Ett kraftbolag har genom tvångsförvärv tillgodogjort sig obetydliga men uppmätningsbara fallhöjder på andras fastigheter. Fråga om bestämmande av intrångsersättning sedan ersättningar tidigare hade utdömts för skada på fiske och skog. 9 kap 4 § 1 st vattenlagen (1918:523), motsvarande 9 kap 4 § 1 st vattenlagen (1983:291).
På sitt lopp genom Medelpad genomflyter Ljungan bl a Borgsjön, som är belägen ca 10 km öster om Ånge. Vid älvens inlopp i sjön ligger Hermansboda kraftverk och ungefär 6 km nedströms utloppet ur sjön är Ljunga kraftverk beläget. Vid Ljunga kraftverk sker dämning och korttidsreglering vid den s k Johannisbergsdammen.
Östersunds TR, vattendomstolen, lämnade i deldom d 28 febr 1984 strömfallsägare i Ljungan tillstånd till rensnings-, dämnings- och regleringsåtgärder, avseende Ljunga kraftverk och Nedre Ljungans korttidsreglering.
Genom deldomen erhöll KemaNobel AB, numera Ljunga Kraft AB, tillstånd att höja dämningen vid Ljunga kraftverk från + 112,0 m till höjden +112,20 m och där, enligt 2 kap 5 § VL (1918:523), få tillgodogöra sig den ytterligare vattenkraft i Borgsjöns utlopp och tillflöden som kan nyttiggöras genom rensningen och dämningshöjningen, även till den del vattenkraften tillhör annan. Vattendomstolen uppsköt bl a frågan om redovisning jämlikt 11 kap 62 § 2 mom 2 st VL av rättsgrund för vattnets tillgodogörande och frågan om ersättning för ianspråktagen fallhöjd. Bolaget förpliktades att senare komma in med redovisning av förlust av fallhöjder för alla berörda fastigheter.
Sedan redovisning inkommit upptog vattendomstolen (vattenrättsdomaren Gray, fastighetsrådet Nash samt nämndemännen Clark och Butler) de nu nämnda frågorna till prövning i dom d 30 okt 1986.
Vattendomstolen angav att hänvisningar i domen till vattenlagen avsåg vattenlagen (1918:523) i dess lydelse fr o m d 1 juli 1974.
I domen anfördes under rubriken Rättsgrund för vattnets tillgodogörande följande:
I domen d 28 febr 1984 har vattendomstolen förpliktat KemaNobel såsom dåvarande ägare till Ljunga kraftverk att, efter nya avvägningar, till vattendomstolen redovisa förlusten av fallhöjd för alla berörda fastigheter. Vattendomstolen skulle därefter, jämlikt 11 kap 62 § 2 mom 2 st VL, lämna en redogörelse för i vad mån tillståndet för kraftverkets ägare att utnyttja vattenkraften är grundat på äganderätt eller vilar på annan grund.
Vattendomstolen lämnar här nedan den avsedda redogörelsen.
Enligt sökandens uppgifter utgör den i Ljungans inlopp i Borgsjön ianspråktagna fallhöjden 0,056 meter enkel strand och tillhör i sin helhet annan än sökanden. Sökandens rätt att uttnyttja denna fallhöjd är att anse som grundad på ianspråktagande jämlikt 2 kap 5 § VL.
Rörande ersättning för tillgodogörandet av annan tillhörig fallhöjd meddelas föreskrifter i det följande under avsnittet "Ersättning för vattenkraft."
I fråga om ianspråktagen fallhöjd i Ljungans utlopp ur Borgsjön, enligt sökandens uppgifter tillhopa 0,132 m e s, har tvist uppkommit på följande sätt: - - -.
Vattendomstolen. Vattendomstolen anser, att innehållet i parternas, efter huvudförhandlingen, inkomna skrifter är sådant, att den vidare behandlingen av frågorna om redovisning av ianspråktagen fallhöjd i Ljungans utlopp ur Borgsjön och om eventuell ersättning härför icke bör behandlas vidare, förrän parterna beretts tillfälle att vid huvudförhandling inför vattendomstolen utveckla sin talan. På grund härav uppskjutes angivna frågor för att upptagas av vattendomstolen vid senare tillfälle.
