Förmånsrätt för kvarstadsfordran enligt 16 kap. 15 § andra stycket utsökningsbalken har ansetts gälla i kvarstadsgäldenärens konkurs trots att kvarstaden hävts efter konkursbeslutet.
Kriström Advokatbyrå Kommanditbolag (Wood) väckte vid Stockholms tingsrätt talan mot InterSearch in Sweden AB och krävde betalning för en fordran på bolaget. På begäran av Wood beslöt tingsrätten den 30 december 2008 om kvarstad på så mycket av InterSearchs egendom att ett belopp om 439 987 kr jämte ränta kunde antas bli täckt vid utmätning. Sedan tingsrättens beslut överklagats beslöt Svea hovrätt den 24 februari 2009, med ändring av tingsrättens beslut, om kvarstad på så mycket av InterSearchs egendom som svarade mot 333 567 kr jämte ränta.
Kronofogdemyndigheten verkställde rättens beslut genom att kvarstadsbelägga bl.a. InterSearchs aktier i ett annat bolag. Dessa aktier utmättes senare för en annan borgenärs fordran.
InterSearch försattes i konkurs den 4 januari 2010. Den 14 juni 2010 meddelade konkursförvaltaren att konkursboet saknade möjlighet att inträda i den av Wood inledda rättegången mot InterSearch. Samtidigt förklarade han sig anse att kvarstadsbeslutet skulle hävas.
Wood bereddes tillfälle att yttra sig i frågan om hävande av beslutade säkerhetsåtgärder men hördes inte av.
Tingsrätten (rådmannen Welch) anförde i beslut den 23 juni 2010:
Enligt 15 kap. 8 § RB ska säkerhetsåtgärder som det i målet nu är fråga om omedelbart hävas om det inte längre finns skäl för åtgärden. Som grund för Kriströms yrkande om kvarstad angavs bland annat att InterSearch AB företagit åtgärder för att undandra egendom för den fordran käranden har gentemot bolaget och att ställföreträdare för bolaget uttalat att han skulle göra allt för att advokatbyrån inte skulle få betalt, vilket tydde på en uppenbar risk att bolaget kommer att undandra sig betalning. Eftersom InterSearch AB numera är försatt i konkurs har konkursförvaltaren rådighet över bolagets tillgångar. En konkursförvaltare är skyldig att agera lojalt mot konkursbolagets borgenärer. Kvarstadsåtgärden är därför inte längre påkallad till säkerställande av kärandens rätt. Kvarstadsbeslutet ska därför hävas.
Beslut från den 24 februari 2009 om kvarstad hävs.
Wood överklagade i Svea hovrätt och yrkade att hovrätten skulle - även interimistiskt - förordna att kvarstadsbeslutet skulle bestå. Till stöd för sin talan anförde Wood bl.a.: Den för Kriströms fordran kvarstadsbelagda egendomen är också utmätt för Rutilus AB:s fordran på betalning enligt en dom meddelad mot InterSearch. I 16 kap. 15 § andra stycket UB anges att om egendom som har belagts med kvarstad för fordran utmäts för annan fordran, vilken inte är förenad med förmånsrätt, ska egendomen anses samtidigt utmätt för kvarstadsborgenärens fordran. Genom att den kvarstadsbelagda egendomen utmätts även för Rutilus AB:s dom kom utmätningen även att omfatta Kriströms fordran. Wood erhöll därigenom förmånsrätt i utmätningen för sin fordran när InterSearch försattes i konkurs. Den utmätta egendomen kan därför inte tas i anspråk för utdelning till oprioriterade fordringsägare i konkursen utan ska fördelas mellan Wood och Rutilus AB i proportion till respektive parts fordran. Om tingsrättens beslut står fast anses den utmätta egendomen inte längre vara utmätt för Kriströms fordran som därmed reduceras till en oprioriterad fordran i konkursen.
Hovrätten (hovrättslagmannen Glass samt hovrättsråden Moore och Cruz, referent) anförde i beslut den 2 juli 2010:
Kvarstad kan inte meddelas utan att de förutsättningar som anges i 15 kap. 1 § RB är uppfyllda. Kvarstad är en säkerhetsrätt. Även om en kvarstad i vissa fall enligt 16 kap. 15 § andra stycket UB medför utmätningsverkan och särskild förmånsrätt innebär det inte att kvarstad kan beviljas utan att de allmänna förutsättningarna för kvarstad föreligger. Överklagandet ska därför avslås.
