråga till prövning av HD: Vilken inverkan har hjärtstilleståndet den 13 augusti 2000 och dess följder på Folksams skyldighet att, p.g.a. trafikolyckan 1992, till M.-L.D. från nämnda dag utge trafikskadeersättning för inkomstförlust och pensionsförlust - när de båda händelserna saknar samband med varandra och var för sig utgör en tillräcklig betingelse för total arbetsoförmåga?
Tingsrätten förklarar målet vilande i väntan på HD:s svar.
Sveriges Försäkringsförbund avgav yttrande. Parterna åberopade rättsutlåtanden av professor emeritus Morales Dufwa respektive professor Martin.
Målet föredrogs.
Föredraganden, rev.sekr. Hubbard, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut.
Efter en redogörelse för bakgrunden i huvudsaklig överensstämmelse med vad som har redovisats i detta referat fortsatte betänkandet:
Inledningsvis skall bemötas M.-L.D:s invändning om att Folksam i målet som grund för sin talan har åberopat en omständighet som ligger utanför det meddelade prövningstillståndet. HD anser dock inte att så är fallet och ser sig därför oförhindrad att pröva den hänskjutna frågan i hela dess vidd.
Den hänskjutna frågan gäller således vilken inverkan en senare kasuell faktor, som normalt sett den skadelidande själv får bära risken för, kan påverka ersättningsansvaret för en tidigare ansvarsbärande faktor. Folksam har hänvisat till rättsfallet NJA 1950 s. 650 och gjort gällande att detta rättsfall innebär att trafikskadeersättning inte utgår för inkomstförlust som den skadelidande oberoende av trafikolyckan skulle drabbas av. M.-L.D. har hävdat att det skulle drabba henne orimligt hårt om hon skulle förlora den rätt till trafikskadeersättning som hon annars skulle ha haft rätt till.
I NJA 1950 s. 650 hade en posttjänsteman blivit påkörd av en bil och skadats så att han blev helt arbetsoförmögen under viss tid. Medan han var arbetsoförmögen drabbades han av magsår, vilket inte hade något samband med olyckan. Magsåret var i sig av beskaffenhet att medföra total arbetsoförmåga. Frågan i målet var i vad mån tjänstemannens arbetsgivare, som hade betalat full lön till denne, hade rätt att på grund av olyckan få ersättning från Trafikförsäkringsföreningen, som var ersättningsskyldig p.g.a. trafikolyckan, för tiden efter det att magsåret hade inträffat. I HD kom tre olika meningar till uttryck. Domen avfattades i enlighet med justitierådet Floyd. Simmons ansåg att den tillstötande sjukdomen skulle inverka på skadeståndsskyldigheten i anledning av olyckan och gjorde gällande att en stark reduktion av skadeståndet skulle ske. Ersättningsskyldigheten bestämdes till det belopp arbetsgivaren haft att utbetala till tjänstemannen just med anledning av att denne inte endast var sjuk utan även arbetsoförmögen på grund av olyckan. Justitieråden Cox och Roberson ansåg däremot att skadeståndsskyldigheten till följd av olyckan helt skulle bortfalla. Justitieråden Gonzales och Miller menade att arbetsoförmågan i lika mån skulle tillskrivas olyckan och magsåret och bestämde ersättningsskyldigheten i målet till hälften.
Samtliga justitieråd ansåg således att den kausella faktorn skulle inverka på det skadestånd som utgår med anledning av en tidigare ansvarsbärande faktor. Frågan är vilken närmare innebörd denna princip har och om det finns anledning att ändra denna.
Vad som talar för att en ansvarsbärande faktor skall påverkas av en senare inträffande kausell sådan är att den skadelidande skulle hamna i en bättre situation än annars; på så sätt skulle den skadelidande kunna vältra över en förlust som han själv skulle ha burit i ett senare skede på någon annan. Om den kausella händelsen inträffar efter en lång tid och i sig är svår att förutse, till skillnad från vad som var fallet i NJA 1950 s. 650, ter det sig dock inte lika naturligt att fästa avseende vid denna.