Under rubriken Ersättning för vattenkraft anförde vattendomstolen följande:
Vattendomstolen har i 1984 års dom lämnat KemaNobel såsom ägare till Ljunga kraftverk tillstånd att höja dämningen vid kraftverket från dittillsvarande dämningsgräns + 112,00 m till + 112,20 m och att vid kraftverket, jämlikt 2 kap 5 § VL, tillgodogöra sig den ytterligare vattenkraft i Borgsjöns utlopp och tillflöden som kan nyttiggöras genom rensningen och dämningshöjningen, även till den del vattenkraften tillhör annan.
Enligt samma dom uppsköts frågan om ersättning för ianspråktagen fallhöjd, till dess att den redovisning av fallhöjdsförluster inkommit, vilken domstolen föreskrivit tidigare i domen. Sådan redovisning har numera inkommit.
Sökanden har i sin skrift i frågan om ersättning för ianspråktagen fallhöjd med hänvisning till avvägningsresultaten anfört följande: "Som synes rör det sig om små fallhöjdsförändringar, vilka för övrigt går ibland i positiv och ibland i negativ riktning. Rensningarna och dämningshöjden har således inte haft någon inverkan av betydelse på outbyggd fallhöjd. - Utredningen bestyrker således riktigheten av KemaNobels påstående, att fallhöjdsändringarna saknar betydelse för berörda fastigheters marknadsvärden. De små förluster som uppkommit kan inte ge anledning till några ersättningar. Frågan om ersättning för fall förluster bör således avskrivas från vidare handläggning. - - -.
Advokaten A.K. och förbundsjuristen H.D. har såsom ombud för enskilda sakägare yrkat ersättning för ianspråktagen vattenkraft och har därvid inledningsvis anfört: Ersättning torde böra utgå. Möjlighet finns att utföra en värdering, vilken kan anses ansluta till det fiktiva marknadsvärdet. Det förhållandet att en allmän marknad saknas genom att kraftexploatören förfogar över den större delen av vattenkraften och att utestående vattenkraft endast utgör en marginell del skall ej medföra att denna, utan ersättning, tillföres exploatören. - Förslagsvis bör värdering ske med tillämpande av de principer vilka framgår i deldom d 3 aug 1982 i målet om Viiforsens kraftverk (DVA 23, VA 14/75). Med gällande medelvattenföring, 75 m3/s, och
K-prisindex, april 1986=912, erhålles 75x912/261x9,82x100x0,5 =128 700 kr meter enkel strand.
Sökanden har i och för sig vitsordat av sakägarombuden utförda beräkningar och indextal samt att ränta må utgå fr o m d 1 maj 1986.
Vid huvudförhandlingen har vidlyftig argumentering förekommit från ömse sidor, bl a med utgående från förarbeten till gällande expropriationslag och vattenlagens 9 kap efter lagändringen 1974.
Sökanden har härvid framhållit bl a att för de ifrågavarande fastigheterna har, enligt ersättningslängderna till 1984 års dom, ändå utgått viss ersättning, men att man egentligen skulle ha jämkat till noll, och att de nu framställda ersättningsanspråken måste ogillas.
Från sakägarsidan har bl a anförts: "Att bortse från små fallhöjder från ersättningssynpunkt medför också orimligt resultat när fråga är om att dämma in en lång fallsträcka med förhållandevis blygsam, men dock utbyggbar fallhöjd som fördelar sig på ett stort antal ägare."Vattendomstolen
Vattendomstolen bortser i det följande från fallhöjden i Borgsjöns utlopp, beträffande vilken - såsom redovisats tidigare i denna dom - tvist råder huruvida den i sin helhet tillhör sökanden eller icke. Lika med frågan om rättsgrunden för ianspråktagandet uppskjutes därför frågan om eventuell ersättning för fallhöjd i denna del av vattendraget för att upptagas av vattendomstolen vid senare tillfälle.
Den av sökanden i övrigt ianspråktagna fallhöjden, i Ljungans inlopp i Borgsjön, utgör 0,056 meter enkel strand, fördelade på sex ägare med fallhöjdsförluster varierande mellan 1 och 16 m m.
Sökandens ianspråktagande har skett genom sådant tvångsförvärv, som avses i 2 kap 5 § VL. Genom förvärvet har sökanden tillförts en nytta för sina företag. Förvärvet har varit en förutsättning för att de i målet tillstadda företagen skulle komma till stånd i yrkad omfattning.
