En dagstidning har publicerat ett referat av en i en annan dagstidning införd intervjuartikel och därvid citerat den intervjuades uttalanden. Upphovsrättsintrång har ansetts föreligga.
Den 2 sept 1993 publicerade tidningen Dagens Nyheter (DN) en artikel byggd på en intervju med S.W. som hade bevittnat och själv skadats vid en olycka d 8 aug samma år, då ett JAS-flygplan hade störtat vid en uppvisningsflygning i Stockholm. Artikeln var skriven av tidningens medarbetare K.S. Dess huvudsakliga innehåll utgjordes av S.W:s berättelse, till stora delar återgiven i direkt anföring.
Samma dag publicerades i tidningen Aftonbladet en artikel i samma ämne, författad av denna tidnings medarbetare C.S. Av artikeln, som var betydligt kortare än DN-artikeln och hade underrubriken "Jas-kraschens offer berättar", framgick att S.W. hade berättat om sina upplevelser för K.S. på DN. I artikeln återgavs i viss omfattning S.W:s uttalanden ordagrant i den form de hade i DN-artikeln.
Dagens Nyheter väckte talan mot Aftonbladet vid Stockholms TR och gjorde gällande att artikeln i Aftonbladet utgjorde intrång i DN:s upphovsrätt till K.S:s artikel. DN yrkade förpliktande för Aftonbladet att utge dels 10 000 kr som ersättning för utnyttjandet av artikeln, dels 25 000 kr som allmänt skadestånd.
Aftonbladet bestred DN:s talan. Som skälig ersättning för utnyttjandet vitsordade Aftonbladet 3 000 kr. Inte något belopp vitsordades som skäligt allmänt skadestånd.
Till stöd för sin talan anförde parterna i huvudsak följande.
Dagens Nyheter. Artikeln i DN är en stort upplagd intervju. S.W:s sätt att uttrycka sig ger artikeln en individuell prägel. K.S:s arbete är ett personligt stycke journalistik som präglas av yrkesskicklighet och inlevelse. Artikeln bör således betraktas som ett skönlitterärt verk. Därtill kommer att K.S. hade ensamrätt till S.W.s uppgifter eftersom S.W. hade vägrat att tala med Aftonbladets journalist. De delar av Aftonbladets artikel som skulle kunna kallas referat utgörs av delar av DN:s artikel men med små och obetydliga språkliga förändringar. Dessutom innehåller artikeln direkta citat som inte uppfyller de krav som ställs för att citaträtten i upphovsrättslagen skall kunna åberopas. C.S. har citerat DN:s artikel i alltför stor omfattning och dessutom på ett illojalt sätt som inte är betingat av ändamålet. Intrånget är allvarligt med hänsyn till att C.S. visste att S.W. vägrat att uttala sig inför andra journalister och har medfört skada för DN.
Aftonbladet: DN:s talan bestrids i första hand på den grunden att K.S:s artikel inte uppnår verkshöjd, i vart fall inte i de återgivna delarna. DN:s artikel innehåller sakuppgifter som inte åtnjuter upphovsrättsligt skydd utan kan återges av envar. Även de citat som Aftonbladets artikel innehåller avser fakta. Därtill kommer att de är gjorda i överensstämmelse med god sed och förekommer i den omfattning som betingas av ändamålet. Artikeln behandlar JAS-projektet. Allt som rör detta projekt måste givetvis kunna rapporteras. DN:s artikel är ett beskrivande verk, vilket innebär att varken ämnet eller i artikeln ingående sakuppgifter kan omfattas av en eventuell ensamrätt. DN:s artikel består av 1 245 ord och innehåller 18 citerade uttalanden av S.W. Aftonbladets artikel består av 386 ord och innehåller 3 citat. Rätten att återge autentiska uttalanden är mer vidsträckt än rätten att citera andras verk. C.S. har varken använt sig av K.S:s disposition, reflektioner eller pregnanta formuleringar. Den omständigheten att S.W. vägrat att tala med andra journalister medför inte att det inte skulle vara fritt att rapportera om hennes upplevelser och uttalanden. - Om TR:n skulle finna att Aftonbladet gjort sig skyldigt till intrång så har detta i vart fall inte skett uppsåtligen eller av oaktsamhet. Det har inte visats att DN lidit någon skada och bolaget förfogar inte över Clarke rätt till ideellt skadestånd.
