I mål om skadestånd uppkommer fråga om vilken betydelse det har att svaranden inte uttryckligen invänt mot ett påstående från käranden.
Sölvesborg-Mjällby Sparbank väckte vid Växjö tingsrätt talan mot Revisionsbyrån Jenkins och yrkade förpliktande för byrån att till banken utge i första hand 1 567 113 kr jämte ränta. Till grund för sin talan åberopade banken att byrån genom de där anställda revisorerna I.S. och J.P. förfarit oaktsamt i sitt gransknings- och revisionsarbete beträffande bolaget L.G. Entreprenad AB. Revisorerna hade enligt banken inte uppfyllt de krav som uppställts enligt 10 kap.3, 6 och 35 §§aktiebolagslagen (1975:1385) och agerat i strid med god revisionssed. De hade därigenom åsamkat banken som kreditgivare till bolaget en ersättningsgill skada enligt 15 kap.1 och 2 §§aktiebolagslagen (1975:1385).
Revisionsbyrån bestred bankens talan. Byrån anförde att den hade haft revisionsuppdrag i bolaget och att ansvarig revisor hade varit först Hall och därefter J.P. Dessa hade enligt byrån utfört sina uppdrag enligt god revisionssed och ingen av dem hade varit oaktsam. Byrån gjorde dessutom gällande att det inte förelåg någon adekvat kausalitet mellan revisorernas handlande eller underlåtenhet och bankens skada samt att banken hade varit medvållande till skadan.
Tingsrätten (rådmännen Martinez, referent, och Fischer samt tingsfiskalen Hill) meddelade dom den 28 maj 2008.
I domskälen anförde tingsrätten inledningsvis följande: Tingsrätten konstaterar att frågan om vem som är rätt svarande i målet inte har tagits upp av Revisionsbyrån. Det har inte ankommit på tingsrätten att ex officio pröva denna fråga.
Tingsrätten behandlade härefter de anmärkningar som banken hade riktat mot revisorernas arbete. Sammanfattningsvis fann tingsrätten att revisorerna inte hade varit oaktsamma och att bankens talan därför skulle ogillas.
Tingsrätten ogillade käromålet.
Banken överklagade i Göta hovrätt och yrkade bifall till sin vid tingsrätten förda talan.
Revisionsbyrån bestred ändring.
Hovrätten (lagmannen Thomas, hovrättsråden Jackson och Fields, referent, samt tf. hovrättsassessorn Boyle) anförde i dom den 8 april 2009:
Parterna har i hovrätten åberopat samma omständigheter och bevisning som vid tingsrätten. De vid tingsrätten hållna förhören har förebringats genom ljud- och bilduppspelning.
Vad gäller den åberopade grunden för bankens skadeståndstalan kan konstateras att banken inte påstår att revisorerna I.S. och J.P. i egenskap av ställföreträdare för revisionsbyrån skulle ha ådragit byrån skadeståndsansvar. Banken påstår inte heller att revisionsbyrån är skadeståndsansvarig på grund av att byrån skulle ha ett principalansvar för revisorerna I.S. och J.P.
Enligt banken för den sin skadeståndstalan mot revisionsbyrån uteslutande på grundval av bestämmelserna i 15 kap.1 och 2 §§aktiebolagslagen (1975:1385). Banken har hävdat att dessa bestämmelser är tilllämpliga eftersom revisorerna I.S. och J.P. varit anställda i revisions-byrån och parterna är överens om att byrån är rätt svarande i målet. Revisionsbyrån har vidgått att parterna är överens om detta.
Det förhållandet att parterna är överens om att bestämmelserna i 15 kap.1 och 2 §§aktiebolagslagen ska tillämpas så att de även kan medföra ersättningsskyldighet för revisionsbyrån är emellertid inte bindande för hovrätten. Hovrätten är således vid sin prövning av i vad mån revisionsbyrån är skadeståndsskyldig mot banken obunden av parternas överenskommelse om hur de ifrågavarande bestämmelserna ska tillämpas (se bl.a. Mcmillan, Rättegång IV, 6 uppl., s. 239 och Nordh, Processens ram i tvistemål, 2 uppl., s. 44).