Genom ianspråktagandet har de berörda sex fastigheterna ostridigt frånhänts en del av de nyttigheter som ingår i deras ägovälde. Ett dylikt frånhändande utan ersättning strider såväl mot grundlag som mot vattenlag (regeringsformen 2 kap 18 § resp 9 kap 4 § VL i dess lydelse fr o m d 1 juli 1974, jfr kommentarer, bla Petrén-Ragnemalm, Sveriges grundlagar, s 84 ff, och NJA II 1974, lagrådet, s 480 f).
Sökanden har emellertid hävdat, att sakägarna redan genom 1984 års dom erhållit ersättning av tillräcklig omfattning för ingreppen i deras fastigheter. En granskning av ersättningslängderna till 1984 års dom ger emellertid vid handen att de ersättningar som utgått - för fiske och skog - är mycket blygsamma. I jämförelse därmed måste de ersättningar för fallhöjd som nu kan komma i fråga ingalunda anses försumbara.
(Red:s anm: Genom 1984 års deldom utdömdes ersättning för skada på enskilt fiske och/eller skog för envar av fastigheterna Ede 2:16, 2:17 och 2:47 med 100 kr samt för fastigheterna Västernäset 4:16 och 4:17 med vardera 507 kr.)
Vattendomstolen finner således att sökanden nu skall utgiva ersättning för ianspråktagen, annan tillhörig fallhöjd. Beträffande ersättningsnivån finner vattendomstolen att denna måste, med stöd av 35 kap 5 § RB, bestämmas efter en skälighetsbedömning. Vattendomstolen godtager i detta hänseende den beräkning av värdet per m e s, som A.K. och H.D. har yrkat och som finnes närmare redovisad i betänkandet "Revision av vattenlagen" (SOU 1972:14), s 115 f, samt prop 1974:83, s 177.
Sökanden förpliktas således att utgiva ersättningar för ianspråktagande av annan tillhörig fallhöjd i enlighet med följande längd. På beloppen skall utgå ränta, skäligen bestämd till fem procent, från d 1 maj 1986 till dess betalning sker.
fallhöjd m e s:   kronor:
I längden intagna namnuppgifter har lämnats för att tjäna till ledning vid ersättningarnas utbetalande och innebär inte rättsligt avgörande om vem som är berättigad att uppbära ersättningen.
Ersättningsbeloppen skall betalas direkt till sakägarna.
Ljunga Kraft AB fullföljde talan i Svea HovR, vattenöverdomstolen, och yrkade att bolaget skulle befrias från skyldighet att för förlust av fallhöjd i Ljungans inlopp i Borgsjön utge ersättning till ägarna av Ede 2:16, Ede 2:17, Ede 2:47, Västernäset 4:16 och Västernäset 4:17.
Bolaget yrkade vidare, att vattendomstolens uppskovsbeslut beträffande rätten att utnyttja fallhöjd i Ljungans utlopp och om ersättning för förlust av fallhöjd skulle undanröjas, och framställde i anslutning därtill särskilda yrkanden.
L.M.A. såsom ägare till Ede 2:47 överlämnade till vattenöverdomstolens prövning om ersättning för förlust av fallhöjd skulle utgå.
A.K:s och H.D:s huvudmän bestred ändring.
