En person tillerkändes brottsskadeersättning för personskada och kränkning. Utmätningsförbud har ansetts gälla för den skade-lidandes motorcykel, eftersom han förmått visa att den har inköpts för medel som i sin helhet härrör från brottsskadeersätt-ningen.
Kronofogdemyndigheten beslutade den 23 maj 2018 om utmätning av en motorcykel hos A.L. till betalning av dennes skulder i allmänna och enskilda mål.
A.L. överklagade Kronofogdemyndighetens beslut i Växjö tingsrätt och yrkade att utmätningen skulle hävas. Till stöd för sitt yrkande anförde han i huvudsak följande.
Han utsattes i januari 2017 för allvarlig brottslighet och gärningsmännen dömdes till fleråriga straff samt till att betala skadestånd till honom. Då gärningsmännen inte kunde betala skadeståndet ansökte han om ersättning från Brottsoffermyndigheten. Den 21 november 2017 betalade Brottsoffermyndigheten ut 80 391 kr till hans konto i Handelsbanken. Den 23 november 2017 köpte han en motorcykel för 37 000 kr, vilken han betalade med ersättningen från Brottsoffermyndigheten. Han överförde beloppet till ett annat konto i Handelsbanken varifrån han överförde sammanlagt 37 000 kr. Eftersom motorcykeln är köpt för brottsskadeersättning får den anses skyddad från utmätning och den kan därför inte utmätas för hans skulder.
Kronofogdemyndigheten förklarade sig i yttrande över överklagandet anse att det inte hade framkommit att det funnits skäl att undanta motorcykeln från utmätning.
Tingsrätten (f.d. rådmannen Hill) anförde i beslut den 20 juli 2018 följande.
Av 32 § brottsskadelagen (2014:322) följer att ett anspråk på brottsskadeersättning enligt 4, 5 eller 9 § inte får utmätas för den skadelidandes skuld. I fråga om förbud mot utmätning sedan brottsskadeersättning enligt 4, 5 eller 9 § har betalats ut tillämpas 5 kap. 7 § andra stycket UB.
I 5 kap. 7 § nämnda balk anges att sedan skadeståndet har betalats ut, får vad som hålls avskilt ej utmätas, om skadeståndet skall tillgodose försörjningsbehov som alltjämt kvarstår eller, i annat fall, om mindre än två år har förflutit från det att medlen betalades ut.
Vid bedömningen av om medlen hållits avskilda får lagen om redovisningsmedel vara till ledning. Denna utesluter inte att vad som trätt i stället för utbetalade medel kan vara skyddat i vissa fall. Hur långt en sådan surrogationsprincip sträcker sig är oklart (jfr Padilla m.fl., Kommentar till utsökningsbalken, 4 uppl. s. 228). Tingsrätten bedömer att den i vart fall inte sträcker sig så långt att en motorcykel, som inköpts för medlen, skulle vara skyddad mot utmätning. A.L:s överklagande ska därför lämnas utan bifall.
Tingsrätten avslår A.L:s ändringsyrkande.
A.L. överklagade i Göta hovrätt. Han åberopade samma omständigheter till stöd för sin talan som i tingsrätten.
Hovrätten (hovrättsrådet Mcmahon, f.d. hovrättsrådet Wright och hovrättsassessorn Armstrong, referent) anförde i beslut den 1 augusti 2018 följande.
Som tingsrätten har konstaterat är sådan brottsskadeersättning som ärendet gäller undantagen från utmätning, om den hålls avskild och om skadeståndet ska tillgodose försörjningsbehov som alltjämt kvarstår eller mindre än två år har förflutit från det att medlen betalades ut (se 5 kap. 7 § UB).
Av de handlingar som A.L. har gett in i ärendet framgår att motorcykeln köptes in för medel som betalades ut till honom av Brottsoffermyndigheten tre dagar före köpet. Det framgår även att medlen före köpet hölls avskilda på ett sådant sätt att förut-sättningarna i 5 kap. 7 § UB för att medel ska vara undantagna från utmätning var uppfyllda (jfr rättsfallet NJA 2017 s. 1123).
Frågan är då om även motorcykeln ska vara skyddad från utmätning. Av förarbetena till 5 kap. 7 § UB framgår att bestämmelsen inte utesluter att vad som har trätt i stället för utbetalade medel kan vara skyddat från utmätning, t.ex. om medlen satts in i bank eller obligationer köpts för beloppet, men att det är tveksamt hur långt en sådan princip sträcker sig (se prop. 1980/81:8 s. 503).
