Fastighetsägare, vilka påstår att deras boningshus skadats i följd av s k ljudbang som uppstått vid militär flygverksamhet, har väckt talan mot staten med yrkande om skadestånd. Till stöd för sin talan har de åberopat i första hand allmänna grundsatser om strikt ansvar för skada i följd av farlig militär verksamhet och i andra hand bestämmelsen i 3 kap i § skadestånd slagen om arbetsgivares ansvar för skada som vållats av arbetstagare. Preskriptionsbestämmelsen i 6 § 1922 års lag ang ansvarighet för skada i följd av luftfart har ansetts inte vara tillämplig på denna talan.
(Jfr 1972 s 296)
Syskonen K.S. och Hampton yrkade vid Varbergs TR efter stämning, som delgavs d 1 nov 1979, skadestånd av svenska staten med 50 000 kr jämte ränta. De åberopade som grund: Den 13 april 1977 förekom flygverksamhet i trakten av dem tillhöriga fastigheten Bjärnhult 1:1, Stafsinge socken, Falkenbergs kommun. Ljudbang uppstod och skadade boningshuset på fastigheten. Staten är ansvarig härför jämlikt 3 kap 1 § skadeståndslagen i första hand på grund av att omständigheterna konstituerar farlig verksamhet, bestående i faktorerna militär verksamhet, överljudsfart, flygning för nära bebyggelse och över land eller i vart fall vid strand och på för låg höjd, och i andra hand på grund av vårdslöshet, varvid såsom ytterligare omständighet tillkommer otillräckliga instruktioner om fart och höjd.
Staten bestred käromålet och åberopade som grund: Jämlikt 6 § lagen (1922:382) ang ansvarighet för skada i följd av luftfart, luftfartsansvarighetslagen, är i första hand talan såsom väckt d 8 okt 1979 preskriberad, något som täcker även talan på grund av eventuellt vållande. I andra hand gäller: Bangar har uppstått, dock ej på grund av vårdslöshet. Skadorna på huset har ej uppkommit genom bang. Verksamheten är ej farlig blott för det den är militär.
Målet företogs på parternas begäran till avgörande i preskriptionsfrågan genom mellandom. Parterna utvecklade i den delen i TR:n ytterligare sin talan i rättsligt avseende sålunda.
Syskonen S: Luftfartsansvarighetslagen är icke tillämplig på militär luftfart. I luftfartslagen 1957 talas i rubriken till första och andra avdelningarna om respektive civil och militär luftfart. I fortsättningen emellertid talas blott om "luftfart" då civil luftfart avses och dylikt (se exempelvis 1 kap 2 § jämfört med 2 kap 12 och 15 §§). Reglerna i 15 kap 1 § om militär luftfart innehåller hänvisning för visst fall till 10 kap, som handlar om "ansvarighet för skada till följd av luftfart", men ej till 10 kap 1 § vilken i sin tur hänvisar till luftfartsansvarighetslagen. I förarbetena till den senare lagen (NJA II 1922 s 308-314) varken nämnes eller uteslutes uttryckligen militär luftfart, men det hela genomsyras av att det blott rör sig om civil luftfart. I samband med införandet av skadeståndslagen 1972 upphävdes bl a en lag av 1929, innehållande absolut befrielse från skadeståndsansvar för befälhavare på militärt luftfartyg. Med denna förut gällande befrielse bör jämföras luftfartsansvarighetslagens förarbeten, framhållande ökat ansvar varmed alltså måste förstås civil luftfart. Om luftfartsansvarighetslagen och dess preskriptionsbestämmelse gäller även militär luftfart, kvarstår likväl möjligheten att såsom här skett åberopa allmänna skadeståndsrättsliga regler och att så komma i åtnjutande av den ordinära längre preskriptionstiden enligt skadeståndslagen. Därvidlag hänvisas till följande textställen: Rättsfallet NJA 1960 s 234, prop 1972: 5 s 485-487 (departementschefen) och s 623-625 (lagrådet), Nordenson m fl, Skadestånd, 1976, s 87, och Dodson, Skadeståndsrätt, 1969, s 198.