Vattenöverdomstolen (vattenrättsrådet Villanueva, hovrättsrådet Bolte, referent, och adj led Howell) anförde i dom d 11 mars 1988:
Domskäl. Ersättning för fallhöjd i Ljungans inlopp i Borgsjön. Bolaget har i vattenöverdomstolen anfört bl a följande. Såsom vattendomstolen konstaterat i domskälen rör det sig i samtliga fall om mycket små fallhöjdsförluster, 1-16 mm vad gäller fastigheter för vilka ersättning utdömts och 1-35 mm för fastigheter beträffande vilka uppskovsbeslut meddelats. Den "skada" som fastigheterna åsamkats genom fallhöjdsförlusterna torde således vara enbart teoretisk och är under inga omständigheter av sådan betydenhet för någon av fastigheterna att den påverkar fastighetens marknadsvärde. Enligt 9 kap 4 § VL bör således särskild ersättning för förlorad fallhöjd inte utgå. Vattendomstolens skäl för att utdöma ersättning och förordna om uppskov är inte övertygande. Mot dessa har bolaget i huvudsak följande tre invändningar: Den första är att vattendomstolen uppenbarligen förbisett en väsentlig följd av 1974 års ändring av 9 kap VL, nämligen att fallhöjdsförluster är att anse som en skada, likvärdig med exempelvis skada på mark eller fiske. Detta förbiseende framgår av talet i domskälen om att bolaget "förvärvat" fallhöjderna i fråga, att "förvärvet" har varit en förutsättning för att dämningshöjningen vid Ljunga kraftverk skulle komma till stånd samt att förlusten av fallhöjderna är att betrakta som "frånhändande av nyttigheter", vilket enligt såväl grundlag som vattenlag inte får ske utan ersättning. Vattendomstolen har således inte beaktat att 1974 års lagändring innebar ett övergivande av tidigare gällande principer för bestämmande av ersättning för ianspråktagen vattenkraft enligt 2 kap 5 § VL. Tidigare var denna ersättningssituation särpräglad så till vida att ersättningen till skillnad från annan skadeersättning, exempelvis för mark eller fiske, skulle bestämmas med beaktande av utbyggarens nytta av tillgodogörandet och inte - utom då det gällde utnyttjad vattenkraft - med hänsyn till förlustens betydelse för den drabbade fastigheten. Enligt nuvarande regler däremot skall en skada på vattenkraft principiellt värderas på samma sätt som en skada på mark eller fiske, vilket klart utsäges i förarbetena. (Se prop 1974:83 s 174.) Följaktligen skall från ersättningssynpunkt inte göras någon skillnad mellan frånhändande av nyttigheter i form av fallhöjd genom tvångsförfarande enligt 2 kap 5 § VL och frånhändande av andra nyttigheter genom tvångsförfarande exempelvis enligt 2 kap 3 § VL. Därmed saknar resonemangen om "tvångsförvärv till nytta för sökanden" och "frånhändande av nyttigheten utan ersättning" relevans. Det kan emellertid tilläggas att vattendomstolens tal om "nyttigheter" skjuter vid sidan av målet även av det enkla skälet att en eller annan cm fallhöjd inte utgör någon reell nyttighet för den fastighet utanför vilken fallhöjden finns. Den omständigheten att man med hjälp av goda instrument anser sig kunna fastställa vattenståndsskillnader av millimeterstorlek kan inte ges ersättningsgrundande betydelse. För att det skall kunna bli fråga om en separat värdering av vattenkraften i enlighet med vad som avslutningsvis anförts i det förut återgivna uttalandet av vattenlagsutredningen måste det röra sig om fallhöjdsförändringar som har betydelse för erhållande av utbyggnadsvitsord. - Den andra invändningen avser vattendomstolens hänvisning till uttalanden av bl a lagrådet rörande marknadsvärdesprincipens innebörd vad gäller sammanvägning av olika skadeeffekter. Det är visserligen riktigt såsom vattendomstolen uttalat att de ersättningar som utdömts 1984 är tämligen blygsamma. Så är emellertid också fallet beträffande fallhöjdsförlusterna. Samman taget finns det inte anledning antaga att vederbörande fastighets marknadsvärde minskat i högre grad än som motsvaras av de utdömda ersättningarna. Ingenting talar för att dämningshöjningen förorsakat någon minskning alls av marknadsvärdena. Det måste anses oförsvarligt att låta ersättningsbedömningen ske utan något som helst beaktande av 1974 års lagändring. En tillämpning av ordalydelsen i 9 kap 4 § VL i de nu aktuella fallen hade bort leda till konstaterandet att ersättning till berörda fastigheter inte skall utgå utöver vad som redan erlagts. - Den tredje invändningen har avseende på att vattendomstolen i domskälen inte ens nämnt ett av bolaget åberopat avgörande av vattenöverdomstolen d 14 juni 1982, DT 20, i vilket ersättningsanspråk ogillats i ett fall där vattenkraft gått förlorad genom minskad vattenföring och som avsåg vattenkraft som var utnyttjad i befintlig anläggning. I förevarande fall är det fråga om förlust av fallhöjd vars framtida utnyttjande i annan anläggning än bolagets ter sig högst osannolik. Då vattenkraft utgör en produkt av fallhöjd och vattenföring borde ett avgörande av vattenöverdomstolen i ett fall med lindrigt minskad fallhöjd ha blivit detsamma som i fallet med minskad vattenföring. Bolaget vidhåller att domen d 14 juni 1982 utgör ett viktigt stöd för bolagets ståndpunkt att särskild ersättning för förlorad vattenkraft i förevarande fall inte skall utgå.