Även om det således i förarbetena finns stöd för att även vad som har trätt i stället för utbetald brottsskadeersättning kan vara fredat från utmätning vore det enligt hovrättens mening att dra det för långt att utsträcka utmätningsfriheten till att omfatta den motorcykel som inköpts för de utbetalade medlen. A.L:s överklagande ska därför lämnas utan bifall.
Hovrätten lämnar överklagandet utan bifall.
A.L. överklagade hovrättens beslut och yrkade att HD skulle upphäva Kronofogdemyndighetens utmätningsbeslut.
Skatteverket motsatte sig att hovrättens beslut ändrades. Övriga motparter i utmätningsärendet hade beretts tillfälle att yttra sig men avhördes inte.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Ramirez, föreslog i betänkande följande beslut.
1-7. Motsvarar i huvudsak punkterna 1-5 i HD:s beslut.
Frågan i HD är således om den utbetalda brottsskadeersättningen omfattas av utmätningsförbud och, om så är fallet, huruvida även motorcy-keln är skyddad mot utmätning.
Enligt 1, 4 och 5 §§brottsskadelagen (2014:322) kan brottsskadeersättning utbetalas för personskada och kränkning som den drabbade orsakats till följd av brott. Förutsättningen för att ersättning ska betalas av staten är enligt 10 § att den inte täcks av annan ersättning som den skadelidande har rätt till på grund av skadan.
Brottsskadeersättning är alltså subsidiär i förhållande till annan form av ersättning som den drabbade kan ha rätt till och kan således sägas utgöra en social skyddslagstiftning. Trots att lagen inte i egentlig mening hör till civilrätten har den ändå ett mycket nära samband till skadeståndslagen. Brottsskadeersättning betalas nämligen ut enligt huvudsakligen de principer som enligt skadeståndslagen gäller för skadestånd (Dereborg & Lindeblad, Brottsskadelagen - En kommentar, 1 mars 2018, Inledning, Zeteo).
Enligt 5 kap. 1 § skadeståndslagen omfattar skadestånd till den som har tillfogats personskada ersättning för (1) sjukvårdskostnad och andra kostnader för den skadelidande, inbegripet skälig kompensation till den som står den skadelidande särskilt nära, (2) inkomstförlust och (3) fysiskt och psykiskt lidande av övergående natur (sveda och värk) eller av bestående art (lyte eller annat stadigvarande men) samt särskilda olägenheter till följd av skadan.
Syftet med personskadeersättning är således bl.a. att kompensera den skadelidande för de kostnader som uppkommit med anledning av skadan och på så sätt verka för att försätta den skadelidande i samma situation som om skadan inte hade inträffat. Ersättning för personskada har dock även en ideell dimension och kan betalas ut för psykiska skadeföljder. Även om ersättningen i dessa delar är svårare att beräkna har personskadeersättning således en tydlig reparativ karaktär (se prop. 2000/01:68 s. 40 och SOU 1995:33 s. 61 ff.).
Enligt 2 kap. 3 § skadeståndslagen ska den som allvarligt kränker någon annan genom brott som innefattar angrepp mot dennes person, frihet, frid eller ära ersätta den skada som kränkningen innebär. Ersättning till följd av kränkning bör ses som ett rent ideellt skadestånd eftersom det inte har någon direkt koppling till det fysiska. Skadestånd för kränkning förutsätter således inte en personskada och avser i stället huvudsakligen upplevelsen och karaktären av själva skadehändelsen (Bengtsson & Strömbäck, Skadeståndslagen - En kommentar, 7 maj 2018, 2 kap. 3 §, Zeteo).
Syftet med kränkningsersättningen är att kompensera de känslor som den skadevållande gärningen orsakat hos den skadelidande som t.ex. chock, rädsla, förnedring, skam och dylikt som inte ger upphov till sådana medicinska uttryck som förutsätts för personskada (se NJA 2017 s. 938). Ersättningen har således i första hand en kompenserande funktion för den oförrätt som den skadelidande blivit utsatt för, men kan också i likhet med personskadeersättning fungera reparativt (se t.ex. SOU 1992:84 s. 213 f.).
