Tre fall av olovlig införsel av icke rabiesvaccinerade hundar från ett land där det finns en beaktansvärd risk för rabiessmitta har bedömts som tre grova smugglingsbrott. Påföljden har bestämts till fängelse med hänvisning till brottslighetens art.
Allmän åklagare väckte vid Malmö tingsrätt under tre olika punkter åtal mot E.J.C. och G.J. för grov smuggling under påstående att de i Malmö eller på annan plats i Sverige, tillsammans och i samförstånd med annan, i samband med införsel till landet, genom att underlåta att anmäla hundar till tullbehandling uppsåtligen brutit mot ett särskilt föreskrivet förbud mot eller villkor för införseln. Den första åtalspunkten gällde införsel i november 2013 av två hundar (dvärgpinscher), den andra införsel i december 2013 av åtta hundar (pekineser och belgiska vallhundar) och den tredje införsel i januari 2014 av en hund (sharpei). Gärningarna var en-ligt åklagaren grova då de ingått som led i en brottslighet som utövats i större omfattning/systematiskt och inneburit en allvarlig kränkning av ett betydande samhällsintresse.
I andra hand yrkade åklagaren ansvar för grov olovlig befattning med smuggelgods.
Tingsrätten (ordförande rådmannen Newton) meddelade dom den 5 juli 2016.
Under denna rubrik anförs inledningsvis följande.
E.J.C. och G.J. har förnekat brott.
E.J.C. och G.J. är gifta med varandra. G.J. har berättat att han arbetat i Serbien med att föda upp hundar. Man har hämtat hundar uppfödda i Serbien och fört dem till Sverige utan att göra någon anmälan till tullverket. Hundarna har inte varit vaccinerade mot rabies och har inte suttit i karantän. Hundarna har i Sverige sålts till köpare efter annonsering på Blocket.
Serbien är ett land som inte är listat på Jordbruksverkets hemsida. Ett land utanför EU där rabiessituationen bedöms vara okon-trollerad eller omöjlig att bedöma är ett så kallat inte listat land. Mera omfattande villkor gäller för den som vill ta in ett djur från ett land som inte är listat. Djur ska vara id-märkta med mikrochip. De ska ha en giltig vaccination mot rabies och en godkänd mängd antikroppar mot sjukdomen. Djur som saknar eu-pass måste vänta 90 dagar innan de kan få ett veterinärintyg. Djuren får föras in endast via Arlanda eller Landvetter.
E.J.C. Hon har inte fört in några hundar till Sverige. Det var en annan person som gjorde detta. Däremot har hon hjälpt till att avyttra dem här. Hon visste att hundarna var chipmärkta och hade veterinärintyg. Hon hade inte anledning att utreda detta närmare eftersom hon trodde att gällande regler för införseln var uppfyllda.
G.J. Han är hunduppfödare men också lastbilschaufför, anställd av ett serbiskt åkeri. Familjen vistas ömsom i Sverige och ömsom i Serbien. Det blir därför fråga om frekventa resor mellan länderna. De handlingar som åklagaren åberopat vad det gäller ägandet till hundarna är korrekta. Han har varit ägare till hundarna i Serbien och stått för hundpassen. Hundarna har han emellertid avytt-rat till annan i Serbien. Han har inte befattat sig med införseln av dem till Sverige. Annonserna på Blocket har han inte heller haft med att göra. Han förstod inte vad det stod eftersom han inte alls behärskar svenska.
Härefter redovisas den utredning som har förekommit i målet, bl.a. de tilltalades berättelser och vittnesuppgifter som lämnats av olika köpare.
I domskälen anförs vidare följande.
De hundar som åtalet omfattar har ostridigt fötts upp av G.J. i samarbete med hans bror i Serbien. Han har inte påstått att dessa hundar genom hans försorg har vaccinerats mot rabies enligt de regler som gäller för införsel till Sverige. Han har hänvisat till att hundarna överlåtits till en person i Serbien, A.R. ”Dunn”, som helt på egen hand och utan hans och hans hustru E.J.C:s vetskap fört hundarna till Sverige. Dunn har sedan hört av sig och velat ha hjälp att sälja hundarna här. E.J.C. har åtagit sig att utan någon ersättning sälja hundarna vidare.