A.K:s huvudmän har anfört bland annat följande. Bolaget argumenterar för att fråga skulle vara endast om en skada och inte om ett tvångsförfogande över annan egendom. Ett ianspråktagande enligt 2 kap 5 § VL måste anses vara sådant ianspråktagande av annans egendom som anges i 9 kap 1 § 1 st VL. Även om fråga skulle anses vara om endast en skada på det sätt bolaget synes vilja göra gällande, skall ersättning dock utgå. Ytterst är här fråga om ett tvångsförfarande. Ett sådant har inte av lagstiftaren avsetts att förekomma utan att ersättning skall utgå för ianspråktagande av annans egendom eller för den skada, som eljest kan uppkomma. Vad lagstiftaren vänt sig mot genom expropriationslagens föreskrifter från 1972 och de nya föreskrifterna i vattenlagen från 1974 har varit en överkompensation, i vart fall vid tillämpning av äldre bestämmelser i vattenlagen.
H.D:s huvudmän har med åberopande av vattenöverdomstolens beslut d 22 dec 1986, STV 29, i mål om ersättning för fallhöjd vid Näs kraftstation i Dalälven anfört att den nu överklagade deldomen inte bör ändras.
9 kap 20 § VL i dess lydelse före d 1 juli 1974 byggde på tanken att den som avstod fallhöjd vid vattenkraftutbyggnad skulle beredas andel i den vinst som blev en följd av kraftens gemensamma tillgodogörande. I rättspraxis kom stadgandet att tillämpas så att all fallhöjd som gick förlorad obligatoriskt skulle ersättas (jämför rättsfallet NJA 1954 s 294).
1974 ändrades vattenlagens ersättningsbestämmelser. I 9 kap 4 § stadgades att, för det fall att en fastighet helt eller delvis togs i anspråk eller skadades, löseskilling eller intrångsersättning skulle utgå motsvarande den minskning i fastighetens marknadsvärde som ingreppet skulle orsaka. I systematiskt hänseende innebar lagändringen en anpassning till expropriationslagens ersättningsbestämmelser och marknadsvärdesbegrepp. Reformens väsentliga syfte var dock att motverka en sådan överkompensation som enligt den dittillsvarande ordningen ibland kunnat uppkomma som följd av att olika skadetyper värderats var för sig utan att man beaktade i vad mån skadorna sammantagna påverkade fastighetens värde. - Enligt uttalanden i förarbetena jämställdes i princip förlust av vattenkraft med fastighetsskador i övrigt. 1974 års ändring av vattenlagens ersättningsbestämmelser torde strikt tillämpade efter lagtexten få till följd en sänkning av ersättningarna för ianspråktagen fallhöjd i förhållande till vad som tidigare utdömts, i den mån ersättning över huvud taget ifrågakommer, allt beroende på att förlusten av fallhöjd endast ofullständigt slår igenom i form av en sänkning av fastighetens marknadsvärde. Detta synes i många fall leda till ett obilligt resultat, som inte kan ha varit avsett då ändringen övervägdes och genomfördes. Man kan sålunda inte i sammanhanget helt bortse från att med tillgodogörandet av fallhöjd också följer att utbyggaren får möjlighet att tillgodogöra sig en fastighet tillkommande, låt vara dittills outnyttjad, tillgång. Det måste förutsättas att den i regel representerar ett påtagligt värde i utbyggarens hand, då den ju ofta utgör en nödvändig förutsättning för att utbyggnaden skall komma till stånd och i vart fall möjliggör en ökad kraftproduktion. Den representerar otvivelaktigt ett värde om fastighetsägaren själv deltar i utbyggnaden (jfr bestämmelsen i 2 kap 6 § VL om andelskraft m m). Det kan vid en jämförelse också synas egendomligt om någon eller några fastighetsägare med andel i fallhöjd, som sammantaget är så stor att dess ersättningsvärde inte sätts i fråga, skulle gå miste om ersättning med hänvisning till att dem tillkommande fallhöjdsdelar bör betecknas som obetydliga i jämförelse med de övriga delägarnas. Nu angivna omständigheter bör synbarligen beaktas för att ett avgörande av ersättningsfrågan inte skall te sig stötande för allmänna rättsmedvetandet. En strikt tillämpning av marknadsvärdesprincipen torde för övrigt, åtminstone när det gäller fallhöjdsersättningar, inte heller ha slagit igenom i rättstillämpningen. Detta torde även stå i överensstämmelse med de uttalanden i förarbetena som synes förutsätta att en separat värdering av vattenkraften med utgående från vattenkraftens marknadsvärde stundom kan bli aktuell, låt vara att en sammanvägning med andra skador därvid måste ske, vilket knappast utgör någon komplikation.