Hovrätten meddelar prövningstillstånd.
Hovrätten avslår överklagandet.
Wood överklagade och yrkade att HD skulle med ändring av hovrättens beslut undanröja tingsrättens beslut att upphäva det meddelade kvarstadsbeslutet.
Wood yrkade att HD skulle meddela beslut i saken jämväl interimistiskt och förordna att, i avvaktan på slutligt beslut, vidare verkställighet av tingsrättens beslut inte fick ske.
HD meddelade prövningstillstånd och anförde i samband därmed: Utgångspunkten är att det krävs lagstöd för ett beslut om inhibition. För att i rättstilllämpningen avvika från den angivna utgångspunkten fordras det alldeles speciella skäl. Sådana skäl har inte visats. Yrkandet om inhibition avslås därför.
InterSearch in Sweden AB i konkurs bestred Kriströms ändringsyrkande.
Målet avgjordes efter föredragning.
HD (justitieråden Washington, Young, Sanchez och Hayes, referent) meddelade den 7 september 2010 följande slutliga beslut:
Sedan Kriström Advokatbyrå Kommanditbolag väckt talan mot InterSearch AB och gjort gällande en fordran hos bolaget beslutade tingsrätten om kvarstad. InterSearch sattes därefter i konkurs. På konkursförvaltarens initiativ hävde tingsrätten kvarstaden. Wood hade dessförinnan beretts tillfälle att yttra sig men inte avhörts. Konkursboet har inte enligt 3 kap. 9 § andra stycket konkurslagen (1987:672) inträtt i rättegången vid sidan av InterSearch.
När kvarstaden hävdes hade den egendom vari verkställighet skett utmätts för annans fordran. Enligt 16 kap. 15 § andra stycket UB ska egendom som har belagts med kvarstad för fordran och som därefter utmäts för annan fordran anses samtidigt utmätt för kvarstadsborgenärens fordran (med visst här inte aktuellt undantag). Enligt 8 § förmånsrättslagen (1970:979) ger utmätning förmånsrätt i den utmätta egendomen (jfr 4 kap. 30 § UB).
Wood överklagade tingsrättens beslut att häva kvarstaden och yrkade att hovrätten skulle besluta att kvarstaden skulle bestå. Som grund anfördes att den förmånsrätt som följde med utmätningen skulle upphöra om kvarstaden hävdes och att det därför fanns skäl att låta åtgärden bestå.
Hovrätten meddelade prövningstillstånd och avslog överklagandet. I beslutet anförde hovrätten bl.a. att kvarstad inte kan beviljas utan att de allmänna förutsättningarna för detta föreligger.
Wood har överklagat hovrättens beslut och gjort gällande bl.a. att hovrätten missförstått överklagandet och prövat fel rättsfråga. Hovrätten skulle ha prövat om det fanns skäl att låta kvarstaden bestå, inte huruvida ny kvarstad kunde beviljas. Även i HD går Kriströms talan ut på att tingsrättens kvarstadsbeslut ska bestå därför att det fanns skäl för detta.
Enligt 15 kap. 8 § RB ska en kvarstad hävas om det inte längre finns skäl för den. Frågan om hävning kan tas upp av rätten självmant (NJA II 1943 s. 188). Det förhållandet att kvarstaden hävts utan att InterSearch begärt det utgör alltså inte något fel. Bristande kommunikation föreligger inte, eftersom Wood bereddes tillfälle att yttra sig. Wood har inte heller gjort gällande att något handläggningsfel förekommit hos tingsrätten; vad som påstås är att beslutet att häva kvarstaden är i sak oriktigt.
Såsom framgår av rättsfallet NJA 1989 s. 52 förfaller normalt ändamålet med en kvarstad vid kvarstadsgäldenärens konkurs. HD uttalade i det fallet också att undantag kan gälla när kvarstaden medfört utmätningsverkan enligt 16 kap. 15 § andra stycket UB.