Det har i målet inte framkommit någonting som ger stöd för påståendet att Dunn gett E.J.C. i uppdrag att sälja hundarna i Sverige. Redan påståendet att hon skulle lägga ned en massa tid, kostnader och arbete på att sälja hundar åt Dunn utan att få någon ersättning framstår som i hög grad osannolikt. Ingen utomstående har heller träffat denne Dunn, som enligt E.J.C:s uppgift gett henne sina instruktioner per telefon. Tvärtom har vittnena i målet i flertalet fall berättat att de träffat en familj bestående av en man, en kvinna och två barn. Flera av dem har säkert identifierat G.J. som mannen. Ingen synes däremot ha träffat den mystiske Dunn. Tingsrätten anser att E.J.C:s och G.J:s påstående att Dunn köpt hundarna i Serbien och på egen hand och utan deras vet-skap fört dem till Sverige kan lämnas utan avseende.
Det är enligt tingsrättens mening i stället så att hundarna på något sätt, genom E.J.C:s försorg och med G.J:s vetskap, har förts till Sverige. Det finns skriftlig bevisning som ger starkt stöd för åklagarens påstående att E.J.C. har rest utomlands och sedan kommit hem i omedelbart samband med att annonser om hundförsäljningar dykt upp på Blocket. Tingsrätten finner att man kan utgå ifrån att det är de båda som ombesörjt att hundarna kommit till Sverige utan vederbörlig tullbehandling. Det är enligt tingsrättens mening uppenbart att de känt till de krav som ställs för införsel av hundar från Serbien till Sverige. De har därmed gjort sig skyldiga till smuggling.
Vad det gäller antalet hundar som olovligen förts till Sverige gör tingsrätten följande överväganden.
Resa 1. Tingsrätten finner styrkt att två dvärgpinscher har smugglats till Sverige och överlåtits här.
Resa 2. Inför resa 2 har fem pekineser och två belgiska vallhundar samt en blandrashund varit hos veterinären i Serbien. Åtminstone sju av dessa hundar har förts till Sverige. Åtminstone fyra pekineser och två belgiska vallhundar har överlåtits till köpare här. Blandrashunden behölls av E.J.C. och G.J.
Åtalet ska bifallas beträffande fyra pekineser och två belgiska vallhundar, men inte beträffande blandrashunden eftersom denna inte nämns i åtalet. Åtalet bifalls alltså beträffande sex hundar.
Resa 3. Åtalet är styrkt beträffande en sharpei, som behållits av E.J.C. och G.J.
Tingsrätten finner utrett att sammanlagt nio hundar förts till Sverige i strid med gällande regler. Gärningarna ska i enlighet med åklagarens påstående bedömas som grov smuggling, eftersom de ingått som led i en brottslighet som utövats i större omfattning och systematiskt och inneburit en allvarlig kränkning av ett betydande samhällsintresse. Det är utomordentligt viktigt att Sverige hålls fritt från rabies. E.J.C. och G.J. har äventyrat denna målsättning på ett systematiskt sätt och för egen vinning. Straffvärdet av deras brott är fängelse sex månader. Det har inte framkommit några särskilda skäl att avvika från straffvärdet.
Tingsrätten dömde E.J.C. och G.J. enligt 3 § första stycket och 5 § lagen (2000:1225) om straff för smuggling för grov smuggling vid tre tillfällen och bestämde påföljden för var och en av dem till fängelse 6 månader.
Nämndemannen Torres var skiljaktig och anförde: Jag finner inte tillförlitligen styrkt att E.J.C. och G.J. själva har smugglat hundarna till Sverige och dömer dem därför för grov olovlig befattning med smuggelgods till villkorlig dom och dagsböter.
E.J.C. och G.J. överklagade i Hovrätten över Skåne och Blekinge och yrkade att hovrätten skulle ogilla åtalen. I andra hand yrkade var och en av dem att hovrätten skulle bestämma en icke frihetsberövande påföljd.
Åklagaren motsatte sig ändring.
Hovrätten handlade målet gemensamt med ett överklagande av en dom av Helsingborgs tingsrätt den 7 mars 2016 genom vilken E.J.C. dömts för stöld till villkorlig dom och 30 dagsböter och G.J. dömts för stöld och våldsamt motstånd till villkorlig dom med samhällstjänst 50 timmar. E.J.C. och G.J. yrkade att hovrätten skulle ogilla åtalen och åklagaren motsatte sig ändring.