En genomgång av motiven till 9 kap 4 § VL ger också vid handen att någon radikal brytning med tidigare ersättningsregler inte varit avsedd. En tolkning dithän att bestämmelsen i vissa fall skulle medge tvångsförfoganden eller andra fastighetsintrång utan ersättning tycks således vara alltför långtgående. En jämförelse mellan fastighetens marknadspris före och efter ingreppet kan med andra ord inte ensamt vara utslagsgivande för om ersättning skall utgå eller ej. Det får i stället förutsättas att även mindre skador liksom tidigare skall gottgöras marginell t, eventuellt efter särskild värderingsnorm.
Ersättning för förlorad vattenkraft skall, såsom nyss sagts, till undvikande av överkompensation vägas samman med ersättningar för andra förekommande skador. I nu förevarande fall har genom vattendomstolens deldom d 28 febr 1984 ersättningar för annan skada - på fiske och skog - på fastigheterna Ede 2:16, Ede 2:17, Ede 2:47, Västernäset 4:16 och Västernäset 4:17 utdömts med belopp varierande mellan 100 och 507 kr. Vattenöverdomstolen delar vattendomstolens bedömning att nu ifrågakommande ersättningar för fallhöjd inte kan anses försumbara i jämförelse med de ersättningar för fiske och skog som utgått enligt 1984 års dom samt att ersättningsnivån måste bestämmas efter skälighet.
Av det anförda följer att domslutet i vattendomstolens deldom i vad avser utdömda ersättningar för förlust av fallhöjd beträffande Ede 2:16, Ede 2:17, Ede 2:47, Västernäset 4:16 och Västernäset 4:17 skall fastställas.
Ersättning för fallhöjd i Ljungans utlopp ur Borgsjön. Vattenöverdomstolen fann att uppskovsbeslutet i vad avsåg rättsgrunden för utnyttjande av fallhöjd i Ljungans utlopp ur Borgsjön borde undanröjas men att anledning inte förelåg att ändra beslutet att uppskjuta frågorna om ersättning för sådan fallhöjd.
Ett av bolaget framställt yrkande i frågan skulle avvisas.
Domslut. Vattenöverdomstolen ändrar allenast på det sätt vattendomstolens deldom att vattendomstolens uppskovsbeslut beträffande rättsgrund för ianspråktagande av fallhöjd i Ljungans utlopp ur Borgsjön undanröjs. Målet i denna del återförvisas till vattendomstolen för erforderlig behandling.
Hovrättslagmannen Wikner var skiljaktig i frågan om ersättning för fallhöjd i Ljungans inlopp i Borgsjön och anförde:
Bolaget har i - - - se vattenöverdomstolens dom - - - inte bör ändras.
Vid lagändringen 1974 betonade departementschefen att han, i anslutning till det föreliggande utredningsförslaget, inte föreslog några särskilda bestämmelser för värdering av förlorad vattenkraft; sådan förlust skulle ersättas efter sin inverkan på fastighetens marknadsvärde, i förekommande fall sammanvägd med övriga skador på fastigheten. Departementschefens anslutning till utredningsförslaget innebar också att han inte tog avstånd från ett uttalande av utredningen att förlusten av vattenkraft kunde värderas separat.