Att kvarstadsgäldenären sätts i konkurs inverkar inte på den förmånsrätt som kvarstadsborgenären på grund av 16 kap. 15 § andra stycket UB får i den kvarstadsbelagda egendomen, låt vara att förmånsrätten kan bli föremål för återvinning enligt bestämmelserna i 4 kap.konkurslagen (Gill m.fl., Utsökningsbalken, En kommentar, 4 uppl. 2009, s. 639 med hänvisning till förarbetena). Den i förevarande mål kritiska frågan är om förmånsrätten är betingad av kvarstadens bestånd under konkursen (att förmånsrätten består om kvarstaden före konkursen faller därför att utmätning även för kvarstadsfordringen skett i den kvarstadsbelagda egendomen får anses vara klart, se Williams, Utsökningsrätt, 3 uppl. 1996, s. 359). Om förmånsrätten efter kvarstadsgäldenärens konkurs inte är avhängig av att kvarstaden fortsätter att gälla har det saknats anledning att låta kvarstaden bestå av det skäl som Wood anfört.
Enligt den s.k. frysningsprincipen bör förhållandena vid konkursbeslutet så långt möjligt vara bestämmande för konkursborgenärernas inbördes rätt i konkursen. Av det följer att konkursförvaltarens eller enskilda borgenärers åtgärder normalt inte ska leda till en omfördelning mellan borgenärerna. (NJA 2009 s. 291 med hänvisning till NJA 1973 s. 635 och 1982 s. 900.)
Det saknas skäl att inte tillämpa frysningsprincipen beträffande förmånsrätt som uppkommit på grund av 16 kap. 15 § andra stycket UB. Kvarstadsborgenärens intresse av kvarstaden motiverar inte att den består. Om förmånsrätten skulle falla med kvarstadens hävande och kvarstaden därför tilläts bestå, skulle det typiskt sett leda till att kvarstaden inte skulle tjäna något förnuftigt kvarstadsändamål. Dessutom skulle det försvåra konkursavvecklingen. Den förmånsrätt som vid kvarstadsgäldenärens konkurs föreligger med anledning av en kvarstad bör därför få göras gällande i konkursen utan hinder av att kvarstaden hävs, vilket också möjliggör för konkursförvaltaren att verka för att få bort kvarstaden utan att det påverkar borgenärernas inbördes ställning.
Vad som nu sagts om frysningsprincipens tillämpning bör gälla också det fallet att utmätningen förfaller efter det att kvarstadsgäldenären satts i konkurs. En annan ordning skapar inte bara osäkerhet i fråga om borgenärernas inbördes ställning utan öppnar för oseriösa överenskommelser. Såväl kvarstadsborgenären som övriga borgenärer kan ju frestas att påverka utmätningsborgenären genom att erbjuda denne en fördel av något slag.
Av det sagda följer att tingsrättens beslut inte är materiellt felaktigt på det sätt som Wood gör gällande. Därmed saknar det betydelse om hovrätten som Wood påstått missuppfattat Kriströms yrkande. Av samma skäl saknas det anledning att ta ställning till om det alls varit möjligt att upphäva tingsrättens beslut att häva kvarstaden (jfr 52 kap. 7 § andra stycket RB).
HD avslår Kriström Advokatbyrå Kommanditbolags överklagande.
Justitierådet Oliver var skiljaktig beträffande motiveringen och anförde:
Jag är ense med majoriteten till och med punkten 5 i skälen. Därefter bör dessa ha följande lydelse.
Kvarstad är en säkerhetsåtgärd som syftar till att förhindra att en gäldenär genom att avvika, skaffa undan egendom eller på annat sätt undandrar sig att betala en skuld. När egendom har belagts med kvarstad får kvarstadsgäldenären enligt 16 kap. 14 § UB inte överlåta egendomen eller till skada för kvarstadsborgenären förfoga över den på annat sätt, om inte Kronofogdemyndigheten, efter att ha hört borgenären, medger det av särskilda skäl. Den som olovligen rubbar, skadar eller annars förfogar över egendom som är föremål för kvarstad kan enligt 17 kap. 13 § BrB dömas för överträdelse av myndighets bud.
