Den som har brukat narkotika som tidigare har utgjort del av eget innehav av narkotika, ska dömas endast för straffbart innehav, som konsumerar det straffbara bruket.
Allmän åklagare väckte vid Kristianstads tingsrätt åtal mot F.A. enligt följande.
Narkotikabrott, ringa brott. F.A. har olovligen innehaft 0,26 gram cannabis, som är narkotika. Det hände den 17 juli 2015 på Västra boulevarden, Kristianstad, Kristianstads kommun. F.A. begick gärningen med uppsåt.
Narkotikabrott, ringa brott. F.A. har olovligen använt cannabis, som är narkotika. Det hände någon gång mellan den 16 juli 2015 och den 17 juli 2015 inom Kristianstads kommun, Sverige. F.A. begick gärningen med uppsåt.
Narkotikabrott, ringa brott. F.A. har olovligen använt cannabis, som är narkotika. Det hände den 3 augusti 2015 inom Kristianstads kommun, Sverige. F.A. begick gärningen med uppsåt.
Tingsrätten (beredningsjuristen West), som med stöd av 45 kap. 10 a § första stycket 3 RB avgjorde målet utan huvudförhandling, anförde i dom den 30 oktober 2015 följande.
Åklagaren har yrkat ansvar för tre fall av ringa narkotikabrott (åtalspunkterna 1-3). F.A. har i förhör erkänt gärningarna. Hans erkännande stöds av utredningen i målet. Åtalet är därmed styrkt i skuldfrågan.
Beträffande åtalspunkterna 1-2 gör tingsrätten dock följande bedömning.
Åklagaren har i denna del yrkat att F.A. ska ställas till ansvar för två fall av ringa narkotikabrott. Den ena åtalspunkten avser innehav av cannabis - vilken påträffats i F.A:s byxficka den 17 juli 2015 - och den andra åtalspunkten avser bruk av cannabis någon gång mellan den 16 och den 17 juli 2015.
Av förarbetena till narkotikastrafflagen framgår att lagstiftaren - i det fall gärningsmannens förfarande omfattat både innehav och eget bruk av samma narkotika - ansett att innehavet av narkotikan bör konsumera bruket av densamma. Detta innebär att det i dessa fall endast bör väckas åtal för innehavet av narkotikan (se prop. 1987/88:71 s. 25).
Åtalspunkterna 1-2 avser samma slags narkotika. Det är inte visat att det var fråga om annat än ett mindre innehav för eget bruk. Åklagaren har heller inte visat att narkotikan som F.A. använt kommit från ett annat parti än det som låg i hans byxficka. Det är därför, in dubio, den för F.A. mest gynnsamma tolkningen, att den cannabis som vid provtagningen fanns i hans kropp, tidigare varit en del av den cannabis som påträffades i hans byxficka. Gärningarna i åtalspunkterna 1-2 ska därför anses utgöra ett brott.
Påföljden kan bestämmas till dagsböter.
Tingsrätten dömde F.A. enligt 1 § första stycket 6 och 2 §narkotikastrafflagen (1968:64) för två fall av narkotikabrott, ringa brott, till 40 dagsböter å 50 kr.
Åklagaren överklagade i Hovrätten över Skåne och Blekinge och yrkade att hovrätten skulle döma F.A. för tre fall av ringa narkotikabrott i enlighet med stämningsansökningen och till följd av det bestämma antalet dagsböter till 60.
F.A. hörde inte av sig till hovrätten.
Hovrätten (hovrättslagmannen Jones, hovrättsrådet Jones, referent, och tf. hovrättsassessorn Holland) anförde i dom den 26 augusti 2016 följande.
Hovrätten har tagit del av samma utredning som tingsrätten.
I enlighet med tingsrättens dom har F.A. gjort sig skyldig till de åtalade gärningarna. Frågan är om förfarandet i åtalspunkterna 1 och 2 är att bedöma som två fall av ringa narkotikabrott (innehav respektive bruk av cannabis) eller om F.A:s innehav av cannabis får anses konsumera bruket.
En förutsättning för att ett innehav av narkotika ska anses konsumera ett bruk av narkotika är att en gärningsmans förfarande avser innehav och bruk av samma narkotika (se prop. 1987/88:71 s. 25). När F.A. stoppades av polis den 17 juli 2015 kl. 00.16 hade han 0,26 gram cannabis i sin byxficka och var påverkad av samma typ av narkotika, vilken brukats någon gång mellan den 16 juli och den 17 juli 2015. Det har således vid detta tillfälle upptäckts att F.A. både innehaft och använt samma typ av narkotika. I avsaknad av annan utredning får under dessa förhållanden förutsättas att den cannabis som F.A. brukat tidigare varit en del av den narkotika som han bar på sig och att det således rör sig om samma narkotika. Som tingsrätten funnit ska F.A. därför dömas endast för innehav av narkotika och den överklagade domen fastställas utan några ändringar.