Staten: Luftfartsansvarighetslagen gäller även militära flygplan. Skäl saknas att sådana icke skulle ha det strikta ansvaret. Det åberopade rättsfallet av 1960 har en motsats i fallet NJA 1972 s 296, angående skada i följd av järnvägstrafik, i vilket statens järnvägar hävdade och domstolarna fann, att speciallagstiftningens, i det fallet järnvägsansvarighetslagens preskriptionsregler gäller övergripande även vid vållande. Av intresse i det senare fallet är särskilt ett avslutningsvis intaget särvotum till utveckling av mening.
Syskonen S: Staten har under alla omständigheter strikt ansvar såsom för farlig militär verksamhet. Den av staten påpekade särmeningen i 1972 års rättsfall innehåller hänvisning med citat från SOU 1964:31 s 96, vars fortsättning emellertid innehåller att speciallagstiftningen ej utesluter tillämpning av allmänna skadeståndsregler. Särmeningen är numera i ett avsnitt, där den handlar om de allmänt korta preskriptionstiderna i skadeståndsrättslig speciallagstiftning, övergripen av en tendens under senare år till utvidgning av preskriptionstiderna, jämför exempelvis bilansvarighetslagen med trafikskadelagen. I de förprocessuella diskussionerna i förevarande tvist har vidare staten dragit på sina svar och ej upplyst om preskriptionsrisken enligt luftfartsansvarighetslagen. Det är då orimligt att åberopa en prepskriptionstid som framstår såsom klart i strid med den allmänna tendensen.
Staten: I fråga om tendensen till förlängd preskriptionstid kan nämnas att den i trafikskadelagen är tre år, alltså en ganska obetydlig ökning. Staten har i anledning av den ifrågavarande luftstridsövningen haft att behandla ett stort antal anspråk, flera av okynneskaraktär, och har ej dragit på sin utredning och sitt svar rörande syskonen Phelps anspråk.
TR:n (rådmannen Preston) anförde i mellandom d 17 sept 1980 efter huvudförhandling i förenklad form:
Domskäl. Kärandena har inledningsvis utvecklat, att luftfartsansvarighetslagen alls ej är tillämplig. - Luftfartsansvarighetslagen och luftfartslagen reglerar olika områden och är tillkomna vid olika tidpunkter. Synbarligen bristande enhetlighet i bruket av vissa begrepp berättigar icke slutsatsen att luftfartsansvarighetslagen ej skulle avse militär luftfart; ej heller kan sådan slutsats dragas av den av kärandena gjorda jämförelsen mellan 15 och 10 kapluftfartslagen. Tvärtom ger ett flertal rättsfall vid handen att luftfartsansvarighetslagen gäller även militär luftfart. Enligt denna lag är talan i målet preskriberad. Häremot kan betydelse ej tillmätas de förment föreliggande omständigheterna att tendensen på jämförliga rättsområden går i riktning av en förlängning av preskriptionstiderna eller att staten varit försumlig i att ej upplysa om preskriptionsrisken.
Kärandena har i varje fall valt att i stället för luftfartsansvarighetslagen göra gällande allmänna skadeståndsregler, till en början strikt ansvar på grund av farlig militär verksamhet. Då emellertid luftfartsansvarighetslagen är tillämplig på militärflyg, måste detta anses täcka allt som har med själva flygningen att skaffa och alltså innefatta även skador som följer av att det naturligen företages stridsmässigt manövrerande och av att militärflyget åstadkommer ljudbang. Så länge - i olikhet mot vad som gällt i tidigare rättsfall angående kombinerade mark- och luftstridsövningar - icke något därutöver förekommit, exempelvis markering av bombfällning eller dylikt varom här alls ej är fråga, står det ej fritt att i stället åberopa strikt ansvar på grund av farlig militär verksamhet med den längre preskriptionstid som följer därav.
