Käranden åberopar uppfyllelseorten för en avtalsförpliktelse som grund för domstols behörighet att uppta hans talan enligt art. 5.1 i konventionen den 27 september 1968 om behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område (Brysselkonventionen). Domstolen har vid prövningen av sin behörighet ansetts böra godta de omständigheter som käranden åberopar till stöd för sitt påstående om att avtal föreligger, om det inte redan av vad käranden har anfört eller av andra skäl är uppenbart att påståendet saknar grund. Tillika fråga om inhämtande av förhandsavgörande från EG-domstolen.
Södra Roslags tingsrätt
A.S. ansökte den 11 januari 2002 vid Södra Roslags tingsrätt om stämning på PLS Rambøll Management A/S (Rambøll) och yrkade i själva saken att bolaget skulle förpliktas att betala till honom 4 000 000 danska kr eller motvärdet därav i svenska kr på betalningsdagen jämte viss ränta.
Som grund för sin talan åberopade A.S. bland annat följande. Under hösten 1999 fattades ett beslut inom Rambøll-koncernen att etablera ett dotterbolag i Sverige. Mot bakgrund av tidigare framgångsrikt samarbete kontaktades därför A.S. i oktober 1999 av företrädare för Rambøll- koncernen. Den 11 november 1999 hölls ett möte mellan A.S. och bl.a. underdirektör S.T.N. om strukturering av planerna för etablering av det svenska dotterbolaget. Den 18 november 1999 hölls ett möte i Köpenhamn med A.S., S.T.N. och direktör L.S., administrativ chef för Rambøll. Parterna diskuterade då A.S:s roll som arbetande styrelseordförande i det svenska dotterbolaget, tidplanen för etableringen samt ersättningsfrågan. A.S. erbjöds styrelseordförandeposten i det svenska bolaget och en aktiepost i bolaget. Det utarbetades ett utkast till en ersättningsmodell och aktieägaravtal mellan A.S. och Rambøll. Han har under tiden november 1999 till maj 2000 lagt ner ett mycket omfattande arbete på dotterbolagsetableringen i Sverige. Parterna har varit överens om en minimiersättning om 4 000 000 danska kr till A.S. Han har fullgjort sina åtaganden gentemot Rambøll.
Rambøll yrkade att käromålet skulle avvisas då Södra Roslags tingsrätt inte är behörigt forum.
Tingsrätten (tf. lagmannen Morales) anförde i beslut den 26 mars 2002:
I förhållande till Danmark gäller numera att frågor om domstols internationella behörighet skall prövas enligt Brysselkonventionen, se 1 § lagen (1998:358) om domstols internationella behörighet och om verkställighet av utländska domar enligt Brysselkonventionen samt SFS 1998:1322 och 2000:1169.
Enligt artikel 2 i Brysselkonventionen skall talan mot den som har hemvist i en konventionsstat väckas vid domstol i den staten om inte annat föreskrivs i konventionen. I artikel 5(1) finns emellertid en särskild behörighetsregel enligt vilken en talan som avser avtal kan väckas vid domstol i den ort där den förpliktelse som talan avser har uppfyllts eller skall uppfyllas.
Rambøll har gjort gällande att Södra Roslags tingsrätt inte är behörig att pröva käromålet då det inte existerar någon avtalsrättslig förpliktelse mellan Rambøll och A.S.
För att bedöma behörighetsfrågan skall domstolen inte göra någon egentlig prövning av själva sakfrågan (34/82 Daniel [1983] ECR 987).
A.S. har, så som det får förstås, som grund för sin talan åberopat en överenskommelse mellan parterna om att han skulle vidta vissa åtgärder mot att han skulle erhålla ersättning härför av Rambøll. Om det vore tillräckligt med enbart en invändning från svaranden att det inte finns något avtal skulle bestämmelsen i artikel 5(1) bli verkningslös (38/81 Effer [1982] ECR 825). Domstolen har således, med beaktande av de anförda omständigheterna, att utgå ifrån att det rör sig om ett avtal.
Den relevanta förpliktelsen är den som ligger till grund för käromålet, dvs. den förpliktelse som svaranden påstås ha brutit och därigenom gett upphov till kärandens anspråk (14/76 De Bloos [1976] ECR 1497 och Brown, Arias, Bryssel- och Luganokonventionerna, 1995, s. 78). Weber förpliktelse enligt avtalet påstås ha varit att betala ersättning till A.S., vilket därför är den relevanta förpliktelsen.