Hovrätten (hovrättsråden Harris och Norman, referent, tf. hovrättsassessorn Estes samt två nämn-demän) anförde i dom den 24 maj 2017 följande.
Den prövning som hovrätten har gjort av bevisningen och av de rättsliga frågorna har lett till att hovrätten ansluter sig till tingsrättens bedömningar i fråga om skuld när det gäller de åtal som behandlats i Helsingborgs tingsrätts dom. E.J.C. ska således dömas för stöld och G.J. för stöld respektive våldsamt motstånd.
När det gäller åtalen för grov smuggling (Malmö tingsrätts dom) är det genom åberopad bevisning klarlagt att nio hundar (två dvärgpinscher, fyra pekineser, två belgiska vallhundar och en sharpei), som bl.a. saknade giltig rabiesvaccination, genom att de inte anmälts till tullbehandling, förts in till Sverige i strid med villkor som gäller för införsel av hundar från Serbien till Sverige.
Av utredningen framgår att G.J. sysslar med hunduppfödning i Serbien och att han fött upp i vart fall några av de hundar som omfattas av åtalet. Vidare framgår att E.J.C., enligt hundpass som utfärdats av serbisk veterinär, varit antecknad som ägare till två av hundarna, medan G.J. antecknats som ägare av övriga hundar. E.J.C. har även vidgått att hon befann sig i Serbien när G.J., eller de två tillsammans, skaffade chipmärkning och pass hos veterinären för de hundar som avses i åtalspunkt 1. Av den skriftliga bevis-ningen framgår att E.J.C:s mobiltelefon och bankkonto vid det tillfället inte hade använts under en period och att så även var fallet före i åtalspunkterna 2 och 3 angivna tidsperioder.
Det är genom bevisningen klarlagt att E.J.C. lagt ut flera av hundarna till försäljning via annonser på Blocket och att detta i några fall skett endast ett fåtal dagar efter det att hundpass utfärdats för dem i Serbien. Det är genom utredningen även visat att det är E.J.C. och G.J. som stått för försäljningen av hundarna i Sverige och att detta inte skett för någon annans räkning. Omständigheterna har varit sådana att det är uppenbart att både E.J.C. och G.J. känt till de krav som ställs för införsel av hundar från Serbien till Sverige.
Enligt hovrättens mening är bevisningen sammantaget sådan att det är ställt utom rimligt tvivel att E.J.C. och G.J. tillsammans och i samförstånd haft del i, eller i vart fall ombesörjt, den olovliga införseln av hundar i samtliga fall. De har båda haft sådan delaktighet i brotten att de är att betrakta som gärningsmän och ska således fällas till ansvar för smuggling. Varje införsel är att bedöma som ett brott. Med hänsyn till risken för spridning av allvarliga sjukdomar och då brottsligheten utövats med viss systematik för egen vinning, är vart och ett av brotten att bedöma som grovt.
Före den 1 juli 2016 gällde att hovrätten när den prövar flera överklagade domar avseende en tilltalad ska bestämma påföljd med tillämpning av samma regler som gäller för tingsrätt enligt 30 kap. 3 § BrB. Dessa regler innebär att rätten för flera brott som regel ska bestämma en gemensam påföljd. Sedan den 1 juli 2016 gäller för högre rätts del i stället att varje överklagad dom ska leda till en särskild påföljd. Påföljd ska emellertid som regel bestämmas med tillämpning av de bestämmelser som gällde när brottet be-gicks. Om nya bestämmelser leder till ett lindrigare resultat för den dömde ska dock de reglerna i stället tillämpas. Detta följer av 5 § lagen (1964:163) om införande av brottsbalken. Samtliga de brott som E.J.C. och G.J. döms för är begångna före den 1 juli 2016. Påföljdsbestämningen ska därför enligt huvudregeln ske enligt de äldre bestämmelserna.