Kärandena har därefter hävdat vållandeansvar enligt skadeståndslagen. Belägg finnes i åberopade textställen (bl a departementschefens uttalande i prop 1972:5) att så skulle kunna vara möjligt efter den kortare preskriptionstiden i speciallagstiftningen, här luftfartsansvarighetslagen. Att det likväl ej förhåller sig så följer av utgången av det diskuterade järnvägsansvarighetsfallet av 1972, vilken tillkommit trots nyssnämnda uttalande, vilken utgör gällande rätt även efter skadeståndslagens ikraftträdande 1972 och vilken låter sig väl tillämpas analogivis i TR:ns förevarande mål. Kärandena kommer alltså ej heller genom vållandegrunden i åtnjutande av den längre preskriptionstiden.
På grund av det anförda och enär vad i övrigt förekommit ej är skäl till annat, är kärandenas talan preskriberad.
Domslut. TR:n förklarar kärandenas talan preskriberad.
Syskonen S. fullföljde talan i HovR:n för Västra Sverige och yrkade att statens preskriptionsinvändning måtte ogillas.
Staten bestred ändring.
HovR:n (hovrättsrådet Johnson, f d hovrättslagmannen Burns och adj led Brown) anförde i dom d 15 juni 1981:
Domskäl. Lika med TR:n finner HovR:n att luftfartsansvarighetslagen är tillämplig på militär luftfart samt att syskonen S. ej äger rätt att i stället för luftfartsansvarighetslagen åberopa strikt ansvar på grund av farlig militär verksamhet med därav följande längre preskriptionstid.
Vad härefter angår yrkandet om vållandeansvar enligt skadeståndslagen kan framhållas följande. Bestämmelsen i 1 § 1 st luftfartsansvarighetslagen täcker även det skadeståndsansvar som kan föreligga enligt 3 kapskadeståndslagen. Tillämpningsområdet för preskriptionsbestämmelsen i 6 § luftfartsansvarighetslagen har inte begränsats i samband med tillkomsten av skadeståndslagen. Preskriptionsbestämmelsen bör därför, som TR:n funnit, gälla även om skadeståndslagen åberopas som grund för skadeståndsyrkandet.
TR:ns domslut skall således stå fast.
Domslut. HovR:n fastställer TR:ns domslut.
Referenten, hovrättsrådet Guerrero var skiljaktig och anförde: Enligt 1 § luftfartsansvarighetslagen är luftfartygs ägare ansvarig för skada som i följd av luftfartygets begagnande i luftfart tillfogas person eller egendom som inte befordras med fartyget. Regeln innebär att frågan om skadeståndsskyldighet knyts till det förhållandet att skada av visst slag inträffat i samband med att flygplan använts i luftfart. Det är alltså fråga om ett ansvar oberoende av om luftfartygets ägare eller någon annan person varit vållande till skadan, dvs ett strikt eller s k rent objektivt ansvar.
Den ansvarighet som enligt 2 § lagen angående ansvarighet för skada i följd av järnvägsdrift föreskrivits för innehavare av järnväg har gjorts beroende av att vållande till skadan ligger järnvägens förvaltning eller betjäning till last. Det är ett s k principalansvar.
Enligt min uppfattning innebär den mening HD uttalat i rättsfallet NJA 1972 s 296 att talan om skadestånd, som grundas på principalansvar enligt allmänna skadeståndsrättsliga grundsatser, eller enligt vad som numera stadgas härom i skadeståndslagen, ej kan göras gällande sedan den i järnvägsansvarighetslagen stadgade tiden för väckande av talan utgått.
I nu förevarande mål är förhållandena emellertid ej desamma. I detta mål är ej fråga om skadeståndsskyldighet för luftfartygets eller luftfartygens ägare enligt rent objektivt ansvar enligt luftfartsansvarighetslagens bestämmelser därom. Sådan talan är underkastad den tvååriga preskriptionstiden i nämnda lag. Förhållandet måste vara detsamma om objektivt ansvar görs gällande för luftfartygets ägare med hänvisning till att verksamheten varit av speciellt farlig art. I den mån emellertid ansvarighet grundas på vållande till skada av någon i tjänst hos luftfartygets ägare bör den tvååriga preskriptionstiden ej vara tillämplig.