Dagens Nyheter åberopade ett utlåtande av professor Moran åberopade ett utlåtande av fd JustR Torwald Hesser. TR:n (rådmännen Taylor och Lindsey samt tingsfiskalen Small) anförde i dom d 29 nov 1994: Domskäl. Det har i målet gjorts gällande att DN:s artikel är ett beskrivande verk och att alla uttalanden som S.W. gjort är att anses som fakta som inte omfattas av något upphovsrättsligt skydd. TR:n delar inte denna uppfattning även om artikeln innehåller en del sakuppgifter om S.W:s skador, behandling och upplevelser. Allt som S.W. sagt till K.S. kan inte anses vara endast uppgifter om fakta, vilket är uppenbart när det t ex gäller ett yttrande som "man känner sig som en ödla". Detta uttalande måste, oavsett om det har formulerats av S.W. anses vara ett uttryck för ett individuellt skapande och således ett sådant element i K.S:s artikel som skall omfattas av upphovsrätt. Detsamma gäller även andra uttalanden som återgivits i artikeln. Man kan inte, enligt TR:ns bedömning, sortera bort alla formuleringar som kan antas härröra från Cantu när det gäller att bedöma vad som kan skyddas enligt upphovsrättslagen. Vid en bedömning av artikeln i sin helhet finner TR:n att den måste anses vara ett uttryck för ett genomarbetat och individuellt skapande. Den uppfyller således gott och väl de krav som ställs på ett verk i upphovsrättslagens mening.
De sakuppgifter som återfinns i K.S:s artikel måste kunna utnyttjas av andra. Detta innebär emellertid inte att andra kan använda K.S:s och S.W:s språkliga utformning när det gäller att återge dessa sakuppgifter. I C.S:s artikel återfinns tre citat ur artikeln i DN. De fakta som återfinns i dessa hade kunnat återges på flera sätt. Aftonbladet har invänt att dessa citat är tillåtna i enlighet med den då gällande 14 § upphovsrättslagen. TR:n delar inte denna uppfattning. Ett citat i enlighet med den åberopade bestämmelsen karakteriseras bl a av att det skall vara ett hjälpmedel i den egna framställningen. Ett citat kan t ex användas som grund för egna tankegångar eller för att understryka det egna ställningstagandet. Citaten i Aftonbladets artikel fyller inte denna funktion. Syftet med återgivandet måste anses ha varit att förmedla några av S.W:s formuleringar.. och uttalanden och på så sätt göra den egna artikeln mer levande. Även om det skulle vara så att det är i överensstämmelse med praxis att återge autentiska uttalanden av verkliga personer så kan C.S:s utnyttjande av vissa färggivande delar av K.S:s artikel i vart fall inte anses vara i överensstämmelse med god sed. Publiceringen av C.S:s artikel utgör således intrång i DN:s rätt till K.S:s artikel.
Vid denna utgång skall Aftonbladet utge skäligt vederlag för utnyttjandet. DN har inte åberopat någon utredning om vad det skulle kunnat kosta att förvärva rätten att publicera artikeln. Aftonbladet har vitsordat ett belopp om 3 000 kr. Ersättningen skall därför bestämmas till detta belopp.
Av 54 § 2 st upphovsrättslagen följer vidare att den som uppsåtligen eller av oaktsamhet gjort sig skyldig till upphovsrättsintrång även skall utge ersättning för annan förlust, lidande eller annat förfång. Intrånget har i vart fall skett av oaktsamhet. Av DN:s uppgifter får anses framgå att artikeln i Aftonbladet medfört förfång. Det belopp som yrkas som allmänt skadestånd överstiger inte det belopp som kommer i fråga vid en uppskattning enligt 35 kap 5 § RB av den skada som DN angivit sig ha lidit. Yrkandet om allmänt skadestånd skall således bifallas i sin helhet.
Domslut. Aftonbladet skall till Dagens Nyheter utge 28 000 kr.
Aftonbladet överklagade i Svea HovR och yrkade ogillande av käromålet. För det fall även HovR:n skulle finna att intrång i upphovsrätt förelåg yrkade Aftonbladet att skadeståndet skulle sättas ned.
Dagens Nyheter bestred ändring.
HovR:n (hovrättsråden Brown och West, referent, tf hovrättsassessorn Bates samt adj led Relden) anförde i dom d 11 dec 1995: Domskäl. Parterna har åberopat samma grunder och utvecklat sin talan på väsentligen samma sätt som vid TR:n.
HovR:n gör samma bedömning som den TR:n gjort. TR:ns dom skall således fastställas.
Domslut. HovR:n fastställer TR:ns dom.