Även om kränkningen inte helt kan försvinna genom ekonomisk ersättning så anses den dock kunna lindra dess verkningar. Ersättningen anses således bidra till att den skadelidande får upprättelse för den förnedrande och kränkande handlingen, och därmed också bidra till att återställa självrespekten och självkänslan. Den som utsatts för mycket grova kränkningar ska dessutom få en möjlighet att genom ersättningen göra nödvändiga förändringar i sin livssituation. Syftet med kränkningsersättning är alltså att lindra verkningarna av kränkningen och ge den skadelidande möjlighet att t.ex. unna sig något extra, exempelvis en längre resa, och därigenom skingra tankarna på kränkningen och den olust och det obehag som han eller hon har åsamkats (se a. prop. s. 19 och 48 samt a. SOU s. 213 f.).
Enligt 32 § första stycket brottsskadelagen får brottsskadeersättning för bl.a. personskada (4 §) och kränkning (5 §) inte utmätas för den skadelidandes skuld. Bestämmelsen tar därvid sikte på situationen när ersättningen ännu inte betalats ut. Av andra stycket i bestämmelsen följer dock att 5 kap. 7 § andra stycket UB tillämpas i fråga om förbud mot utmätning sedan brottsskadeersättningen har betalats ut.
Tanken bakom utmätningsförbudet avseende brottsskadeersättning är att ersättningen har en sådan särskild personlig prägel att denna ska skyddas från utmätning, detta för att brottsoffret ska få möjlighet att använda pengarna för sitt avsedda syfte och när det behövs som mest (prop. 2013/14:94 s. 47).
Av 5 kap. 7 § första stycket UB följer att skadestånd, som tillkommer gäldenären med anledning av personskada, falskt åtal, ärekränkning eller annat sådant, inte får utmätas medan skadeståndet innestår hos den som ska utge det. Enligt bestämmelsens andra stycke får skadestånd som betalats ut, och som hållits avskilt, inte heller utmätas om skadeståndet ska tillgodose ett försörjningsbehov som alltjämt kvarstår eller, i annat fall, om mindre än två år har förflutit från det att medlen betalades ut.
Utmätningsförbudet i 5 kap. 7 § UB har motiverats på liknande sätt som i brottsskadelagen, dvs. att sådana skadestånd har en sådan stark personlig prägel att de bör skyddas. Utmätningsskyddet gäller således till förmån för den som genom det inträffade fått ett självständigt ersättningsanspråk. Däremot åsyftas inte härledda eller överlåtna skadeståndsanspråk. Sådan fordran har förlorat sin personliga karaktär och hinder mot utmätning föreligger då inte (Padilla m.fl., Utsökningsbalken - En kommentar, 22 november 2017, 5 kap. 7 §, Zeteo, jfr även NJA 2017 s. 343).
I den tidigare utsökningslagen omfattade skyddet enbart skadestånd som ännu inte betalats ut, men detta utökades till att också omfatta utbetalt skadestånd i samband med utsökningsbalkens införande. Rätten till ersättning på grund av bl.a. brott mot person ansågs nämligen ha en så starkt personlig prägel att skyddet mot utmätning skulle utökas. Enligt förarbetena korresponderade detta också mot att bakgrunden till bestämmelsen låg i själva syftet med skadeståndet och detta syfte ansågs gälla även efter dagen för utbetalningen (prop. 1980/81:8 s. 502 f.).
För att skadestånd ska vara skyddat från utmätning sedan det betalats ut krävs, som framgått ovan, att detta hålls avskilt. Vid bedömningen av huruvida medlen hållits avskilda bör lagen (1944:181) om redovisningsmedel kunna tjäna till vägledning (a. prop. s. 503). Kravet på avskiljande bör emellertid också ses mot bakgrund av det särskilda skyddsbehovets syfte (se Lindskog, Redovisningsmedel, sakrättslig identitet och några straffrättsliga randanmärkningar i Festskrift till Harrell, 2009, s. 244).
I lagen om redovisningsmedel anges att vad den som mottagit medel för annan, med skyldighet att redovisa för dem, för sådant ändamål har innestående på räkning i bank eller annars håller avskilt ska vara förbehållet huvudmannen, såvitt beloppet avskilts utan dröjsmål. Detta gäller även i fråga om belopp som avskilts senare, om den redovisningsskyldige inte var på obestånd när beloppet avskildes. Vad den redovisningsskyldige har omedelbart tillgängligt för att avskiljas är också förbehållet huvudmannen, såvitt dröjsmål med avskiljandet inte föreligger.