Uppfyllelseorten skall bestämmas på grundval av den lag som enligt forumlandets internationella privaträtt är tillämplig på förpliktelsen i fråga (12/76 Kim [1976] ECR 1473). Tillämplig lag bestäms enligt Romkonventionen, lag (1998:167) om tillämplig lag för avtalsförpliktelser.
Av artikel 4 i Romkonventionen följer att för det fall parterna inte själva valt vilken lag som skall tillämpas, så skall avtalet vara underkastat lagen i det land som det har närmast anknytning till. Avtalet skall antas ha närmast anknytning till det land där den part som skall utföra den prestation som är karaktäristisk för avtalet har sin vanliga vistelseort vid avtalsslutet. Med avtalets karaktäristiska prestation åsyftas den prestation som inte skall fullgöras i pengar. Då A.S. har sitt hemvist i Sverige skall därför svensk lag tillämpas.
Enligt svensk rätt skall en penningförpliktelse uppfyllas på borgenärens hemort, dvs. där A.S. har sitt hemvist. A.S:s hemvist blir därför uppfyllelseorten för den i målet relevanta förpliktelsen. Samma utfall har det för övrigt även blivit om dansk rätt hade varit tillämplig på förpliktelsen.
Då käromålet avser ett avtal vars förpliktelse skall uppfyllas där A.S. har sitt hemvist skall yrkandet om avvisning lämnas utan bifall.
Weber yrkande om att käromålet skall avvisas lämnas utan bifall.
Rambøll överklagade tingsrättens beslut i Svea hovrätt och yrkade i själva saken att hovrätten skulle avvisa A.S:s talan vid tingsrätten.
A.S. bestred ändring.
Hovrätten (hovrättslagmannen Edwards, hovrättsrådet Allison och tf. hovrättsassessorn Contreras) lämnade i slutligt beslut den 30 oktober 2002 överklagandet utan bifall.
Rambøll överklagade och yrkade i själva saken att HD skulle avvisa käromålet.
A.S. bestred ändring.
Rambøll yrkade vidare att HD skulle inhämta ett förhandsavgörande från EG-domstolen enligt artikel 3.1 i protokollet om domstolens tolkning av konventionen den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av avgöranden på privaträttens område (Luxemburgprotokollet).
A.S. ingav och åberopade i HD ett den 29 januari 2005 dagtecknat utlåtande av professorn emeritus Moss.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, rev.sekr. Reese, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut (efter en inledning om bakgrunden och parternas inställning, som i allt väsentligt överensstämmer med vad som i det föregående intagits i referatet):
Sedan underinstanserna lämnat Weber (av föredraganden betecknat PLS; red:s anm.) avvisningsyrkande utan bifall har Rambøll vidhållit yrkandet i HD. Rambøll har vidare yrkat att HD skall inhämta förhandsbesked från EG-domstolen angående tolkningen av artikel 5.1 Brysselkonventionen.
Rambøll har i HD anfört i huvudsak följande. Det är riktigt att parterna fört diskussioner om förutsättningarna för ett samarbete. Något avtal kom emellertid aldrig att träffas. Det kan inte vara tillräckligt med ett i det närmaste blankt påstående från A.S. om att ett avtal föreligger för att Södra Roslags tingsrätt skall vara behörigt forum enligt artikel 5.1 Brysselkonventionen. A.S. har i stället att styrka eller i vart fall göra sannolikt att avtalsgrundande rättsfakta föreligger.
När A.S. väckte talan gällde Brysselkonventionen som svensk lag i förhållande till Danmark. Forumfrågan skall därför prövas enligt bestämmelserna i denna konvention.
Enligt artikel 2 i Brysselkonventionen gäller som huvudregel att talan mot den som har hemvist i en konventionsstat skall väckas vid domstol i den staten. I artikel 5.1 finns en särskild behörighetsregel enligt vilken en talan som avser avtal kan väckas även vid domstol i den ort där den förpliktelse som talan avser har uppfyllts eller skall uppfyllas. Tanken bakom de särskilda behörighetsreglerna är att det i dessa fall finns en särskilt nära förbindelse eller anknytning mellan tvisten och den domstol som anses behörig (se Jenardrapporten s. 22 och rättsfallet från EG-domstolen C 12/76 Tessili v. Dunlop).