Enligt hovrätten motsvarar straffvärdet av den samlade brottsligheten fängelse i sex månader för såväl E.J.C. som G.J. Smugglingsbrotten är av sådan art att starka skäl talar för att fängelse ska väljas som påföljd. För att ett fängelsestraff ska kunna undvikas krävs därför att det föreligger alldeles särskilda skäl. Vad som framkommit om E.J.C:s och G.J:s personliga förhållanden medför inte att fängelsestraff kan undvikas. Inte heller är den tid som har gått sedan gärningarna begicks i förhållande till brottens art så ovan-ligt lång att den bör beaktas vid val av påföljd eller vid straffmätningen. Då det även i övrigt saknas skäl att vid straffmätningen frångå straffvärdet ska E.J.C. och G.J. dömas till vardera sex månaders fängelse.
Hovrätten ändrade domsluten i de överklagade domarna och bestämde för var och en av E.J.C. och G.J. ett gemensamt straff för de brott som avsågs med domarna till fängelse 6 månader.
Beträffande G.J. åberopade hovrätten härvid 34 kap. 1 § första stycket 2 och 3 § andra stycket BrB i lydelsen före den 1 juli 2016.
E.J.C. och G.J. överklagade hovrättens dom. E.J.C. yrkade att HD skulle bestämma påföljden till villkorlig dom med samhällstjänst alternativt sätta ned fängelsestraffets längd. G.J. yrkade att HD skulle döma honom till en icke frihetsberövande påföljd alternativt sätta ned fängelsestraffets längd.
Riksåklagaren motsatte sig ändring av hovrättens dom.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Mitchell, föreslog i betänkande följande dom.
1-3. Motsvarar i huvudsak punkterna 1, 3 och 4 i HD:s dom.
Det finns inte anledning att göra någon annan bedömning än den hovrätten har gjort gällande omständigheterna kring gärningarna. Vad hovrätten har funnit utrett om gärningarna ska således ligga till grund för bedömningen i målet.
Målet i HD gäller dels om de smugglingsbrott som E.J.C. och G.J. har gjort sig skyldiga till är att anse som grova brott eller brott av normalgraden, dels vilken påföljd de ska ådömas för den samlade brottsligheten.
Av 20 § förordningen (1994:1830) om införsel av levande djur m.m. framgår att bestämmelser om påföljd för olovlig införsel av djur eller produkter av djur och för försök därtill finns i lagen (2000:1225) om straff för smuggling (smugglingslagen).
7-10. Motsvarar i huvudsak punkterna 7-11 i HD:s dom.
E.J.C. och G.J. har vid tre tillfällen under en relativt kort period om ca två månader smugglat in ett flertal hundar till Sverige. Alla hundar har fötts upp av G.J. i Serbien. Efter att hundarna har förts in i landet har de genom annonsering sålts vidare till olika personer. Varje försäljningstillfälle förefaller ha gått till på ungefär samma sätt och gärningarna framstår som välplanerade. Även om det inte rör sig om ett stort antal gärningstillfällen får var och en av gärningarna med hänsyn till omständigheterna anses ha utgjort ett led i en brottslighet som utövats med viss systematik. Införseln har också skett i försäljningssyfte för makarnas egen vinning.
Rabies är en allvarlig sjukdom med dödlig utgång och hundar smittade med rabies kan ge upphov till allvarlig fara för liv och hälsa. Det måste anses som ett betydande samhällsintresse att Sverige hålls fritt från rabies och andra farliga sjukdomar.
Samtliga hundar som E.J.C. och G.J. har fört in har saknat rabiesvaccinering och godkänd antikroppskontroll. Alla hundar utom en har på grund av risken för spridning av smitta avlivats. Som framgår ovan har det inte rört sig om någon omfattande införsel vid varje tillfälle. Vid samtliga tillfällen har det dock funnits en risk för att rabiessmitta förs in i landet. Med hänsyn till de mycket allvarliga följder som införsel av rabies-smittade hundar skulle kunna få för människors liv och hälsa får samtliga gärningar anses ha inneburit en allvarlig kränkning av ett betydande samhällsintresse.
Mot bakgrund av det ovan anförda och med beaktande av samtliga omständigheter är var och en av gärningarna att bedöma som ett grovt brott. E.J.C. och G.J. ska alltså dömas för tre fall av grov smuggling.