I förarbetena till lagen om redovisningsmedel uttalas att medel som har satts in på en bankräkning inte kan anses behörigen avskilda om den redovisningsskyldige genom insättningar och uttag för egen del använder räkningen som ett vanligt privat bankkonto. Dock behöver en bankräkning med redovisningsmedel inte förlora sin speciella karaktär så snart ett belopp som tillhör den redovisningsskyldige finns på kontot (se NJA II 1944 s. 411 och NJA 1995 s. 367 II). Är den aktuella egendomen trots sammanblandning enkelt identifierbar kan avskiljande även därefter ske (jfr NJA 1989 s. 781).
Det har i praxis uttalats att det får avgöras efter omständigheterna i det enskilda fallet vad som är dröjsmål med ett avskiljande. Normalt bör avskiljande ske efter högst ett par dagar för att dröjsmål inte ska föreligga, men i vissa fall kan även längre tid accepteras (se t.ex. NJA 2012 s. 391 och NJA 2017 s. 1123).
Att något trätt i skadeståndets ställe utesluter inte att utmätningsförbudet fortfarande gäller. Så kan vara fallet om medlen t.ex. satts in på en bank eller obligationer inköpts för beloppet. Hur långt denna surrogationsprincip sträcker sig är dock enligt förarbetena oklart (a. prop. s. 503).
Huruvida surrogation bör accepteras och hur långt en sådan princip ska sträcka sig måste bl.a. bedömas mot bakgrund av ändamålet med det aktuella rättsinstitutet, dess utformning i övrigt eller andra särskilda omständigheter (se Padilla, Om separation efter surrogation i Festskrift tillägnad Evans, 1950, s. 537).
I detta avseende bör således syftet med utmätningsskyddet och själva skadeståndet tillmätas betydelse. Ersättningens starkt personliga karaktär och tanken bakom skadestånd för personskada och kränkning till följd av brott talar starkt för att sådan ersättning ska vara fortsatt skyddad även då den används för privat konsumtion (se p. 15 och 20). Ett sådant förhållningssätt borde vara särskilt framträdande då ersättningen använts i syfte att mildra skadeverkningarna. Det omvända synsättet riskerar annars att medföra att utmätningsförbudet framstår som närmast illusoriskt. Detta i vart fall när det gäller medel som omfattas av den tvååriga tidsgränsen i 5 kap. 7 § andra stycket UB.
En avvägning måste emellertid göras mot borgenärernas intressen och dessutom bör viss försiktighet iakttas innan man ger de utsökningsrättsliga reglerna en vidare innebörd än som följer av deras ordalydelse (se NJA 2004 s. 868 och NJA 2015 s. 839).
Surrogationsprincipen kan därför inte utsträckas hur långt som helst. Det bör i vart fall krävas att ekonomisk kontinuitet föreligger (jfr Padilla, a.a. s. 540). Har den skyddade egendomen sammanblandats med övriga tillgångar bör, i likhet med de krav som ställs på redovisningsmedel, utmätning kunna ske (se t.ex. Bender, Handbok i sakrätt, 1985, s. 197 och NJA 2012 s. 391). Kan surrogatet däremot i sin helhet härledas till de skyddade medlen bör - så länge surrogatet inte kan sägas uppenbart strida mot syftet med den utbetalade ersättningen - hinder mot utmätning föreligga (jfr Danmarks Højesterets avgörande den 30 oktober 1996 med nr U.1996.1699/2H).
Utbetalda medel har utgjorts av brottsskadeersättning och A.L. har hanterat dessa på ett sådant sätt att någon egentlig sammanblandning med hans övriga tillgångar inte skett innan köpet av motorcykeln. Ersättningen måste därför anses avskild på ett sådant sätt att kraven för att det ska föreligga hinder mot utmätning i sig är uppfyllda.
Syftet med den utbetalade brottsskadeersättningen kan inte sägas vara att tillgodose ett försörjningsbehov. Utbetalningen har emellertid skett för mindre än två år sedan varför denna likväl är skyddad från utmätning.