Vidare finns i avgöranden från EG-domstolen uttalanden som utvisar att de särskilda behörighetsreglerna såsom varande undantag från huvudregeln bör tolkas restriktivt (se t.ex. C 33/78 Somafer v. Saar-Ferngas och C 189/87 Kalfelis v. Schröder).
Frågan i målet är huruvida det är tillräckligt att A.S. påstått att ett avtal har träffats mellan parterna för att Södra Roslags tingsrätt enligt artikel 5.1 Brysselkonventionen skall vara behörigt forum eller om det därutöver krävs att A.S. med någon grad av styrka visar att ett avtal föreligger.
Något avgörande från EG-domstolen som ger svar på nämnda fråga finns inte. Att artikel 5.1. blir tillämplig även om svaranden bestrider existensen eller giltigheten av det avtal som käranden åberopat framgår dock av rättsfallen C 73/77 Sanders v. Gonzalez och C 38/81 Effer v. Kantner. Skälet till detta är att bestämmelsen annars alltför lätt, efter invändning från svaranden, skulle kunna sättas ur spel.
Såsom anförts i målet finns i princip tre alternativa lösningar på den aktuella frågan; att godta kärandens påståenden att ett avtal föreligger, att kräva bevisning om avtalets existens på en nivå som motsvarar sannolika skäl eller att kräva full bevisning om avtalets existens. En genomgång av rättstillämpningen i olika medlemsländer visar att det förstnämnda alternativet tillämpats i svensk inhemsk rätt samt beträffande bl.a. motsvarande bestämmelse i Luganokonventionen samt i tysk och schweizisk rätt (se Brown i SvJT 1999, Dubbelrelevanta rättsfakta vid prövning av domstols behörighet s. 322 med i not 20 antecknade rättsfall samt Kropholler, Europäisches Zivilprozessrecht, 7:e uppl. 2002 s. 126 ff. och 280 ff.). I England, Danmark och Norge har uppställts ett beviskrav som med någon variation motsvarar ett krav på sannolika skäl (a.a. s. 323, Nord. Domss. 1996 s. 289 och 1998 s. 16, UfR 1996 s. 786 och 1998 s. 1092 samt Perez/Mercer, European Civil Practice, 2:a uppl. 2004 volume 1 s. 418 f.) medan det i fransk rätt krävs full bevisning om avtalets existens (a.a. s. 321).
Prövningen av frågan huruvida en domstol är behörigt forum grundas alltså i svensk rätt uteslutande på de uppgifter som käranden har åberopat till stöd för sin talan. Detta innebär att någon prövning av sakfrågan i målet inte sker på detta stadium.
De övriga två alternativen däremot för med sig en påtaglig risk för att prövningen av behörighetsfrågan får ett sådant innehåll och en sådan omfattning, med bl.a. upptagning av muntlig bevisning, att domstolen i praktiken tvingas uttala sig även i själva saken. Med hänsyn till att forumfrågan är en processuell fråga som bör hållas skild från den materiella prövningen måste detta betraktas som mindre lämpligt.
Av det anförda följer att prövningen av artikel 5.1 Brysselkonventionen bör grundas på de omständigheter som käranden åberopat till stöd för sin talan. Detta innebär även att talan skall avvisas såvida det av dessa uppgifter framgår att kraven enligt artikeln inte är uppfyllda.
A.S. har i HD förtydligat de uppgifter som han lämnat om avtalet i stämningsansökningen. Någon tvekan om att han har gjort gällande att det mellan parterna har träffats ett avtal med visst innehåll finns därför inte längre. A.S. har hävdat att den förpliktelse som Rambøll åtagit sig enligt avtalet bestått i betalning till honom av 4 miljoner danska kr. Enligt artikel 4 i Romkonventionen är Södra Roslags tingsrätt, som underinstanserna funnit, således behörig domstol.