På grund av det anförda finner jag att syskonen S:s talan i den mån den grundats på att skadan vållats av arbetstagare i tjänst hos staten väckts i rätt tid. Jag finner därför att TR:ns dom skall ändras på så sätt att statens preskriptionsinvändning ogillas.
Syskonen S. sökte revision och yrkade att HD måtte ogilla statens invändning om preskription.
Staten bestred ändring.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, RevSekr Parker, hemställde i betänkande att HD måtte fastställa HovR:ns dom.
HD (JustR:n Hernandez, Noble, Evans, Miller och Hughes, referent) beslöt följande dom:
Domskäl. Syskonen S:s talan i målet avser ersättning för skador på boningshuset till dem tillhöriga fastigheten Bjärnhult 1:1 i Falkenbergs kommun. Dessa skador påstås ha uppkommit d 13 april 1977 till följd av s k ljudbang, som uppstod vid militär flygverksamhet i trakten denna dag. Till stöd för sin talan har de i första hand åberopat att skadorna uppkommit i följd av farlig militär verksamhet och att staten därför enligt allmänna skadeståndsrättsliga grundsatser är ansvarig även om vållande inte föreligger. I andra hand har de åberopat att skadorna vållats av anställda hos staten och att staten på den grund är ansvarig enligt 3 kap 1 § skadeståndslagen.
Med den av syskonen S. i första hand åberopade grunden åsyftas uppenbarligen sådana allmänna oskrivna regler vilka anses medföra ansvar för staten på rent objektiv grund för skada som uppkommit i följd av särskilt farliga militärövningar (se t ex NJA 1928 s 316 och 1946 s 734 och 758; se även bl a Grönfors, Om trafikskadeansvar utanför kontraktsförhållanden s 290 f och 301, Matthews, Skadeståndsrätt 3 uppl s 122 f och Nordenson m fl, Skadestånd 2 uppl s 27 och 255).
Staten har bestritt ersättningsskyldighet och har invänt att syskonen S:s skadeståndstalan är preskriberad, eftersom den väckts mer än två år efter det att skadorna uppkom. Staten har därvid gjort gällande i första hand att 1922 års lag angående ansvarighet för skada i följd av luftfart (luftfartsansvarighetslagen) är exklusivt tillämplig på skador av militär verksamhet och i andra hand att i vart fall bestämmelsen i 6 § denna lag om tvåårig preskriptionstid gäller även om talan grundas på allmänna skadeståndsrättsliga grundsatser eller lagregler. Staten har mot skadeståndsyrkandet framställt även andra invändningar, om vilka dock inte är fråga vid den nu aktuella prövningen.
Syskonen S. har mot statens preskriptionsinvändning gjort gällande att luftfartsansvarighetslagen inte är tillämplig på militär luftfart. För det fall att denna lag anses tillämplig på sådan luftfart har de påstått att det står dem fritt att åberopa allmänna skadeståndsrättsliga grundsatser och lagregler utan att preskriptionsbestämmelsen i 6 § luftfartsansvarighetslagen skall tillämpas.
Av betydelse för preskriptionsfrågans bedömande är till en början huruvida luftfartsansvarighetslagen är tillämplig på militär luftfart.