Inköpet av motorcykeln har skett med enbart medel från brottsskadeersättningen och har således inte sammanblandats med övrig egendom i samband med köpet. Det föreligger alltså fullständig ekonomisk kontinuitet mellan de utbetalda medlen och motorcykeln. Det sagda innebär att skyddet mot utmätning i det aktuella fallet medföljer till surrogatet, dvs. motorcykeln. Detta inte minst då inköpet av motor-cykeln inte kan sägas uppenbart strida mot syftet med den utbetalade brottsskadeersättningen.
Mot bakgrund av vad som anförts ovan beträffande den ekonomiska kontinuiteten samt att motorcykeln är enkelt identifierbar, måste även denna anses uppfylla kravet på avskiljande.
Hovrättens beslut ska alltså ändras och utmätningsbeslutet beträffande motorcykeln upphävas.
Se HD:s beslut.
HD (justitieråden Moore, Watts, Nichols, Davis och Davenport, referent) meddelade den 7 december 2018 följande slutliga beslut.
A.L. utsattes 2017 för allvarlig brottslighet och tillerkändes skadestånd för bl.a. personskada och kränkning.
Brottsoffermyndigheten betalade den 20 november 2017 drygt 80 000 kr i brottsskadeersättning till ett bankkonto som tillhörde A.L. och som inte innehöll några andra medel. Samma dag överförde A.L. 50 000 kr av brottsskadeersättningen till ett annat honom tillhörigt konto. Detta var tomt sånär som på 51 öre. Den 23 november 2017 använde A.L. 37 000 kr av dessa medel för inköp av en motorcykel.
Kronofogdemyndigheten beslutade den 23 maj 2018 att med stöd av 4 kap. 18 § UB utmäta motorcykeln för A.L:s skulder.
A.L. överklagade Kronofogdemyndighetens beslut och anförde att motorcykeln var inköpt för brottsskadeersättning som inte hade sammanblandats med hans övriga egendom och att den därför inte fick utmätas enligt 5 kap. 7 § andra stycket UB.
Såväl tingsrätten som hovrätten har avslagit A.L:s överklagande med motiveringen att det skulle föra för långt att utsträcka utmätningsförbudet till att omfatta en motorcykel som har köpts för brottsskadeersättning.
Frågan i HD är om den motorcykel som A.L. har köpt för medel som han har fått i brottsskadeersättning omfattas av utmätningsförbudet i 5 kap. 7 § andra stycket UB.
Brottsskadeersättning utges av staten för bl.a. personskada och kränkning som den drabbade orsakats till följd av brott om skadan inte täcks av annan ersättning som den skadelidande har rätt till. Ersättningen bestäms enligt reglerna i skadeståndslagen. (Se 1, 4, 5 och 10 §§brottsskadelagen, 2014:322.)
Ersättning för personskada omfattar enligt 5 kap. 1 § skadeståndslagen dels ekonomisk skada, t.ex. sjukvårdskostnad och inkomstförlust, dels ideell skada, dvs. fysiskt och psykiskt lidande av övergående natur (sveda och värk) eller av bestående art (lyte eller annat stadigvarande men). Framför allt ersättningen för ideell skada har en starkt personlig karaktär. Skadeståndet syftar bl.a. till att ersätta den skadelidande för fysiskt och psykiskt lidande eller annat obehag i den personliga livsföringen. Avsikten är således att de besvär som skadan fört med sig i görlig mån ska neutraliseras eller lindras. (Se prop. 2000/01:68 s. 40.)
Den som allvarligt kränker någon annan genom brott som innefattar angrepp mot dennes person, frihet, frid eller ära ska ersätta den skada som kränkningen innebär. Skadeståndet bestäms efter vad som är skäligt med hänsyn till handlingens art och varaktighet. (Se närmare 2 kap. 3 § och 5 kap. 6 §skadeståndslagen.)
Kränkningsersättningen avser att kompensera känslor som den kränkande handlingen har framkallat, såsom rädsla, förnedring, skam eller liknande som inte tar sig sådana medicinska uttryck att det föreligger en personskada (jfr p. 8). Ersättningen ska bidra till att den drabbade får upprättelse för den kränkande handlingen och därmed återställa dennes självrespekt och själv-känsla. Tanken är att ge den skadelidande en möjlighet att genom kränkningsersättningen t.ex. unna sig något extra och därige-nom skingra tankarna på kränkningen och den olust och det obehag som han eller hon har åsamkats. (Se a. prop. s. 19 och 48.)