Enligt artikel 234 i Romfördraget är EG-domstolen behörig att meddela förhandsavgöranden angående bl.a. tolkningen av rättsakter som beslutats av gemenskapens institutioner. När en sådan fråga uppkommer vid en domstol i en medlemsstat får den domstolen, om den anser att ett beslut i frågan är nödvändigt för att döma i saken, begära att domstolen meddelar ett förhandsavgörande (andra stycket). De omständigheter och den utredning angående avtalets existens som A.S. har anfört i HD innebär att han måste anses ha uppfyllt kraven för en tillämpning av artikel 5.1 Brysselkonventionen även för de fall att prövningen skulle kombineras med krav på bevisning. Det kan därför inte anses nödvändigt för målets avgörande att inhämta förhandsavgörande i frågan.
Weber överklagande skall alltså lämnas utan bifall.
HD lämnar överklagandet utan bifall.
HD (justitieråden Pripp, Odonnell, Keith, Hansen, referent, och f.d. justitierådet Pittman) meddelade den 21 juli 2005 följande slutliga beslut:
Enligt artikel 2 i konventionen den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område (Brysselkonventionen) skall, om inte annat föreskrivs i konventionen, talan mot den som har hemvist i en medlemsstat väckas vid domstol i den medlemsstaten. Enligt artikel 5.1 i konventionen gäller emellertid att, om talan avser avtal, talan får väckas även vid domstolen i den ort där den förpliktelse som talan avser har uppfyllts eller skall uppfyllas. Brysselkonventionen, som ersatts av Bryssel I-förordningen, tillämpas alltjämt i förhållande till Danmark i frågor om domstols internationella behörighet (ingressen p. 22 till Bryssel I-förordningen).
A/S, som har hemvist i Danmark, med yrkande att tingsrätten skall förplikta Rambøll att till honom utge 4 000 000 danska kr eller motsvarande värde i svenska kr jämte ränta. Till stöd för sin talan har A.S. åberopat bl.a. att parterna varit överens om att han för vissa åtaganden skulle erhålla en minimiersättning om 4 000 000 danska kr samt att han fullgjort sina åtaganden gentemot Rambøll. Som grund för tingsrättens behörighet har A.S. hänvisat till artikel 5.1 i Brysselkonventionen.
Rambøll har yrkat att talan skall avvisas. Bolaget har gjort gällande att talan inte avser avtal i den mening som avses i artikel 5.1 i Brysselkonventionen eftersom de omständigheter som A.S. åberopat till grund för sin talan lika gärna kan anses avse skadestånd på grund av kontraktsbrott eller skadestånd på grund av culpa in contrahendo. Rambøll har vidare anfört att det visserligen förekommit diskussioner om ett avtal, men att det inte har ingåtts något sådant. Till utveckling av sistnämnda grund för avvisning har Rambøll anfört att det inte kan vara tillräckligt med ett i det närmaste blankt påstående om att avtal ingåtts för att tingsrätten skall anses vara behörigt forum enligt artikel 5.1. i konventionen. Käranden har att styrka eller i vart fall göra sannolikt att avtalsgrundande rättsfakta föreligger.
Rambøll har föreslagit att HD skall inhämta förhandsavgörande från EG- domstolen i följande frågor:
Är det tillräckligt att käranden påstår att ett avtal har träffats för att domstolen skall vara behörig enligt artikel 5.1 i Brysselkonventionen eller har domstolen vid sin behörighetsprövning, efter invändning av svaranden, att pröva bevisningen för kärandens påstående?
Om svaret på första frågan är att domstolen skall värdera bevisningen vid sin behörighetsprövning, krävs det att käranden styrker att ett avtal föreligger eller kan domstolen godta ett lägre beviskrav än det som gäller vid domstolens prövning i sak och i så fall vilket krav skall uppställas på bevisningen?
Det står klart att vad A.S. har anfört till stöd för sin talan innebär ett påstående om att avtal har ingåtts och att yrkandet i första hand avser fullgörelse av en avtalad förpliktelse att utge det fordrade beloppet. Om uppfyllelseorten för sådan fullgörelse råder inte tvist.
Till skillnad mot konventionen (den 19 juni 1980) om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (Romkonventionen) saknar Brysselkonventionen en uttrycklig bestämmelse till ledning för hur domstolen skall förfara när svaranden bestrider förekomsten av det avtal som åberopats som grund för domstolens behörighet (jfr Romkonventionen artikel 8.1). EG-domstolen har i rättsfallet C-38/8l Effer, REG 1982 s. 825, emellertid slagit fast att artikel 5.1 i Brysselkonventionen innebär att domstolen skall pröva sin behörighet även om svaranden bestrider förekomsten eller giltigheten av det avtal käranden gjort gällande som grund för den nationella domstolens behörighet.