Hovrätten fastställer tingsrättens domslut utan några ändringar.
Riksåklagaren överklagade hovrättens dom och yrkade att HD skulle döma F.A. för narkotikabrott, ringa brott, vid tre tillfällen och bestämma påföljden till 60 dagsböter.
F.A. hördes inte av.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Higgins, föreslog i betänkande följande dom.
I enlighet med hovrättens dom är det utrett att F.A. olovligen innehaft 0,26 gram cannabis den 17 juli 2015 och att han någon gång den 16-17 juli 2015 brukat cannabis, som tidigare varit en del av den innehavda narkotikan. Därutöver har hovrätten funnit det utrett att F.A. olovligen brukat cannabis den 3 augusti 2015.
HD har meddelat prövningstillstånd med utgångspunkt i vad hovrätten har funnit styrkt beträffande gärningarna.
Frågan i HD är om F.A. ska dömas för ett eller flera brott för sin befattning med narkotikan i juli 2015. Såväl tingsrätten som hovrätten har funnit att förfarandet enbart ska medföra ansvar för ett brott, medan Riksåklagaren har varit av motsatt uppfattning.
I 1 § narkotikastrafflagen (1968:64) anges vilka uppsåtliga gärningar som utgör narkotikabrott. I punkten 6 straffbeläggs, såvitt nu är av intresse, såväl olovligt innehav som olovligt bruk av narkotika. Några regler för vad som utgör ett eller flera narkotikabrott finns inte i själva lagen. Ledning får därför sökas på annat håll.
Underrätterna har till stöd för sitt ställningstagande hänvisat till narkotikastrafflagens förarbeten. I dessa uttalas det att när gärningsmannens förfarande omfattat både innehav och eget bruk av samma narkotika får innehavet anses konsumera bruket (se prop. 1987/88:71 s. 25). Det framgår inte uttryckligen vad som avses med ”samma narkotika”.
Uttalandet ifråga gjordes i samband med att det straffbelagda området i 1 § utvidgades. Dessförinnan var en mängd handlingar som innebar hantering av narkotika kriminaliserade, dock inte själva bruket. Ett av skälen till att även bruket sedermera straffbelades var att vissa gränsdragningsproblem hade uppkommit i den praktiska rättstillämpningen. Det rörde sig om situationer där en person hade tagit befattning med narkotika i omedelbar anslutning till konsumtion av densamma. En sådan befattning bedömdes enligt dåvarande rätt som straffri. Genom att kriminalisera även bruk av och all annan befattning med narkotika avsåg man att komma tillrätta med dessa gränsdragningssvårigheter (se a. prop. s. 14 ff.).
Det är mot ovanstående bakgrund som förarbetsuttalandet måste ses. Och mot den bakgrunden måste uttalandet förstås så att gärningsmannen inte ska dömas särskilt för att ha brukat den dos narkotika som han döms för att ha innehaft. Det är emellertid inte den frågan som nu är aktuell. F.A. står inte åtalad för att ha innehaft och brukat samma enskilda narkotika. Uttalandet ger alltså inte någon direkt vägledning i fråga om hur den aktuella situationen ska bedömas. Man är därmed hänvisad till mer allmänna straffrättsliga principer om brottslighetskonkurrens.
Straffrättens konkurrenslära handlar i stor utsträckning om att avgöra om ett visst förfarande utgör ”samma gärning” eller ”samma brott”. Det saknas klara, generella regler för hur dessa enheter ska bestämmas. Begreppen förekommer även i vissa straffprocessuella sammanhang, främst vid frågor om brottmålsdomens rättskraft (se t.ex. NJA 2007 s. 557). Den innebörd som begreppen har inom processrätten motsvarar dock inte nödvändigtvis den straffrättsliga innebörden (se t.ex. Ulväng, Brottslighetskonkurrens. Om relationer mellan regler och fall, 2013, s. 812 ff.).
När det gäller narkotikabrottslighet möter man dessutom särskilda svårigheter vid antalsräkningen. I narkotikastrafflagen kriminaliseras praktiskt taget alla sätt på vilka man kan ta befattning med narkotika. Dessa befattningar överlappar många gånger varandra. Det innebär att ett och samma förfarande i teorin kan utgöra en mängd olika narkotikabrott. I förarbeten och praxis förefaller man dock utgå ifrån att varje befattning som klart kan avgränsas från en annan typ av befattning, med annan fysisk narkotika, är ett fristående brott. Det gäller även om befattningarna ligger nära varandra i tid, så länge det är tydligt när befattningen med en viss del av narkotikan övergår till att bli ett nytt brott (se prop. 1984/85:46 s. 16, Brå PM 1982:2 s. 142, NJA 1986 s. 736 och NJA 1989 s. 837).