Ett anspråk på brottsskadeersättning för bl.a. personskada och kränkning får enligt 32 § brottsskadelagen inte utmätas för den skadelidandes skuld. I fråga om förbud mot utmätning sedan ersättningen har betalats ut tillämpas 5 kap. 7 § andra stycket UB. Det innebär att ersättning som har betalats ut, och som hållits avskild, inte får utmätas om den ska tillgodose ett försörjningsbehov som alltjämt kvarstår eller, i annat fall, om mindre än två år har förflutit från det att medlen betalades ut.
Tanken bakom utmätningsförbuden i såväl brottsskadelagen som utsökningsbalken är att ersättningen har en så starkt personlig prägel att den ersättningsberättigade bör ges möjlighet att använda den för sitt avsedda syfte (se prop. 2013/14:94 s. 47, jfr NJA 1987 s. 746, NJA 2001 s. 823 samt NJA 2017 s. 343).
När det gäller kravet på att medlen ska ha hållits avskilda kan ledning hämtas i lagen (1944:181) om redovisningsmedel. Där anges att vad den som mottagit medel för annan, med skyldighet att redovisa för dem, för sådant ändamål har innestående på räkning i bank eller annars håller avskilt ska vara förbehållet huvudmannen, såvitt beloppet avskilts utan dröjsmål.
I förarbetena till lagen uttalas att medel som har satts in på en bankräkning inte kan anses behörigen avskilda om den redovisningsskyldige genom insättningar och uttag för egen del använder bankräkningen som ett vanligt privat bankkonto (se NJA II 1944 s. 411).
I förarbetena till utsökningsbalken förutsätts att utmätningsförbudet kan gälla även det som har trätt i ersättningens ställe (surrogation). De enda exempel på detta som ges är dock att medlen har satts in på en bank eller använts till att köpa värdepapper. Därutöver anges endast att det är tveksamt hur långt surrogationsprincipen sträcker sig. (Se prop. 1980/81:8 s. 503.)
Förarbetena ger alltså inte någon närmare vägledning i frågan om utmätningsförbudet gäller även egendom som har trätt i stället för de utbetalda medlen. Det framstår emellertid som naturligt att detta får avgöras mot bakgrund av framför allt ändamålet med ersättningen och syftet med utmätningsförbudet. Vidare bör en avvägning göras mot det allmänna borgenärsintresset.
Som berörts är bakgrunden till utmätningsförbudet att ersättningen har en starkt personlig prägel. Förbudet hindrar att ersättningen, så länge den inte sammanblandas med den skadelidandes övriga egendom, tas i anspråk av hans eller hennes borgenärer. Syftet är således att under vissa förutsättningar och med viss begränsning ge den skadelidande möjlighet att fritt använda ersättningen. (Se p. 12.)
Ändamålet med ersättningar av dessa slag och det syfte som ligger till grund för utmätningsförbudet medför att starka skäl talar för att förbudet bör gälla även i sådan egendom som den skadelidande har köpt för ersättningen. De allmänna borgenärsintressen som också ska beaktas talar inte med någon styrka i annan riktning. Under förutsättning att den skadelidande kan visa att egendomen i sin helhet härrör från den ersättning som utmätningsförbudet skyddar föreligger hinder mot utmätning av egendo-men.
Det belopp A.L. erhållit har utgjorts av brottsskadeersättning avseende personskada och kränkning. Ersättningen syftar inte till att tillgodose ett försörjningsbehov. Utbetalningen har emellertid skett för mindre än två år sedan och ersättningen är därmed, så länge den hålls avskild, skyddad från utmätning.
Av utredningen framgår att A.L. inte har sammanblandat det han erhållit i brottsskadeersättning med sina övriga tillgångar före det att han köpte motorcykeln. Han har således visat att motorcykeln i sin helhet härrör från brottsskadeersättningen. Utmätningsförbud gäller därmed för motorcykeln, som har trätt i brottsskadeersättningens ställe.
Hovrättens beslut ska alltså ändras och utmätningsbeslutet upphävas.
Med ändring av hovrättens beslut upphäver HD Kronofogdemyndighetens utmätningsbeslut den 23 maj 2018.