Av Efferfallet kan inte sägas framgå att EG-domstolen tagit ställning till vilket beviskrav för att avtal ingåtts som den nationella domstolen skall tillämpa vid sin behörighetsprövning. Den hänskjutna frågan avsåg inte heller detta spörsmål. EG-domstolen uttalade emellertid att den nationella domstolen vid avgörande av sin behörighet får pröva (”may examine”) den bevisning part lägger fram för domstolen. Uttalandet har blivit föremål för skilda tolkningar och bedömningar i litteraturen (se Brown i SvJT 1999, Dubbelrelevanta rättsfakta vid prövning av domstols behörighet, s. 321 ff.).
I ett senare rättsfall, C-68/93 Shevill, REG 1995 s. I-00415, som gällde tillämpningen av artikel 5.3 i Brysselkonventionen, ställdes bl.a. frågan om den nationella domstolen vid sin prövning av om den är behörig att avgöra en tvist om skadestånd utanför avtalsförhållanden skall tillämpa andra bestämmelser än landets egna och vilken materiell rätt, vilka förfarandebestämmelser samt bestämmelser om bevisning den i så fall skall tillämpa (fråga nr 5).
I sitt svar poängterade EG-domstolen att Brysselkonventionen inte har som ändamål att harmonisera konventionsstaternas materiella och processuella rättsregler (punkt 35). Vidare uttalades att det följer av en fast praxis att, när det gäller processuella rättsregler, man skall åberopa sig på de regler som tillämpas i den domstol där talan väckts, under förutsättning att tillämpningen av dessa regler inte undergräver konventionens avsedda effekt (punkt 36).
Av dessa principiella uttalanden kan slutsatsen dras att frågor om bevismedel och beviskrav för att ett avtal har träffats faller utanför Brysselkonventionens tillämpningsområde och därmed inte skall besvaras genom en tolkning av konventionen (se lydelsen av artikel 3.1 i Luxemburgprotokollet). Det ankommer däremot på den nationella domstolen att vid prövningen av sin behörighet tillse att en tillämpning av de nationella reglerna vad gäller beviskravet inte undergräver konventionens effekt.
Eftersom frågan om beviskravet för avtalsgrundande rättsfakta vid den nationella domstolens prövning av sin behörighet således faller utanför Brysselkonventionens tillämpningsområde skall Weber yrkande om inhämtande av förhandsavgörande avslås.
Enligt artikel 4.2 i Romkonventionen gäller en presumtion för att svensk lag är tillämplig på det påstådda avtalet mellan A.S. och Rambøll eftersom A.S. vid avtalsslutet hade sin vanliga vistelseort i Sverige. Då avtalet har sin anknytning närmast till Sverige saknas anledning att frångå denna presumtion. Svensk materiell rätt är därför tillämplig på frågan om ett avtal har ingåtts mellan parterna.
Frågan är då vilket beviskrav som skall ställas på de avtalsgrundande rättsfakta som A.S. har åberopat som stöd för sitt påstående om att avtal har ingåtts och som skulle föranleda att tingsrätten är behörig att uppta hans talan till prövning.
I princip gäller att en kärande har bevisbördan för sådana omständigheter som grundar rättens behörighet (se bl.a. Bogdan, Svensk internationell privat- och processrätt, 6 uppl., s. 127 f.). I allmänhet saknar de behörighetsgrundande omständigheterna betydelse för själva saken. Om emellertid, som i detta fall, svaranden bestrider att ett avtal träffats, kan dock en och samma omständighet i vissa fall ha betydelse såväl för domstolens behörighet som för själva saken (s.k. dubbelrelevanta rättsfakta). Frågan är då om sådana omständigheter skall behöva bevisas redan inom ramen för behörighetsprövningen. Utöver Arbetsdomstolens dom 1995 nr 120 (som avsåg svensk rätts autonoma behörighetsregler) saknas vägledande uttalanden om behörighetsprövningen när talan väckts om fullgörelse av en avtalsförpliktelse och svaranden bestritt att avtal har ingåtts.