När det, som i detta fall, är fråga om en person som olovligen brukat en del av en innehavd narkotika och därefter fortsatt att inneha överskjutande del, rör det sig om klart avskiljbara befattningar med olika brotts­objekt. Under sådana förhållanden bör alltså förfarandet bedömas som två separata brott.
F.A:s olovliga bruk av narkotika är sålunda att se som ett självständigt brott i förhållande till hans narkotikainnehav.
Att en person anses ha förövat flera brott betyder inte med nödvändighet att denne också ska dömas för samtliga brott, även om det råder en presumtion för det (se Grant, Straffrättens gärningslära, 1995, s. 215). Så som HD tidigare har uttryckt det kan ett brott i vissa fall framstå som så nära förbundet och samtidigt så underordnat ett annat brott att det är naturligt att endast döma för detta brott och betrakta den övriga brottsligheten som medbestraffad (se NJA 2008 s. 1010). Man kan också uttrycka det så att vissa brott kan anses konsumerade av övrig brottslighet om de olika brotten ger uttryck för samma brottsliga aktivitet som väsentligen kommer till uttryck i ett av brotten (se Grant, a.a. s. 216 och Ulväng, a.a. s. 538).
Huruvida skälen för att frångå den ovan berörda presumtionen är tillräckligt starka är något som får avgöras från fall till fall beroende på vilka brottstyper det är frågan om och hur det konkreta händelseförloppet ser ut. I narkotikasammanhang förhåller det sig ofta på det viset att en persons hantering av narkotika utsträcker sig i både tid och rum, varvid den narkotika som hanteras kan komma att bytas ut, varieras, minskas eller på annat sätt förändras. Det finns därför goda skäl att vid bedömningen av sambandet mellan olika narkotikabrott lägga större vikt vid om brotten utgör led i en samlad och planerad verksamhet eller brottsplan, och mindre vikt vid sådana faktorer som tidpunkt och plats för brottens förövande eller vilken narkotika som hanterats.
Ett innehav av narkotika kan ha olika syften. Om innehavet avser en ringa mängd kan avsikten normalt antas vara att narkotikan ska brukas för egen del. Att det finns ett övergripande syfte med viss narkotikabrottslighet kan inte ges samma betydelse som att brotten ingår i en planerad verksamhet eller styrs av en på förhand uppgjord brottsplan, men det innebär ändå att det råder ett visst samband mellan brotten. När det gäller olovligt bruk och olovligt innehav av narkotika rör det sig visserligen om liknande befattningar som straffbeläggs i samma bestämmelse. Samtidigt är det svårt att säga att någon av befattningarna i ett fall som detta är den mest klandervärda eller dominerande. När ett ringa innehav syftar till att tillgodose det egna narkotikabehovet och det syftet sedermera förverkligas, framstår varken det olovliga bruket eller det olovliga innehavet som ett bagatellartat brott i förhållande till det andra. Under sådana förhållanden saknas det tillräckliga skäl för att se någon del av brottsligheten som medbestraffad.
Sammanfattningsvis ska alltså F.A:s befattning med narkotika bedömas som narkotikabrott, ringa brott, i tre fall. Påföljden bör bestämmas till 60 dagsböter.
HD ändrar hovrättens domslut i ansvarsdelen på det sättet att domstolen bedömer den brottslighet som F.A. ska dömas för som narkotikabrott, ringa brott, i tre fall och bestämmer påföljden till 60 dagsböter.
HD (justitieråden Mcdonald, Tran, Freeman, Nash och Ortiz, referent) meddelade den 19 maj 2017 följande dom.
Målet i HD gäller förhållandet mellan innehav och bruk av viss narkotika. Frågan är om den som har brukat narkotika, som tidigare utgjort en del av den narkotika som han eller hon har påträffats med, ska dömas för såväl innehavet som bruket.
F.A. åtalades för tre fall av vad som numera rubriceras som ringa narkotikabrott. Åklagaren påstod att F.A. olovligen och med uppsåt dels innehaft 0,26 gram cannabis den 17 juli 2015, dels brukat cannabis någon gång den 16-17 juli 2015, dels brukat cannabis den 3 augusti 2015.
När det gäller de två första åtalspunkterna framgår av utredningen att F.A. stoppades av polis den 17 juli 2015 kl. 00.16 och att han då hade 0,26 gram cannabis i sin byxficka samt var påverkad av cannabis.