Förbudet mot reformatio in pejus i 51 kap. 25 § RB, som enligt 55 kap. 15 § är tillämpligt även i HD, innebär att högre rätt med anledning av den tilltalades överklagande inte får döma till en brottspåföljd som är att anse som svårare eller mer ingripande för den tilltalade än den som lägre rätt dömt till. Förbudet begränsar sig till den utdömda påföljden och till utvisning och hindrar inte högre rätt att på talan av den till-talade skärpa straffvärdebedömningen förutsatt att det inte samtidigt sker någon skärpning av den av den lägre rätten bestämda påföljden (se NJA 2000 s. 195).
16–18. Motsvarar i huvudsak punkterna 17–19 i HD:s dom.
Enligt 30 kap. 4 § BrB ska rätten vid val av påföljd fästa särskilt avseende vid omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse. Därvid ska rätten beakta sådana omständigheter som anges i 29 kap. 5 §. Som skäl för fängelse får rätten, utöver brottslighetens straffvärde och art, beakta att den tilltalade tidigare har gjort sig skyldig till brott.
Straffvärdet för den brottslighet som E.J.C. och G.J. ska dömas för är inte så högt att det i sig motiverar ett fängelsestraff. E.J.C. har inte tidigare gjort sig skyldig till brott. Det återfall i brott som G.J. gjort sig skyldig till är inte av sådant slag att det påverkar valet av påföljd. Avgörande för frågan om vilken påföljd som ska väljas är därför om brottslighetens art är av det slaget att det krävs att påföljden bestäms till fängelse.
I samband med 1989 års påföljdsreform infördes brottslighetens art som skäl för fängelse. Skälet till det var att man ville behålla möjligheten att i enlighet med då rådande praxis döma ut korta fängelsestraff för vissa typer av brott trots att varken straffvärdet eller den tilltalades tidigare brottslighet gav anledning till det. Det påpekas i förarbetena att det rör sig om brott som främst av allmänpreventiva skäl normalt anses ska medföra ett kort fängelsestraff (se prop. 1987/88:120 s. 100). Efter hand har den praxis som förelåg vid 1989 års reform byggts på och om-fattar numera ett relativt stort antal brottstyper.
I rättsfallet "De kinesiska kullagren" NJA 2014 s. 559 hänvisade HD, när det gäller frågan om ett visst brott bör särbehandlas med hänvis-ning till dess art, till det särskilda behovet av normbildning som den aktuella brottstypen kan föranleda. HD uttalade att behovet av normbild-ning kan ha sin grund exempelvis i att det typiskt sett rör sig om svårupptäckta brott eller att brottstypen innefattar en samhällsfara som inte reflekteras på annat sätt vid påföljdsbestämningen. (Se p. 32 i rättsfallet.)
Olika brott anses, med utgångspunkt i vilken typ av brott som det rör sig om, ha olika artvärde. Med artvärde avses styrkan av skälen för fängelse med hänsyn till brottslighetens art i ett visst fall. Brottstypen är således inte ensamt avgörande för bedömningen av brottslighetens art, utan en individualiserad bedömning ska göras av hur starkt brottslighetens art talar för fängelse (se NJA 2014 s. 559).
Smuggling har i praxis ansetts vara brott av sådan art att det råder en presumtion för fängelse (se NJA 2000 s. 69 och NJA 2001 s. 214). I rättsfallet "Den långsamma lagföringen" NJA 2012 s. 1038 I, som gällde smuggling av alkohol, uttalade HD att smuggling utgör brott av sådan art att det finns starka skäl för särbehandling i fråga om påföljdsvalet (se p. 52 i rättsfallet). Det finns inte skäl att göra någon annan bedömning när det gäller smuggling av icke rabiesvaccinerade hundar.
Styrkan av fängelsepresumtionen varierar dock beroende på brottslighetens karaktär i det särskilda fallet och omständigheterna kring brottet. Omständigheter som enligt straffbestämmelsen kan medföra att gärningen är att bedöma som grov smuggling, dvs. att brottsligheten utövats systematiskt eller i större omfattning, att gärningen varit av särskilt farlig art eller att gärningen inneburit en kränkning av ett betydande samhällsintresse, är omständigheter som typiskt sett stärker presumtionen. Även faktorer som att smugglingen bedrivits organiserat och i vinst-syfte eller att den varit särskilt noggrant planlagd kan påverka brottslighetens artvärde i det enskilda fallet.