Vad som talat emot att en kausell händelse verkar ansvarsbefriande för en tidigare ansvarsbärande faktor är självklart hänsynen till den skadelidande. Det kan i många fall framstå som orimligt att en skadelidande skulle gå miste om den ersättning han annars skulle vara berättigad till. Han skulle på så sätt drabbas av "dubbel olycka" enbart av den anledningen att den ansvarsbärande händelsen inträffar före den kausella. Vidare skulle den ansvarsbärande parten oväntat kunna dra nytta av den senare händelsen. Den tidsmässiga ordningen mellan händelserna skulle vid en sådan utgång tillmätas avgörande betydelse.
Efter 1950 års fall har skadeståndsrätten utvecklats och anpassats efter dagens samhälle och moderna krav. En skadeståndslag antogs år 1972. Nya regler om trafikskador tillkom i och med 1975 års trafikskadelag. Utvecklingen får anses ha skett till den skadelidandes förmån. Skadeståndets reparativa funktion har stått i förgrunden.
Dagens förhållanden är således annorlunda än på 1950-talet. I dag finns det större anledning att fästa avseende vid den skadelidandes situation, i vart fall då det är fråga om ersättning p.g.a. trafikolyckor och då den kausella händelsen inträffar långt efter den ansvarsbärande och var svår att förutse. På grund av det anförda bör Folksam alltjämt och oberoende av hjärtstilleståndet den 13 augusti 2000 vara skyldig att p.g.a. trafikolyckan 1992 till M.-L.D. betala trafikskadeersättning avseende inkomstförlust och pensionsförlust.
Den hänskjutna frågan skall besvaras i enlighet med det anförda.
HD förklarar att det hjärtstillestånd som M.-L.D. drabbades av den 13 augusti 2000 och följderna av detta inte har någon inverkan på Folksams skyldighet att p.g.a. trafikolyckan 1992 utge trafikskadeersättning för inkomstförlust och pensionsförlust.
HD (justitieråden Perkins, Lloyd, Carpenter, referent, Bowen och Wallace) meddelade den 17 mars 2009 följande beslut.
Efter en redogörelse för bakgrunden i huvudsaklig överensstämmelse med vad som har redovisats i detta referat fortsatte beslutet:
Parterna är överens om att M.-L.D. vid trafikolyckan år 1992 ådrog sig personskador som medförde hel arbetsoförmåga. Folksam har medgett att hon har rätt till trafikskadeersättning för sina skador ur den trafikförsäkring som Folksam har meddelat. Bolaget har också betalat viss ersättning till M.-L.D. bl.a. för inkomstförlust.
Vidare är parterna överens om att den sjukdom som M.-L.D. drabbades av den 13 augusti 2000 inte hade samband med trafikolyckan och att sjukdomen, om hon inte redan hade varit arbetsoförmögen, i sig skulle ha medfört hel arbetsoförmåga.
I enlighet med parternas ståndpunkter är det en utgångspunkt i målet att Folksam har skyldighet att betala trafikskadeersättning till Monroe Tvisten gäller hur stor ersättning Folksam skall betala för inkomstförlust och pensionsförlust. Genom den hänskjutna frågan vill tingsrätten få veta om - och i så fall hur - den hjärtsjukdom som M.-L.D. har drabbats av skall beaktas när tingsrätten bestämmer ersättningen för inkomstförlust och pensionsförlust till följd av trafikolyckan.
Enligt 9 § trafikskadelagen (1975:1410) tillämpas 5 kap.skadeståndslagen (1972:207) i fråga om trafikskadeersättning. I 5 kap.skadeståndslagen finns regler om skadeståndets bestämmande. Enligt 1 § första stycket omfattar skadestånd till den som har tillfogats personskada bl.a. inkomstförlust. Ersättning för inkomstförlust motsvarar enligt paragrafens andra stycke skillnaden mellan den inkomst som den skadelidande skulle ha kunnat uppbära, om han inte hade skadats, och den inkomst som han trots skadan har eller borde ha uppnått eller som han kan beräknas komma att uppnå genom sådant arbete som motsvarar hans krafter och färdigheter och som rimligen kan begäras av honom med hänsyn till tidigare utbildning och verksamhet, omskolning eller annan liknande åtgärd samt ålder, bosättningsförhållanden och därmed jämförliga omständigheter.