Enligt 1 § 1 st luftfartsansvarighetslagen är luftfartygs ägare ansvarig för skada, som i följd av luftfartygets begagnande i luftfart tillfogas person eller egendom som inte befordras med luftfartyget, även om ägaren inte är vållande till skadan. I §:ns 2 och 3 st och i 2-5 §§ ges vissa kompletterande bestämmelser om ansvaret. I lagen anges visserligen inte uttryckligen att den är tillämplig även på militär luftfart, och inte heller lagens förarbeten innehåller något uttalande om tillämplighet på sådan luftfart. Å andra sidan innehåller varken luftfartsansvarighetslagens bestämmelser, vilka enligt sin lydelse generellt gäller luftfart, eller förarbetena något som tyder på att lagen avsetts skola vara begränsad till civil luftfart. Att lagen avsetts vara tillämplig på all slags luftfart och således även på militär luftfart vinner stöd av vad som förekom vid tillkomsten av den numera upphävda lagen av år 1929 om befrielse i visst fall för befälhavare eller förare å luftfartyg, hörande till krigsmakten, från skyldighet att gälda skadestånd. I motiven till denna lag gjorde föredragande departementschefen uttalanden, av vilka framgår att 1929 års lag utgick från förutsättningen att luftfartsansvarighetslagen var tillämplig på militär luftfart (NJA II 1929 s 493). HD:s avgöranden i rättsfallen NJA 1942 s 229 och 1945 s 210, vilka rörde militära flygningar, har också grundats på att luftfartsansvarighetslagen är tillämplig vid sådana flygningar. Det sätt på vilket civil luftfart och militär luftfart reglerats i 1957 års luftfartslag utgör uppenbarligen inte, såsom syskonen S. hävdat, något stöd för att luftfartsansvarighetslagen inte skulle gälla även i fråga om militär luftfart.
På grund av det anförda finner HD att luftfartsansvarighetslagen är tillämplig i fråga om skada som uppkommit i följd av begagnande i luftfart av militärt flygplan.
Luftfartsansvarighetslagen kan emellertid åtminstone i princip inte anses inskränka en skadelidandes rätt att för ersättningsanspråk avseende skada som omfattas av denna lag i stället åberopa allmänna skadeståndsrättsliga grundsatser eller lagregler (jfr prop 1972:5 s 158, 235 ff, 484 ff och 625). Mera tveksamt är huruvida den särskilda preskriptionsbestämmelsen i 6 § luftfartsansvarighetslagen är tillämplig även beträffande ett på sådan grund framställt anspråk.
Frågan, huruvida särskilda bestämmelser i den skadeståndsrättsliga speciallagstiftningen gäller även i fråga om anspråk som en skadelidande kan grunda på allmänna utomobligatoriska skadeståndsregler, behandlades ingående i förarbetena till skadeståndslagen. Departementschefen framhöll bl a (prop 1972:5 s 484, se även s 238), att man utan att ha ett klart stöd i lagtexten eller åtminstone i uttalanden under den särskilda lagstiftningens förarbeten inte kan anta att särbestämmelser om preskription e d sträcker sina verkningar utanför denna lagstiftnings egentliga tillämpningsområde, dvs inskränker den skadelidandes möjligheter att kräva ersättning under åberopande av allmänna skadeståndsregler. Det ligger enligt departementschefen närmast till hands att i första hand anse dessa särbestämmelser vara direkt betingade av den skärpning av skadeståndsansvaret för vissa ansvarsobjekt som lagstiftningen innebär och således utgöra ett slags kompensation för den tyngre börda som har lagts på dessa subjekt i jämförelse med vad som gäller för dem som svarar endast enligt allmänna regler. De ändamålssynpunkter som bär upp särbestämmelserna kan visserligen, anförde departementschefen, vara av den art att de motiverar en tillämpning av bestämmelserna också när skadeståndsansvaret vilar endast på de allmänna skadeståndsreglerna. I fråga om förhållandet mellan å ena sidan preskriptionsregeln i 6 § luftfartsansvarighetslagen och å andra sidan bestämmelsen i 3 kap 1 § skadeståndslagen om principalansvar bör enligt departementschefen (prop s 488) i princip gälla att nämnda preskriptionsbestämmelse inte skall utgöra hinder för en skadelidande att efter den kortare preskriptionstidens utgång åberopa de nya principalansvarsreglerna som grund för ett ersättningsanspråk som i och för sig omfattas av ansvarighetsreglerna i luftfartsansvarighetslagen. - Lagrådet framhöll (prop s 625) att såsom departementschefen uttalat de särskilda regler om kortare preskriptionstid som finns på vissa håll i speciallagstiftningen torde, om annat inte framgår, avse endast det skadeståndsansvar lagen stadgar och inte anspråk som grundar sig på allmänna skadeståndsregler. - De i propositionen gjorda uttalandena i frågan föranledde inte invändningar under ärendets behandling i riksdagen.