Utredningen visar att revisionsbyrån inte har varit revisor i det aktuella bolaget. Vid angivna förhållande följer det av ordalydelsen i 15 kap. 2 § aktiebolagslagen att revisionsbyrån inte kan bli ersättningsskyldig mot banken med stöd av detta stadgande. Bankens skadeståndstalan mot revisionsbyrån kan således inte vinna bifall på grundval av bestämmelserna i 15 kap.1 och 2 §§aktiebolagslagen. Såsom banken bestämt sin skadeståndstalan mot revisionsbyrån kan den inte heller bifallas på annan grund. Hovrätten finner redan med hänsyn till det nu anförda att bankens skadeståndstalan ska ogillas.
Hovrätten fastställer tingsrättens dom.
Banken överklagade och yrkade att HD skulle undanröja hovrättens dom och antingen återförvisa målet till hovrätten för förnyad handläggning eller bifalla bankens talan i målet.
Banken åberopade ett utlåtande av professor Chavez.
Revisionsbyrån bestred ändring.
HD inhämtade ett yttrande från hovrätten.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, rev.sekr. Riley, föreslog i betänkande följande beslut:
Tvisten mellan Sölvesborg-Mjällby Sparbank (banken) och Revisionsbyrån Jenkins (revisionsbyrån) avser skadestånd och grundas på bankens påståenden om att revisionsbyrån rättsligt svarar för oaktsamhet i gransknings- och revisionsarbete som utförts av anställda hos revisionsbyrån. Banken har åberopat bestämmelserna i 15 kap. 1 och 2 §§ numera upphävda aktiebolagslagen (1975:1385).
Tingsrätten ogillade bankens talan på den grunden att oaktsamhet inte visats i målet. Hovrätten har fastställt tingsrättens slut men på den grunden att revisionsbyrån inte kan bli ersättningsskyldig mot banken med stöd av de nämnda bestämmelserna i aktiebolagslagen. Hovrätten har härvid inte prövat de påståenden om oaktsamhet som framförts i målet. I stället har hovrätten, enligt vad som framgår av hovrättens dom, utgått från att banken och revisionsbyrån varit överens om att aktiebolagslagens bestämmelser, utöver vad som följer av deras ordalydelse, ska tillämpas så att de kan medföra ersättningsskyldighet även för revisionsbyrån. Eftersom en sådan överenskommelse inte är bindande för hovrätten och eftersom det följer av de åberopade bestämmelsernas lydelse att revisionsbyrån inte kan åläggas skadeståndsansvar i en situation som den förevarande, har hovrätten ogillat bankens talan.
Både banken och revisionsbyrån har i HD förklarat att de inte ingått eller åberopat någon sådan för hovrätten bindande överenskommelse angående lagbestämmelsernas innebörd eller räckvidd. Revisionsbyrån har också anfört att man inte erkänt sig vara ”rätt svarandepart” i målet. Vad parterna uppgett vinner stöd av handlingarna i målet. Även hovrätten har i yttrande till HD anfört att man inte bedömt att revisionsbyrån erkänt ett påstående från banken att byrån varit revisor och därför ska svara för eventuellt ersättningsansvar.
Det är alltså inte utrett att revisionsbyrån, i processuell mening, erkänt att det är byrån som ska svara för eventuell ersättningsskyldighet. Men byrån har inte heller gjort gällande att bankens talan ska ogillas på den grunden som varit avgörande för hovrättens dom, nämligen att bestämmelserna i aktiebolagslagen inte kan leda till skadeståndsskyldighet för byrån. Detta betyder att hovrättens avgörande argument för att ogilla bankens talan är en invändning som parterna inte avsett att få prövad och inte heller åberopat.
Hovrättens handläggning får anses felaktig. Felet har varit avgörande för sakens utgång och det kan inte utan väsentlig olägenhet avhjälpas i HD. Omständigheterna är därmed sådana att hovrättens dom bör undanröjas och målet visas åter till hovrätten för förnyad handläggning.
HD undanröjer hovrättens dom och visar målet åter till hovrätten för ny handläggning.