Vid grova smugglingsbrott av ifrågavarande slag med ett straffvärde som det förevarande får fängelse anses vara en i regel ofrånkomlig påföljd. Det måste i sådana fall krävas utomordentligt starka skäl för att kunna döma till annan påföljd än fängelse.
Straffvärdet för den brottslighet som E.J.C. och G.J. ska dömas för motsvarar alltså fängelse i nio månader.
Både E.J.C. och G.J. har gjort gällande att 29 kap. 5 § första stycket BrB ska tillämpas vid straffmätningen med hänvisning till att ovanligt lång tid har förflutit sedan brotten begicks (punkten 3). E.J.C. har dessutom gjort gällande att bestämmelsen ska tillämpas med hänvisning till att hon har vårdnaden om fem minderåriga barn som skulle drabbas oskäligt hårt om hon ådöms ett fängelsestraff (punkten 9).
De i målet aktuella smugglingsbrotten är begångna för ca fyra och ett halvt år sedan. Den tiden är i förhållande till brottens art och vad som framkommit om utredningens komplexitet inte så lång att den bör beaktas vid påföljdsvalet eller straffmätningen.
Att ett straff får återverkningar för annan än gärningsmannen kan under vissa förhållanden beaktas vid straffmätning och val av påföljd med stöd av den allmänt hållna straffmätningsregeln i 29 kap. 5 § första stycket 9 BrB. Vad E.J.C. anfört om sin sociala situation utgör emellertid inte tillräckligt starka skäl för att i det här fallet frångå en fängelsepåföljd eller döma till ett kortare fängelsestraff än vad straffvärdet motiverar.
Det har inte framkommit några andra skäl som ger anledning att välja annan påföljd än fängelse eller avvika från ett straff bestämt efter brottens straffvärde. Någon annan påföljd än fängelse kan således inte komma i fråga. Med beaktande av förbudet mot reformatio in pejus (se p. 15 ovan) ska fängelsestraffets längd, i enlighet med hovrättens dom, bestämmas till sex månader.
E.J.C. och G.J. ska alltså dömas för tre fall av grov smuggling samt viss annan brottslighet till sex månaders fängelse.
HD fastställer hovrättens domslut.
HD (justitieråden Stout, Morales, Lewis, Harris, referent, och Nelson) medde-lade den 14 juni 2018 följande dom.
E.J.C. och G.J., som är gifta med varandra, åtalades för tre fall av grov smuggling (3 och 5 §§ lagen, 2000:1225, om straff för smuggling). Gärningarna bestod i att paret, tillsammans och i samförstånd, vid tre tillfällen under perioden november 2013-januari 2014 hade fört in ett antal hundar i landet från Serbien utan att anmäla införseln till tullbehandling. Hundarna, som hade fötts upp av G.J. i Serbien, saknade vid införseln veterinärintyg, giltig rabiesvaccination och godkänd antikroppskontroll av-seende rabies. Merparten av hundarna såldes efter införseln vidare till privatpersoner genom annonser på internet. Alla hundar utom en fick på grund av risken för smitta avlivas efter beslut från Jordbruksverket.
Enligt införselregleringen fick införsel av bl.a. hundar ske endast om vissa av Jordbruksverkets föreskrifter iakttogs (se förordningen, 1994:1830, om införsel av levande djur m.m. och Jordbruksverkets föreskrifter, SJVFS 2011:49, om införsel av sällskapsdjur och hund- och kattsperma samt hundar, katter och illrar avsedda för handel). Av föreskrifterna, som bygger på unions-rättslig lagstiftning, framgår att det finns en indelning i olika kategorier av länder beroende på bl.a. risken för förekomst av rabiessmitta. Vissa länder utanför EU-området, bl.a. Serbien, benämns som "länder som inte listats". Med detta uttryck avses enligt Jordbruksverket att det är fråga om länder där rabiessituationen är okontrollerad eller omöjlig att bedöma.
E.J.C. och G.J. dömdes av tingsrätten för tre fall av grov smuggling till fängelse i sex månader. Tingsrätten fann det styrkt att paret vid det första tillfället hade fört in två hundar, vid det andra tillfället sex hundar och vid det tredje tillfället en hund.