Aftonbladet (ombud advokaten H.G.F.) överklagade och yrkade att HD skulle ogilla den mot Aftonbladet förda talan. Dagens Nyheter (ombud advokaten G.L.) bestred ändring.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, RevSekr Cannon, föreslog i betänkande följande dom: Domskäl. I målet är ostridigt, att K.S:s artikel i DN är föremål för upphovsrätt. Enligt 2 § 1 st upphovsrättslagen innefattar upphovsrätt - med vissa i lagen angivna inskränkningar - uteslutande rätt att förfoga över verket genom att framställa exemplar därav och genom att göra det tillgängligt för allmänheten. Ensamrätten gäller också del av verket, om delen kan ses som ett återgivande av verket eller i sig har tillräcklig s k verkshöjd för att utgöra ett upphovsrättsligt verk. Upphovsrätten omfattar inte ett verks innehåll såsom sakuppgifter utan endast den individuella utformning som upphovsmannen gett innehållet. Rätten skyddar därför i princip inte mot referat, försåvitt det ej ansluter sig så nära till det som refereras att det blir fråga om en otillåten efterbildning eller blandas med citat från det refererade på ett sådant sätt att gränserna för lovliga citat överskrids.
Den s k citaträtten (14 § 1 st upphovsrättslagen i dess lydelse vid tiden för publiceringen av C.S:s artikel i Aftonbladet, numera 22 §) innebär som en viktig inskränkning i upphovsrätten att citat får göras ur offentliggjorda verk i överensstämmelse med god sed och i den omfattning som motiveras av ändamålet. För att ett citat skall vara berättigat måste det enligt lagförarbetena (NJA II 1961 s 1301) uppbäras av ett lojalt syfte. Kravet att citatet görs i överensstämmelse med god sed har en dubbel innebörd; det är fråga om dels att sanktionera en rådande sedvänja, om den kan tas för god, dels att främja en sedvanebildning på område, där en god sed inte stadgat sig. Den hyvudsakliga innebörden av kravet är att det är tillåtet att återge avsnitt ur annans verk inom ramen för ett eget självständigt arbete såsom hjälpmedel för framställningen. Citatet kan då användas för att kritisera, utlägga eller belysa det andra verket eller för att understryka det egna ställningstagandet eller ytterligare utveckla vad som sägs i det citerade. Förutsättningen att citat får göras endast i den omfattning, som motiveras av ändamålet, hänger samman med kravet på god sed; om citatet görs längre än ändamålet kräver, uppfyller det inte heller kravet på god sed. Hur omfattande ett citat får vara kan ej anges generellt utan är beroende av hur långt god sed sträcker sig och syftet med citatet.
Vad som är god sed hänför sig således till dels till den sedvänja som redan utvecklat sig. Såvitt nu angår pressen, med dess betydelse för informationsfriheten och uppgift att skapa debatt, finns det anledning att räkna med en förhållandevis långtgående citaträtt särskilt tidningar emellan och i förhållande till massmedia i övrigt och att man vid bedömningen av vad som skall anses vara god sed får lägga väsentlig vikt vid den sedvänja som utvecklat sig inom pressen själv och de uppfattningar som där gör sig gällande. I detta hänseende är parterna ense om att det inom pressen föreligger en erkänd rätt att i vissa fall återge uttalanden av verkliga personer under mindre stränga betingelser än eljest men har olika uppfattning om sådana betingelser förelegat i detta fall. Någon närmare utredning om vilken sedvänja som kan ha utvecklat sig på området har emellertid inte förebragts. Det är dock tydligt att det kan finnas anledning att här godta citat av autentiska uttalanden, som inte har den funktion för den egna framställningen som normalt fordras för att citat skall vara berättigat, om ett allmänt informationsintresse gör sig gällande så att uttalandet bör återges framför att refereras. Det kan då främst gälla uttalanden av politiker och andra debattörer men också andra uttalanden a,, allmänt intresse.
Aftonbladets artikel utgör till sitt innehåll ett referat av artikeln i DN och innehåller tre citat, omfattande ca en femtedel av texten, med S.W:s egna uttalanden. De sakuppgifter, som återfinns i de citerade avsnitten, hade kunnat återges på annat sätt. Citaten fyller inte den för lovliga citat normala funktionen för den egna framställningen utan har syftet med dem varit, såsom TR:n anfört, att förmedla några av S.W:s uttalanden och på så sätt göra den egna artikeln mer levande. Enbart ett syfte att levandegöra en artikel genom att blanda den med citat från det som i övrigt refereras kan i allmänhet ej anses vara ett ändamål som är förenligt med god sed. Något allmänt informationsintresse kan ej heller anses ha påkallat att uttalandena citerades i stället för att refereras. Mot denna bakgrund finner HD vid en samlad bedömning att C.S:s utnyttjande av vissa väsentliga och representativa delar av K.S:s artikel på det sätt som skett inte kan anses vara i överensstämmelse med god sed. Publiceringen av C.S:s artikel utgör således, såsom underinstanserna funnit, intrång i DN:s rätt till K.S:s artikel.