HD (justitieråden Parker, Hughes, Duran, referent, Walters och Mercer) meddelade den 28 december 2010 följande slutliga beslut:
Sölvesborg-Mjällby Sparbank väckte talan mot Revisionsbyrån Jenkins och yrkade att byrån skulle förpliktas att utge skadestånd till banken. Som grund för yrkandet åberopades att byrån genom två av byråns anställda revisorer förfarit oaktsamt i sitt arbete inför och under revisionen av ett visst bolag och därigenom förorsakat banken en ersättningsgill skada enligt 15 kap. 2 § aktiebolagslagen (1975:1385); se numera 29 kap. 2 § aktiebolagslagen (2005:551).
Byrån medgav att den hade haft revisionsuppdrag i det aktuella bolaget men bestred bifall till käromålet. Som grund för bestridandet åberopades dels att byråns revisorer inte varit oaktsamma, dels att det inte förelåg någon kausalitet och i vart fall inte någon adekvat kausalitet mellan revisorernas handlande eller underlåtenhet och bankens skada. Enligt byrån fanns det inte något samband mellan byråns agerande och bankens förlust. Byrån åberopade även att banken varit medvållande.
Tingrätten konstaterade att frågan om vem som var rätt svarande i målet inte hade tagits upp av byrån och att det inte ankom på tingsrätten att ex officio pröva den frågan. Efter en omfattande genomgång av de faktiska omständigheterna i målet fann tingsrätten att byråns revisorer inte hade varit oaktsamma. Bankens talan ogillades därför.
Hovrätten har fastställt tingsrättens dom. Hovrätten har emellertid inte prövat de påståenden om oaktsamhet som banken fört fram i målet utan i stället ansett att utredningen visade att byrån inte varit revisor i det aktuella bolaget och att det vid angivna förhållande följer av ordalydelsen i 15 kap. 2 § i 1975 års aktiebolagslag att byrån inte kan bli ersättningsskyldig mot banken med stöd av det stadgandet.
Byråns processföring i tingsrätten synes enbart ha tagit sikte på frågorna om dess båda revisorer förfarit oaktsamt samt huruvida det fanns något samband mellan deras agerande och bankens förlust. Byrån bestred inte skadeståndsskyldighet på den grunden att enbart revisorerna och inte byrån skulle vara skadeståndsskyldiga om skadeståndsgrundande oaktsamhet skulle föreligga. Inte heller gjorde byrån gällande att de av banken åberopade bestämmelserna i aktiebolagslagen inte kunde leda till skadeståndsskyldighet för byrån.
Att en svarande inte invänder mot ett av käranden åberopat påstående är normalt inte detsamma som att svaranden i processen accepterar påståendet. Situationen kan emellertid vara sådan att det utifrån svarandens agerande får anses stå klart att en underlåtenhet att uttryck-ligen invända mot ett påstående måste uppfattas som ett accepterande av påståendet (jfr NJA 2008 N 12).
I förevarande mål konstaterade tingsrätten, som ovan nämnts, att frågan om vem som är rätt svarande i målet inte hade tagits upp av byrån. Uttrycket ”rätt svarande” är visserligen inte helt klart till sin innebörd. Sett i sitt sammanhang måste det emellertid innebära att tingsrätten gjorde bedömningen att byrån erkände att den var rätt ansvarssubjekt för den aktuella talan.
Något skäl att frångå tingsrättens bedömning att byrån i tingsrätten erkänt sig vara rätt ansvarssubjekt för den talan som banken förde föreligger inte.
Enligt hovrättens dom har parterna i hovrätten åberopat samma omständigheter som vid tingsrätten. Byrån har alltså inte i hovrätten återkallat sitt vid tingsrätten gjorda erkännande. Ett sådant återkallande hade heller inte varit tillåtet.
Av det anförda framgår att hovrätten har ogillat bankens talan på grund av en omständighet som inte har åberopats, och i hovrätten inte heller kunnat åberopas, av byrån. Hovrätten har därmed förfarit felaktigt.
Felet har inverkat på målets utgång och kan inte utan väsentlig olägenhet avhjälpas i HD. Hovrättens dom ska därför undanröjas och målet visas åter till hovrätten för fortsatt behandling.
HD undanröjer hovrättens dom och visar målet åter till hovrätten för fortsatt behandling.
HD:s beslut meddelat: den 28 december 2010.
Mål nr: T 2314-09.
Lagrum: 17 kap. 3 § RB.
Rättsfall: NJA 2008 N 12.