Hovrätten, som samtidigt har prövat ett annat mål som överklagats dit av E.J.C. och G.J., har upphävt straffbestämningarna i de överklagade domarna och bestämt ett gemensamt straff för brotten till fängelse i sex månader. Hovrätten tillämpade 34 kap. BrB i dess lydelse före den 1 juli 2016.
E.J.C. har i enlighet med hovrättens dom, som inte överklagats i den delen, gjort sig skyldig till smugglingsbrott i tre fall samt stöld. G.J. har i enlighet med hovrättens dom, som inte överklagats i den delen, gjort sig skyldig till smugglingsbrott i tre fall, stöld samt våldsamt motstånd.
I HD aktualiseras frågan huruvida smugglingsbrottsligheten är att bedöma som ett eller flera brott och om brottsligheten helt eller delvis ska anses utgöra grovt brott. Vidare uppkommer frågan om påföljd för den samlade brottsligheten.
I 3 § smugglingslagen föreskrivs det att den som i samband med införsel till landet av en vara som omfattas av ett särskilt föreskrivet förbud mot eller villkor för införsel, uppsåtligen bryter mot förbudet eller villkoret genom att underlåta att anmäla varan till tullbehandling döms för smuggling till böter eller fängelse i högst två år.
Om brottet är att anse som grovt döms, enligt 5 § första stycket, för grov smuggling till fängelse i lägst sex månader och högst sex år. Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det, enligt paragrafens andra stycke, särskilt beaktas om gärningen ingått som ett led i en brottslighet som utövats systematiskt eller i större omfattning, om gärningen med hänsyn till omständigheterna kring införseln, utförseln eller förfogandet varit av särskilt farlig art eller om gärningen annars inneburit en allvarlig kränkning av ett betydande samhällsintresse.
I förarbetena anges att avsikten är att brottsrubriceringen grovt brott ska förbehållas den från allmän synpunkt mest allvarliga brottsligheten. Hänsyn ska tas till samtliga omständigheter i det enskilda fallet, varvid en helhetsbedömning ska göras. Särskild vikt ska emellertid fästas vid sådana omständigheter som anges i straffbestämmelsen. (Se prop. 1999/2000:124 s. 123 f.)
Det finns inte i straffrätten någon enhetlig definition av begreppet systematisk brottslighet. I förarbetena till 29 kap. 2 § 6 BrB uttalas att med brottslighet som utövats systematiskt avses i allmänhet brottslighet där ett visst tillvägagångssätt upprepats ett flertal gånger av antingen en ensam gärningsman eller av flera personer i samförstånd (se prop. 2009/10:147 s. 43 och NJA 2016 s. 1143). Vad avser smugglingsbrott anges i förarbetena fall då införseln är ett led i en systematisk eller omfattande införsel av varor för avyttring inom eller utom landet.
När det gäller huruvida en gärning kan anses ha inneburit en allvarlig kränkning av ett betydande samhällsintresse anges att så kan vara fallet om den införda varan varit av särskilt farlig beskaffenhet, t.ex. radioaktiva ämnen, gifter eller annat som kan orsaka katastrofer av olika slag eller som på annat sätt kan ge upphov till allvarliga risker för liv och hälsa eller för miljön. (Se prop. 1999/2000:124 s. 124.)
E.J.C. och G.J. har vid tre tillfällen under en relativt kort period smugglat in ett flertal hundar till Sverige. Därefter har hundarna genom annonsering på internet sålts vidare till olika personer.
De aktuella smugglingsgärningarna har visserligen riktat sig mot ett och samma skyddade intresse. Tillvägagångssättet har upprepats vid varje tillfälle och de har samtliga skett under en relativt begränsad tid om tre månader. Varje tillfälle framstår däremot som en klart avgränsad händelse. Samtliga brottsrekvisit för ett fullbordat smugglingsbrott har därmed varit uppfyllda vid vart och ett av tillfällena. Även om tidsintervallen mellan gärningarna har varit kort, ter det sig inte naturligt att betrakta hela smugglingsbrottsligheten som ett enda brott. Vart och ett av införseltillfällena innefattar således ett fullbordat brott.