Ett beslut i fråga om kvarstad gäller enligt 14 kap. 17 § RB omedelbart. Om tingsrätten har upphävt ett beslut om kvarstad får hovrätten omedelbart bevilja åtgärden att gälla tills vidare. Det följer av 50 kap. 8 § och 52 kap. 7 § RB.
Kvarstadsbeslutets syfte och dess rättsverkningar, liksom reglerna om handläggning av ärenden om kvarstad, talar mot att det skulle vara möjligt att i högre rätt med retroaktiv verkan undanröja ett beslut att upphäva en meddelad kvarstad. Det finns således inte någon möjlighet att på det sättet åstadkomma att ett tidigare meddelat kvarstadsbeslut åter ska gälla.
Kriströms yrkande har därför inte lagligen kunnat bifallas. Redan på den grunden ska överklagandet lämnas utan bifall.
Referenten, justitierådet Hayes, tillade med instämmande av justitierådet Young:
Utmätningsverkan för en kvarstadsfordring efter vad som följer av 16 kap. 15 § andra stycket UB förefaller inte alldeles självklar. Ordningen har tydligen närmast setts som den minst dåliga om kvarstadsborgenären ska skyddas (jfr Williams, Utsökningsrätt, 3 uppl. 1996, s. 357). Men man kan fråga sig om det verkligen är motiverat att kvarstadsborgenären får förmånsrätt i den kvarstadsbelagda egendomen bara för att den utmäts för annans fordran. Det är också svårt att förstå varför förmånsrätten ska bli desto mer värd ju mindre utmätningsfordringen är. Man kan dessutom fråga sig varför inte utmätningsverkan kunde begränsats till att gälla i utmätningsärendet. Men när nu bestämmelsen finns och lagstiftarens uttalanden klart ger vid handen att förmånsrätt till följd av en konkurrerande utmätning också avsetts gälla i konkurs, måste den i målet aktuella frågan bedömas efter vad som följer av detta.
Av HD:s avgörande framgår att i kvarstadsgäldenärens konkurs har kvarstadsborgenären för sin kvarstadsfordring förmånsrätt enligt 16 kap. 15 § andra stycket UB efter förhållandena vid tiden för konkursbeslutet. En fråga är hur förmånsrätten påverkas om utmätningen förfaller efter konkursbeslutet. Frysningsprincipen kan synas tala för att kvarstadsborgenärens andel i säkerhetsunderlaget därmed inte ska öka utan att det som annars skulle ha tillkommit utmätningsborgenären nu går till konkursboets övriga borgenärer. Frysningsprincipen hindrar dock inte i vissa andra sammanhang att borgenärer med lika eller sekundär rätt i en säkerhet kan rycka upp när den konkurrerande rätten faller bort efter utmätningen eller konkursens inledning. En förstärkning av kvarstadsborgenärens ställning kan emellertid tyckas olämplig, eftersom grunderna för denna förmånsrätt är så svaga. Hur problemet ska lösas får dock lämnas öppet här. (Jfr om uppryckningsrätt för sekundärpanthavare eller för konkursborgenärerna i allmänhet, § 1-12 norska panteloven från år 1980, NRt. 1997 s. 645 och Håstad, Sakrätt avseende lös egendom, 6 uppl. 1996 s. 141 f. med supplement 2004 s. 480 med hänvisningar.)
En annan fråga är om utmätningsverkan enligt 16 kap. 15 § andra stycket UB medför att verkställighet ska fortgå utan hinder av konkursen efter vad som följer av bestämmelserna i 3 kap. 8 § konkurslagen (jfr 4 kap. 9 b § andra stycket UB), och om den fortsatta verkställigheten i så fall är beroende av att kvarstaden respektive den konkurrerande utmätningen består efter konkursbeslutet.