De sålunda gjorda uttalandena i förarbetena till skadeståndslagen angående tillämpningsområdet för särskilda preskriptionsregler i den skadeståndsrättsliga speciallagstiftningen måste anses ha giltighet även med avseende på förhållandet mellan sådana preskriptionsbestämmelser och allmänna oskrivna regler om utomobligatoriskt skadeståndsansvar.
Frågan huruvida bestämmelsen i 6 § luftfartsansvarighetslagen om tvåårig preskriptionstid är tillämplig på syskonen S:s skadeståndstalan bör, i enlighet med vad som uttalats i nyssnämnda förarbeten, bedömas med hänsyn till de ändamålssynpunkter som bär upp preskriptionsbestämmelsen.
Det i luftfartsansvarighetslagen föreskrivna skadeståndsansvaret innebär ett ansvar för ägaren till luftfartyg på rent objektiv grund. Sett från en skadelidandes synpunkt innebär regleringen en långtgående förmån jämfört med vad som gäller enligt allmänna skadeståndsrättsliga grundsatser och lagregler, bl a i fråga om kraven på utredning och bevisning. Den i 6 § luftfartsansvarighetslagen föreskrivna tvååriga preskriptionstiden får anses direkt betingad av det långtgående ansvar som sålunda ålagts ägaren till luftfartyg. Om denna preskriptionsbestämmelse skulle anses tillämplig när en skadelidande till stöd för sitt anspråk åberopar allmänna grundsatser om strikt ansvar för skada i följd av farlig militär verksamhet eller skadeståndslagens regler om principalansvar, skulle han i preskriptionshänseende vara sämre ställd än om luftfartsansvarighetslagen inte funnits.
Med hänsyn till det anförda måste det anses bäst förenligt med grunderna för luftfartsansvarighetslagen att den däri intagna bestämmelsen om tvåårig preskriptionstid inte tillämpas då talan grundas på allmänna grundsatser om strikt ansvar för skada i följd av farlig militär verksamhet eller skadeståndslagens regler om principalansvar.
I detta sammanhang må beröras vad som anses gälla i fråga om förhållandet mellan allmänna skadeståndsrättsliga regler om principalansvar och bestämmelsen om tvåårig preskriptionstid i 10 § 1886 års lag angående ansvarighet för skada i följd av järnvägs drift (järnvägsansvarighetslagen). I rättsfallet NJA 1972 s 296, som avsåg förhållandena före skadeståndslagens ikraftträdande, ansågs denna preskriptionsbestämmelse tillämplig även på sådant i järnvägsansvarighetslagen avsett skadefall som kunde omfattas även av allmänna skadeståndsrättsliga regler om ansvar för underordnads vållande. Det måste emellertid beaktas att skadeståndsansvaret enligt järnvägsansvarighetslagen för järnvägens innehavare i nämnda fall inte sträcker sig vidare än till just ett ansvar för vållande som ligger järnvägens förvaltning eller betjäning till last (se 2 §). Ansvaret i luftfartsansvarighetslagen har visserligen utformats så att det innesluter ansvar för skada som vållats av någon som är underordnad ägaren. Men eftersom ägaren svarar redan på objektiv grund aktualiseras aldrig ett principalansvar vid tillämpning av luftfartsansvarighetslagen. Med hänyn härtill kan utgången i nämnda rättsfall inte anses vara av avgörande betydelse för bedömningen av den nu föreliggande preskriptionsfrågan.
HD finner på grund av vad sålunda anförts att bestämmelsen i 6 § luftfartsansvarighetslagen om tvåårig preskriptionstid inte är tillämplig på syskonen S:s skadeståndstalan.
Domslut. Med ändring av HovR:ns dom lämnar HD statens invändning om preskription utan bifall.