Frågan är om brotten ska anses vara av normalgraden eller grova. Den omständighet som då står i förgrunden är att det rör sig om smuggling av hundar där det funnits en beaktansvärd risk för rabiessmitta hos hundarna (jfr p. 2). Rabies är en sjukdom som kan spridas från hund till människa och som har dödlig utgång om inte behandling sätts in i ett tidigt skede.
Sverige är fritt från rabies. Det är ett betydande samhällsintresse att situationen förblir sådan. Med hänsyn till de följder som smuggling av nu aktuellt slag skulle kunna få för människors liv och hälsa har samtliga gärningar inneburit en allvarlig kränkning av detta intresse. Vid bedömningen bör vidare beaktas att det rör sig om en brottslighet som redan från början har utövats med viss systematik och i vinningssyfte.
Mot bakgrund av det anförda är var och en av gärningarna att bedöma som ett grovt brott. Både E.J.C. och G.J. ska alltså, som också hovrätten kommit fram till, dömas för tre fall av grov smuggling.
Enligt 29 kap. 1 § BrB ska straff, med beaktande av intresset av en enhetlig rättstillämpning, bestämmas inom ramen för den tillämpliga straffskalan efter brottets eller den samlade brottslighetens straffvärde. Vid bedömningen av straffvärdet ska beaktas den skada, kränkning eller fara som gärningen har inneburit, vad den tilltalade har insett eller borde ha insett om detta samt de avsikter eller motiv som han eller hon har haft.
Straffskalan för grov smuggling är fängelse i lägst sex månader och högst sex år. Det finns inga försvårande omständigheter utöver de som redan har beaktats inom ramen för rubriceringen av brotten. Straffvärdet för vart och ett av de smugglingsbrott som E.J.C. och G.J. har gjort sig skyldiga till motsvarar minimistraffet om sex månaders fängelse.
Den samlade smugglingsbrottslighetens straffvärde motsvarar fängelse i nio månader för var och en av makarna. Därutöver har var och en av dem gjort sig skyldig till viss annan brottslighet som dock har begränsad betydelse vid bedömningen av det samlade straffvärdet.
Enligt 30 kap. 4 § BrB ska rätten vid val av påföljd fästa särskilt avseende vid omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse. Därvid ska rätten beakta sådana omständigheter som anges i 29 kap. 5 §. Som skäl för fängelse får rätten beakta bl.a. brottslighetens art.
Både E.J.C. och G.J. har gjort gällande att det finns skäl att döma till en icke frihetsberövande påföljd eller i vart fall ett lägre straff än vad brottens straffvärde motiverar. De har hävdat att ovanligt lång tid har förflutit sedan brotten begicks. E.J.C. har åberopat även att hon har vårdnaden om fem minderåriga barn som skulle drabbas oskäligt hårt om hon ådöms ett fängelsestraff. (Jfr 29 kap. 5 § första stycket 3 och 9 BrB.)
De i målet aktuella smugglingsbrotten är begångna runt årsskiftet 2013/14. Förundersökningen har på grund av brottens karaktär bl.a. föranlett internationella kontakter. Tiden fram till att åtal väcktes i april 2016 är mot den bakgrunden inte så lång att den bör beaktas. Inte heller har det därefter förekommit något dröjsmål i handläggningen som bör påverka bedömningen.
Att ett straff får återverkningar för annan än gärningsmannen kan under vissa förhållanden beaktas. Vad som framkommit om E.J.C:s sociala situation utgör emellertid inte tillräckligt starka skäl.
Vad nu sagts innebär att straffmätningsvärdet för såväl E.J.C. som G.J. understiger ett års fängelse. Bedömningen av brottets art blir därmed avgörande för om det finns skäl för fängelse.
Smuggling har i praxis ansetts vara brott av sådan art att det råder en presumtion för fängelse. I rättsfallet NJA 2012 s. 1038 I, som gällde smuggling av alkohol, uttalade HD att smuggling utgör brottslighet av sådan art att det finns starka skäl för särbehand-ling i fråga om påföljdsvalet (se p. 52 i rättsfallet). Det saknas skäl att göra avsteg från denna princip i fall som de nu aktuella.
Det har i E.J.C:s och G.J:s fall inte framkommit några skäl som ger anledning att välja annan påföljd än fängelse.
HD fastställer hovrättens domslut.