Vad som gäller i angivet hänseende framstår som oklart. En möjlighet är att inte låta utmätningsverkan enligt 16 kap. 15 § andra stycket UB föranleda tillämpning av bestämmelserna i 3 kap. 8 § konkurslagen. En sådan tillämpning skulle alltså knytas till enbart den konkurrerande utmätningen. Om den utmätningen förföll (eller om utmätningsborgenären medgav det) skulle då försäljningen ankomma på konkursförvaltaren efter bestämmelserna i konkurslagen. En annan möjlighet är att fullt ut likställa utmätningsverkan enligt 16 kap. 15 § andra stycket UB med vad som eljest gäller för utmätning av en sådan tillgång som det rör sig om. I det senare fallet uppkommer frågan vad som gäller om kvarstaden hävs eller utmätningen förfaller efter konkursbeslutet.
Den förra möjligheten underlättar konkurshanteringen. Vidare har kvarstadsborgenären knappast något befogat intresse av att få till stånd en försäljning enligt UB:s regler. I sammanhanget är också att notera att betalningsrätten för kvarstadsfordringen i regel måste bestämmas i konkursrättslig ordning, eftersom kvarstadsfordringen - till skillnad från utmätningsfordringen - typiskt sett inte är domfäst. En exekutiv försäljning resulterar därför normalt inte i någon snabbare utdelning på kvarstadsfordringen. Slutligen framstår det som naturligt att utdelning på förmånsrätten bestäms och genomförs med den borgenärskontroll som ligger i det konkursrättsliga systemet. Goda skäl kan således anföras för att utmätningsverkan enligt 16 kap. 15 § andra stycket UB inte bör föranleda en tillämpning av bestämmelserna i 3 kap. 8 § konkurslagen. Men lagtexten ger närmast stöd för motsatsen (dock utan att ge någon ledning beträffande vad som kan gälla om kvarstaden hävs eller utmätningen förfaller efter konkursbeslutet). Detta mål föranleder inte den mer ingående analys som frågan motiverar.
Ytterligare en fråga som målet väcker är betydelsen av 52 kap. 7 § RB, vari föreskrivs att om tingsrätten hävt en kvarstad får hovrätten omedelbart bevilja åtgärden att gälla tills vidare. Det förefaller innebära att hovrätten ska förordna om en ny kvarstad, inte återupprätta den gamla genom att upphäva tingsrättens beslut att häva kvarstaden. Det finns flera goda skäl för den ordningen. Ett är att en prövning av om förutsättningarna enligt 15 kap. 1 § RB föreligger bör göras med utgångspunkt i förhållanden vid tiden för hovrättens beslut, inte tingsrättens. Ett annat skäl är att en kvarstad är förenad med straffrättsliga rättsverkningar som inte låter sig införas retroaktivt på det sättet som det blir - eller i allt fall skulle kunna bli - fråga om ifall hovrättens beslut gick ut på att återinföra den gamla kvarstaden.
Det kan emellertid förhålla sig så att - när en tingsrätt prövar om en kvarstad ska hävas - det finns goda skäl att låta kvarstaden bestå trots att det inte finns skäl att meddela en ny kvarstad, om det skulle ha varit aktuellt. Så skulle i målet ha varit fallet om förmånsrätten föll med kvarstadens hävande (jfr NJA 1989 s. 52). Under antagande av ett sådant rättsläge talar bl.a. frysningsprincipen för att hovrätten skulle kunna besluta att upphäva tingsrättens beslut med verkan att det, såvitt rörde förmånsrätten, ansågs vara fråga om en bestående kvarstad. Att ett felaktigt tingsrättsbeslut för en kvarstadsborgenär skulle kunna leda till skada som hovrätten inte kunde reparera av rent lagtekniska skäl skulle man således inte behöva acceptera. Såvitt gäller tolkningen av 52 kap. 7 § RB bör också noteras att tredje stycket primärt innebär ett undantag från den i första och andra stycket föreskrivna kommunikationsskyldigheten. Med HD:s bedömning i förmånsrättsfrågan saknas det emellertid anledning att ta ställning till om det alls är möjligt att upphäva ett beslut om hävande av kvarstad.
HD:s beslut meddelat: den 7 september 2010.
Mål nr: Ö 3243-10.
Lagrum: 16 kap. 15 § andra stycket UB samt 15 kap. 8 § och 52 kap. 7 § andra stycket RB.
Rättsfall: NJA 1973 s. 635, NJA 1982 s. 900, NJA 1989 s. 52 och NJA 2009 s. 291.