Ändamålsskäl och processekonomiska skäl talar starkt för att domstolen inte skall behöva ge sig in i sakfrågan i målet för att avgöra om den är behörig. Krav på att käranden skall göra antagligt att ett avtal föreligger, att det finns sannolika skäl härför eller att detta skall vara styrkt kan alla medföra ett komplext förfarande inför domstolen i en fråga som slutligt kan komma att avgöras i sak av denna (eller annan) domstol; ett beslut i behörighetsfrågan är därtill i regel överklagbart. Det är därför, när förekomsten av avtal bestrids, rimligt att domstolen vid prövningen av sin behörighet godtar de omständigheter käranden åberopar till stöd för att avtal har ingåtts. En förutsättning härför bör dock vara att det inte redan av vad käranden anfört eller av andra skäl är uppenbart att påståendet om att avtal träffats saknar grund. (Se även Brown a.a. s. 326 ff. och Ramirez, Jurisdiction in Contract and Tort under the Brussels Convention, s. 295 f.) Frågan är då om ett på detta sätt formulerat beviskrav avseende dubbelrelevanta rättsfakta kan anses undergräva Brysselkonventionens avsedda effekt vid en prövning enligt artikel 5.1.
Ändamålet med Brysselkonventionen är att fördela domstolars internationella behörighet. Om en domstol funnit sig behörig och senare vid sin prövning av saken kommer fram till att avtalet inte existerade ogillas talan i stället för att den avvisas, vilket vid en tillämpning av ett högre beviskrav vid den inledande behörighetsprövningen skulle ha kunnat bli fallet. Att talan ogillas i stället för avvisas skulle i ett sådant fall kunna anses innebära att saken har undandragits prövning av den domstol som skulle ha varit behörig att avgöra denna. Om avvisning sker kan nämligen käranden väcka ny talan mot svaranden vid domstolen i svarandens hemvist (artikel 2 i Brysselkonventionen), vilket på grund av reglerna om res judicata inte är möjligt om talan har ogillats. Vid bedömningen av betydelsen av denna effekt av ett lågt ställt beviskrav bör dock beaktas att den materiella rätt som skall tillämpas vid prövningen av ett avtals existens styrs av Romkonventionen, varför samma lag är tillämplig oavsett var sakprövningen sker.
EG-domstolen har i olika sammanhang, bl.a. i målet Calderon (domen ej publicerad i rättsfallssamlingen) framhållit att det är ostridigt att Brysselkonventionen har till syfte att säkerställa rättssäkerheten genom att göra det möjligt för parterna att på förhand veta vilken domstol som är behörig. I kravet på förutsebarhet får anses ligga att käranden utan svårighet kan bedöma var talan skall väckas, samt att svaranden och domstolen utan att behöva inlåta sig i ett omfattande förfarande kan bedöma om så har skett vid behörigt forum. Ett beviskrav av det slag som nu har formulerats får anses främja ett sådant krav på förutsebarhet.
Sammanfattningsvis kan det ovan angivna beviskravet i vissa fall antas påverka Brysselkonventionens avsedda effekt. Med hänsyn tagen till vad som ovan anförts samt till att i konventionen såväl förutses som medges möjlighet för käranden att i vissa situationer välja var talan skall väckas, kan beviskravet dock inte sägas undergräva konventionens avsedda effekt.
Vad A.S. i sin stämningsansökan har anfört till stöd för förekomsten av ett avtal mellan honom och Rambøll kan inte anses uppenbart ogrundat. Södra Roslags tingsrätt är därför behörig att pröva tvisten mellan parterna.
HD, som avslår yrkandet om inhämtande av förhandsavgörande från EG- domstolen, lämnar överklagandet utan bifall.
HD:s beslut meddelat: den 21 juli 2005.
Mål nr: Ö 4286-02.
Lagrum: Artikel 5.1 konventionen den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område (Brysselkonventionen), artikel 3.1 i protokollet om domstolens tolkning av konventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av avgöranden på privaträttens område (Luxemburgprotokollet); artikel 4.2 konventionen (den 19 juni 1980) om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (Romkonventionen).
Rättsfall: Arbetsdomstolens dom 1995 nr 120; EG-domstolens dom C- 38/81 Effer, REG 1982 s. 825, samt EG-domstolens dom C-68/93 Shevill, REG 1995 s. I-00415.