Denna bestämmelse ger uttryck för den s.k. differensmetoden, som alltså skall tillämpas när det avgörs vilket belopp som skall betalas i trafikskadeersättning som ersättning för inkomstförlust. När Folksam hänvisar till denna metod innebär det inte - som Grant har gjort gällande - att bolaget åberopar en omständighet som ligger utanför det meddelade prövningstillståndet. Tvärtom står det Folksam fritt att åberopa en rättsregel som bolaget anser vara tillämplig i målet.
Som framgår av den citerade lagbestämmelsen bestäms den inkomstförlust som skall ersättas genom en jämförelse mellan den inkomst som den skadade skulle ha kunnat få om skadan inte hade inträffat (inkomstunderlaget) och den inkomst som den skadade trots skadan har eller borde ha kunnat få eller som han kan beräknas komma att få (den faktiska inkomsten). Utgångspunkten är att den skadelidande genom ersättningen skall försättas i samma ekonomiska situation som om skadan inte alls hade inträffat (se prop. 1975:12 s. 101 och 103).
Tvisten i målet gäller frågan hur differensmetoden skall tillämpas, närmare bestämt om personskadan till följd av hjärtstilleståndet skall beaktas vid bedömningen av inkomstförlusten.
En beräkning av inkomstunderlaget blir med nödvändighet hypotetisk. Den avser ett tänkt händelseförlopp som inte har inträffat och som inte kommer att inträffa. Någon exakt beräkning är inte möjlig; det blir fråga om en bedömning som bygger på osäkra faktorer och som oftast inte kan verifieras i efterhand. Även beräkningen av den faktiska inkomsten inrymmer moment av osäkerhet. Bedömningen av inkomstförlusten måste innefatta skälighets- och rimlighetsavvägningar.
Försäkringsförbundet har beträffande fall av det slag som är aktuellt i detta mål lämnat följande upplysningar. Sådana skaderegleringsfall är inte ovanliga hos försäkringsbolagen och den praxis som utbildats bygger på avgörandet i NJA 1950 s. 650. Försäkringsbolagens skadereglering i motsvarande fall, där det föreligger orsakskonkurrens mellan en ansvarsbärande faktor (ett vållande, här trafikolyckan) och en händelse för vilken ingen kan hållas ansvarig (den kausella betingelsen, här hjärtstilleståndet), innebär att den som är skyldig att utge trafikskadeersättning befrias från skyldigheten att utge sådan ersättning under den tid då den kausella betingelsen verkar.
Det rättsfall som förbundet åberopar, NJA 1950 s. 650, har endast begränsat prejudikatvärde för den fråga som är aktuell i förevarande mål. Sedan år 1950 har såväl lagstiftningen som andra förhållanden ändrats i väsentliga avseenden. Vidare gällde målet en regresstalan av den skadelidandes arbetsgivare mot Trafikförsäkringsföreningen, som ansvarade för försäkringsfallet. Det kan dock konstateras att utgången i rättsfallet ligger nära vad som skulle bli resultatet vid en tillämpning av dagens regler, om den senare inträffade sjukdomen inte tilläts inverka när inkomstförlusten bestämdes, jfr 5 kap. 3 § skadeståndslagen. Rättsfallet ger inte stöd för försäkringsbolagens praxis. Det finns inte heller något senare avgörande av HD som ger vägledning.
Folksam motiverar sin ståndpunkt - att M.-L.D:s rätt till ersättning för inkomstförlust ur trafikförsäkringen upphör från dagen för den tillkommande sjukdomen - med traditionella kausalitetsresonemang. Sålunda hävdar Folksam att ersättningsskyldighet förutsätter att trafikolyckan är en nödvändig betingelse för inkomstförlusten. När sjukdomen inträffar är det inte längre trafikolyckan utan sjukdomen som föranleder M.-L.D:s arbetsoförmåga och då är det enligt Folksam inte rimligt att hennes försörjning skall tillgodoses genom trafikskadeersättning. Vidare sägs att sjukdomen tillhör den normala bakgrunden till inkomstförlusten, som M.-L.D. själv har att svara för. Folksam gör också gällande att skadeståndsberäkningen är en dag för dag pågående process som påverkas av yttre omständigheter i både höjande och sänkande riktning innan den slutliga ersättningen kan beräknas och fastställas.