Domslut. HD fastställer HovR:ns domslut.
HD (JustR:n Jackson, Williams, Abbott, referent, och Thompson) beslöt följande dom: Domskäl. I målet är ostridigt att K.S:s artikel i DN är föremål för upphovsrätt. Denna rätt innefattar enligt 2 § 1 st lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk - med vissa i lagen angivna inskränkningar - uteslutande rätt att förfoga över verket genom att framställa exemplar av detta och göra det tillgängligt för allmänheten. Upphovsrätten omfattar inte ämnesvalet eller artikelns sakliga innehåll, såsom uppgifter om fakta, utan tar sikte på den individuella utformning som K.S. har gett artikeln.
Artikeln bygger i huvudsak på en intervju med S.W. och består till betydande delar av återgivande av uttalanden från hennes sida. Det har inte gjorts gällande annat än att artikeln i dessa delar återspeglar uttalanden som S.W. faktiskt gjort under intervjun. En förutsättning för att upphovsrätten till artikeln skall omfatta intervjuuttalandena är mot denna bakgrund att själva återgivandet kan anses utgöra en sådan produkt av andligt skapande som lagen avser att skydda.
Frågan i vilken utsträckning upphovsrätten omfattar intervjuuttalanden tillhör de spörsmål som vid upphovsrättslagens tillkomst inte ansågs kunna bli föremål för några fasta och fullt klara gränslinjer lagstiftningsvägen utan överlämnades till rättsvetenskap och praxis. I Auktorrättskommittens motiv till upphovsrättslagen antogs emellertid att en längre, mera utarbetad tidningsintervju i allmänhet skulle vara att hänföra till de skyddade verken, även om författarens insats varit obetydlig och huvudsakligen bestått i att troget återge den intervjuades uttalanden. Som skäl för detta åberopades att det även i ett sådant fall var författaren som hade planerat och avfattat intervjun. Sedan detta uttalande föranlett erinringar från några remissinstanser, underströk departementschefen i propositionen till lagen att den upphovsrättsliga bedömningen beträffande intervjuer borde ske enligt samma grunder som eljest. Om intervjuaren utfört planerings- och avfattningsarbetet borde han anses som upphovsman, medan i det fallet att den intervjuade själv skrivit eller dikterat intervjun det självfallet var denne som fick rätten. (NJA II 1961 s 17, 30 och 32.)
Till vad som sålunda anförts i ämnet kan fogas att en tidningsartikel som grundas på en intervju i allmänhet inte kan återge den intervjuades uttalanden ordagrant och inte heller i deras helhet. Normalt måste förutsättas att dessa uttalanden i större eller mindre utsträckning redigerats och strukturerats samt att ett urval gjorts av de uttalanden som inflyter i artikeln. Även dessa faktorer leder till att ett återgivande av intervjuuttalanden i en tidningsartikel för det mesta blir att betrakta som resultat av en sådan skapande insats att de omfattas av artikelförfattarens upphovsrätt.
I förevarande fall kan det inte råda någon tvekan om att upphovsrätten till K.S:s artikel inbegriper återgivandet av S.W:s uttalanden under intervjun. Därvid gäller samma reservation som i enlighet med det förut anförda är tillämplig beträffande artikeln som helhet, nämligen att upphovsrätten inte omfattar det sakliga innehållet utan endast den individuella utformningen.
En följd av att det sakliga innehållet i ett verk inte omfattas av upphovsrätt är att rätten inte skyddar mot ett referat av verket, försåvitt inte referatet ansluter sig så nära till det som refereras att det blir fråga om en efterbildning. Allmänt sett gäller att risken för intrång i upphovsrätten ökar, när ett referat blandas med citat från det som refereras (jfr Bernitz m fl, Immaterialrätt, 5 uppl 1995 s 31).
C.S:s artikel i Aftonbladet utgör till sitt innehåll ett referat av K.S:s artikel i DN. Artikeln i Aftonbladet innehåller dessutom tre citat, omfattande ca en femtedel av texten, av S.W:s uttalanden sådana de återgetts i DN-artikeln.