Såväl tingsrätten som hovrätten har anfört att i avsaknad av annan utredning får det förutsättas att den cannabis som F.A. brukat tidigare hade utgjort en del av den narkotika som han bar på sig och att han endast ska dömas för innehav av narkotika. Därutöver har domstolarna dömt F.A. för bruk av narkotika den 3 augusti 2015. Påföljden har bestämts till 40 dagsböter.
Riksåklagaren har överklagat hovrättens dom och yrkat att F.A. även ska dömas för bruk av narkotika den 16-17 juli 2015 och att påföljden ska bestämmas till 60 dagsböter.
HD har meddelat prövningstillstånd med utgångspunkt i vad hovrätten har funnit styrkt beträffande gärningarna.
Enligt 1 § första stycket 6 narkotikastrafflagen (1968:64) ska den som olovligen och med uppsåt innehar, brukar eller tar annan befattning med narkotika dömas för narkotikabrott till fängelse i högst tre år. Om brottet med hänsyn till arten och mängden narkotika samt övriga omständigheter är att anse som ringa, ska gärningsmannen dömas för ringa narkotikabrott till böter eller fängelse i högst sex månader (2 §). Brottsbeteckningen ringa narkotikabrott infördes den 1 juli 2016, men innebär ingen ändring av bestämmelsen i sak (se prop. 2015/16:111 s. 34 f.).
Bruk eller annan befattning med narkotika kriminaliserades år 1988. Dessförinnan straffbelades i 1 § första stycket 6 endast innehav av narkotika. I motiven anges att det endast är i undantagsfall som bruk av narkotika inte föregås av ett straffbart innehav av samma narkotika. Ett sådant undantagsfall är att någon blir bjuden på narkotika direkt ur en spruta eller en pipa. Syftet med kriminaliseringen var att täppa till denna lucka i lagstiftningen. Det framhålls i motiven att det inte är berusningstillståndet som sådant som straffbeläggs utan all olovlig befattning med narkotika, inklusive tillförseln till människokroppen. (Se prop. 1987/88:71 s. 17 ff., jfr även bl.a. NJA 1983 s. 887 och NJA 1986 s. 736.)
När det gäller tillämpningen av bestämmelsen anges i förarbetena att gränsdragningen mellan innehav och annan befattning inte är avgörande för om ett visst förfarande är att bedöma som ett eller flera brott. Står det klart att gärningsmannens förfarande omfattat både innehav och eget bruk av samma narkotika, bör åtal väckas endast för innehavet, som får anses konsumera bruket. (Se a. prop. s. 25.)
Enligt praxis bestäms påföljden för bruk av narkotika regelmässigt till 30 dagsböter, oavsett vilken sorts narkotika som har brukats (jfr NJA 2005 s. 348 I och II; jfr även Åklagarmyndighetens RättsPM 2012:7, uppdaterad i maj 2016, Strafföreläggande i bötesmål - en sammanställning av tillämpade påföljder). För olovligt innehav av narkotika döms differentierade påföljder ut, beroende på bl.a. sort och mängd.
Genom förarbetsuttalandena står det klart att en tilltalad inte ska dömas särskilt för bruk av den narkotika som han eller hon döms för att ha innehaft. Inte heller bör dömas för bruk, när den tilltalade samtidigt döms för innehav av den narkotika från vilken den brukade narkotikan härrör. För detta talar såväl det sakliga och tidsmässiga sambandet mellan bruket och innehavet som att det tillkommande bruket inte nämnvärt påverkar det samlade straffvärdet av befattningen med narkotika.
Den som har brukat narkotika som tidigare har utgjort del av eget innehav av narkotika, ska alltså dömas endast för straffbart innehav. Det straffbara bruket konsumeras av innehavet.
F.A. ska dömas för innehav av den narkotika från vilken den brukade narkotikan härrör. Han ska då inte också dömas för bruket.
Åtalet innehåller inte något påstående och i målet finns således inte heller någon utredning om hur mycket cannabis F.A. har brukat. Straffvärdet av innehavet ska därför bestämmas med utgångspunkt i endast den mängd cannabis som F.A. bar på sig när han stoppades, dvs. 0,26 gram.
Av det anförda följer att hovrättens domslut ska fastställas.
HD fastställer hovrättens domslut.
HD:s dom meddelad: den 19 maj 2017.
Mål nr: B 4368-16.
Lagrum: 1 och 2 §§ narkotikastrafflagen (1968:64).
Rättsfall: NJA 1983 s. 887, NJA 1986 s. 736 och NJA 2005 s. 348.