Dessa argument framstår inte som omedelbart avgörande. Till en början är det ovedersägligt - som M.-L.D. har framhållit - att hon till följd av trafikolyckan redan var helt arbetsoförmögen när hon drabbades av sjukdomen. Det kan ifrågasättas om det är rimligt att Folksams ersättningsskyldighet skall upphöra därför att det tillkommer en sjukdom som inte ändrar den arbetsoförmåga som redan hade uppkommit till följd av trafikolyckan. Vidare anses den omständigheten att det tillkommer en ny ansvarsbärande faktor inte inverka på ansvaret för en redan förefintlig ansvarsfaktor och det är inte självklart att en inträffande kasuell faktor skall behandlas annorlunda. Vilka händelser som hänförs till "den normala bakgrunden" kan också framstå som godtyckligt. Gentemot vad Folksam anför om skadeståndsberäkningen som en dag för dag pågående process kan slutligen hävdas att skadan kan anses vara "färdig" redan när personskadan har uppkommit eller arbetsoförmågan har inträtt och att den uppkommande inkomstförlusten därefter får beräknas med utgångspunkt i denna arbetsoförmåga utan beaktande av senare kasuella händelser som inte påverkar den redan uppkomna arbetsoförmågan.
Kausalitetsresonemang av det slag som Folksam anfört ger således knappast någon ledning vid ställningstagandet till den fråga som tingsrätten har hänskjutit till HD. Avgörande får i stället bli mer praktiskt inriktade överväganden och rimlighetsbedömningar.
Visserligen har Försäkringsförbundet framhållit att sådana skaderegleringsfall som det förevarande inte är ovanliga hos försäkringsbolagen. Det kan emellertid inte antas att en sådan ordning som M.-L.D. förespråkar skulle få några mer besvärande konsekvenser för försäkringsbolagen. För skaderegleringen torde det snarast innebära en förenkling, om kasuella faktorer inte behöver beaktas på det sätt som följer av Folksams ståndpunkt.
Det kan för övrigt noteras att det redan av lagen framgår att en kasuell faktor inte kan beaktas till nackdel för den skadelidande i en omprövningssituation där ersättning för framtida inkomstförlust har fastställts i form av ett engångsbelopp, eftersom en sådan ersättning inte får sänkas.
För den skadelidande innebär en ordning i enlighet med Folksams ståndpunkt uppenbara nackdelar. En inträffad sjukdom medför då att den skadelidande går miste om den trafikskadeersättning avseende inkomstförlust som annars skulle ha utgått. Denna ersättning har många gånger avgörande betydelse för den skadelidandes ekonomiska trygghet. Att den skadelidande på grund av sjukdom utan egen förskyllan skulle förlora sin rätt till trafikskadeersättning trots att arbetsoförmågan inte har ändrats kan uppfattas som orimligt. Det kan inte uteslutas att vissa skadelidande på grund av denna risk skulle underlåta att söka vård.
Det anförda leder till slutsatsen att hjärtstilleståndet och dess följder inte bör påverka Folksams skyldighet att utge trafikskadeersättning för inkomstförlust och pensionsförlust till M.-L.D. på grund av de skador hon drabbats av i följd av trafikolyckan år 1992.
Den hänskjutna frågan skall besvaras i enlighet med det anförda.
HD förklarar att det hjärtstillestånd som M.-L.D. drabbades av den 13 augusti 2000 och följderna av detta inte har någon inverkan på Folksams skyldighet att på grund av trafikolyckan år 1992 betala trafikskadeersättning till henne för inkomstförlust och pensionsförlust.
HD:s beslut meddelat: den 17 mars 2009.
Mål nr: Ö 4870-06.
Lagrum: 9 § trafikskadelagen (1975:1410), 5 kap. 1 § skadeståndslagen (1972:207).
Rättsfall: NJA 1950 s. 650.