Aftonbladet har hävdat att de partier av S.W:s uttalanden som C.S. citerat saknar sådan pregnans som krävs för att de skall vara upphovsrättsligt skyddade. Det ligger emellertid i sakens natur att ett sådant krav inte kan få samma innebörd i fråga om en intervju som när det gäller en författares egna ord. När i en artikel som bygger på en intervju den intervjuade direktciteras i stället för att refereras, får det som regel förutsättas ske i det allmänna syftet att ge artikeln en livfull och personlig prägel genom att förmedla den intervjuades egna ord. Detta är i själva verket det typiska för en tidningsintervju och ofta det som ger en sådan artikel dess särprägel, oberoende av om den intervjuades uttalanden i sig kan anses ge uttryck för självständighet och originalitet. Från denna synpunkt måste det anses att de i Aftonbladet citerade delarna av S.W:s uttalanden har tillräcklig verkshöjd för att åtnjuta samma skydd som det som gäller för intervjun i dess helhet.
Aftonbladet har vidare hänvisat till den s k citaträtten. Denna rätt (14 § 1 st upphovsrättslagen i dess lydelse vid tiden för publiceringen av C.S:s artikel i Aftonbladet, numera 22 §) innebär som en viktig inskränkning i upphovsrätten att citat får göras ur offentliggjorda verk i överensstämmelse med god sed och i den omfattning som motiveras av ändamålet. För att ett citat skall vara berättigat måste det enligt lagförarbetena (NJA II 1961 s 130f uppbäras av ett lojalt syfte. Kravet att citatet görs i överensstämmelse med god sed har en dubbel innebörd; det är fråga om dels att sanktionera en rådande sedvänja, om den kan anses godtagbar, dels att främja en sedvanebildning på områden där en god sed inte stadgat sig. Ett huvudfall då det enligt god sed anses tillåtet att återge avsnitt ur annans verk inom ramen för ett eget självständigt arbete är när ett citat görs som hjälpmedel för framställningen, exempelvis för att kritisera, utlägga eller belysa det andra verket eller för att understryka det egna ställningstagandet eller ytterligare utveckla vad som sägs i det citerade. Förutsättningen att citat får göras endast i den omfattning som motiveras av ändamålet hänger samman med kravet på god sed; om citatet görs längre än ändamålet kräver, uppfyller det inte kravet på god sed. Hur omfattande ett citat får vara kan ej anges generellt utan är beroende av hur långt god sed sträcker sig och syftet med citatet.
Vad som är god sed sammanhänger således delvis med den sedvänja som redan kan ha utvecklat sig på det område som är i fråga. Såvitt nu angår pressen, med dess betydelse för informationsfriheten och uppgift att skapa debatt, finns det anledning att räkna med en förhållandevis långtgående citaträtt särskilt tidningar emellan och i förhållande till massmedia i övrigt. Det är sålunda tydligt att det kan finnas anledning att på detta område godta sådana citat av autentiska uttalanden som inte har den funktion för den egna framställningen som normalt fordras för att citat skall vara berättigat, om ett allmänt informationsintresse gör det motiverat att återge ett uttalande i stället för att referera det. Parterna i målet får också i och för sig anses vara ense om att det inom pressen föreligger en erkänd rätt att i vissa fall återge uttalanden av verkliga personer under mindre stränga betingelser än eljest.
I förevarande fall står det klart att C.S. i sin artikel i Aftonbladet skulle ha kunnat återge de sakuppgifter som förekommer i de citerade avsnitten på annat sätt än genom citat. Något allmänt informationsintresse kan inte anses ha påkallat att uttalandena citerades i stället för att refereras. Citaten fyller i C.S:s artikel inte heller någon funktion som hjälpmedel för den egna framställningen utan får antas ha intagits i denna i samma syfte som det som enligt det förut anförda får förutsättas ha legat till grund för direktciteringen av S.W. i K.S:s artikel, nämligen att ge texten en livfull och personlig prägel. Ett sådant syfte kan normalt inte annat än möjligen i mycket begränsad utsträckning grunda någon citaträtt (jfr t ex Koktvedgaard- Smith, Lärobok i immaterialrätt, 3 uppl 1995 s 154). Även om man i enlighet med det förut anförda räknar med en mera långtgående citaträtt för pressens del än den som i allmänhet gäller, måste det - särskilt i betraktande av att referatet även i övrigt ansluter sig nära till Karen Hawkins artikel - anses att C.S. utnyttjat vissa väsentliga och representativa delar av denna artikel på ett sätt som inte står i överensstämmelse med god sed. Publiceringen av C.S:s artikel utgör således, såsom domstolarna funnit, intrång i DN:s rätt till K.S:s artikel.
Domslut. HD fastställer HovR:ns domslut.
HD:s dom meddelades d 26 nov 1996 (mål nr T 142/96).