Med tillämpning av vad sålunda förekommit i lagstiftningsärendet har jag nu att, med utgående från de av sakägarna godtagna ersättningarna för ianspråktagen fallhöjd, pröva om förlusten av fallhöjd nedsätter fastigheternas värde i sådan grad att ytterligare ersättning utöver den som bestämts i vattendomstolens dom d 28 febr 1984 skall utgå. Sakägarnas talan i målet torde inte innebära påstående om att så skulle vara fallet, och jag finner i anseende till det ringa värdet av varje fastighets fallhöjdsandel att fastighetens marknadsvärde inte kan antagas nedsatt av fallhöjdsförlusten.
På grund av det anförda undanröjer jag vattendomstolens förpliktande för bolaget att utge ersättning för ianspråktagen fallhöjd till Ede 2:16, Ede 2:17, Ede 2:47, Västernäset 4:16 och Västernäset 4:17.
Bolaget (ombud advokaten Chang) sökte revision och yrkade att HD skulle undanröja förpliktandet för bolaget att utge ersättning för ianspråktagen fallhöjd på fastigheterna Ede 2:16, 2:17 och 2:47 samt Västernäset 4:16 och 4:17.
P.S.L. (ombud advokaten A.K.) samt R.B., J.E.H., L.E.H. och S.L. (ombud för dessa förbundsjuristen H.D.) bestred ändring.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, RevSekr Abdon, hemställde i betänkande att HD måtte meddela följande dom: Domskäl. Frågan om ersättning för de förlorade fallhöjderna skall prövas enligt äldre vattenlagen (1918:523) (ÄVL) i dess lydelse efter d 1 juli 1974.
Genom 1974 års lagändringar (prop 1974:83) anpassades ersättningsreglerna i ÄVL till vad som gäller inom annan fastighetsrättslig lagstiftning. Bland annat infördes i ÄVL den s k marknadsvärdeprincipen. Sålunda skall enligt 9 kap 4 §, om del av fastighet tas i anspråk eller skadas, intrångsersättning betalas med ett belopp som motsvarar den minskning av fastighetens marknadsvärde som uppkommer genom ingreppet. Marknadsvärdeprincipen tar däremot inte ställning till vilka värderingsmetoder som skall användas.
I den allmänna motiveringen till lagförslaget anfördes om ersättningar i pengar bl a att i fråga om skadefallen, som dominerar i vattenmålen, uppnår man med principen en helhetsbedömning av skadeverkningarna på en fastighet i relation till fastighetens marknadsvärde. Tidigare använda värderingsmetoder kan användas i fortsättningen men vid hopräkningen av olika ersättningsposter måste en slutlig jämförelse göras med minskningen i fastighetens marknadsvärde och i förekommande fall justering av ersättningen ske till ett belopp motsvarande denna minskning. (Prop s 160 f.)
När det gäller värdering av outbyggd vattenkraft konstaterades i propositionen att en ersättning som bestäms på grundval av jämförelser av pris för förvärv av vattenkraft kan sägas återspegla den nytta och vinst som ett gemensamt tillgodogörande i allmänhet innebär. Den nya metoden kan därför inte anses innebära att man helt uppger den nuvarande metoden att uppskatta ersättning för ianspråktagen vattenkraft med hänsyn bland annat till den nytta som det gemensamma tillgodogörandet medför för ersättningsgivaren. Vad gäller smärre fallsträckor, för vilka det kan visa sig svårt att få ett tillfredsställande underlag för värdering, kan domstolarna ofta tvingas att med tillämpning av 35 kap 5 § RB uppskatta skadan. I propositionen återges den i målet tillämpade summariska värderingsmetoden som möjlig vägledning vid skälighetsbedömningen. (Prop s 176 f.)
Bolagets grundinställning är att marknadsvärdeprincipen har medfört att ersättning inte skall utgå för begränsade fallhöjdsdelar eftersom förlusten av dem inte påverkar fastighetens marknadsvärde (se NJA 1954 s 294 och Williams, Om ersättning enligt vattenlagen, 1964, s 13). HD anser dock att de återgivna uttalandena i propositionen angående värdering av ianspråktagen vattenkraft ger vid handen att marknadsvärdeprincipen inte hindrar en separat värdering av skador av detta slag. Detta innebär att ersättning skall bestämmas för vattenkraft som tas i anspråk och innebär nytta för annan, oavsett förlustens eller nyttans omfattning. HD instämmer i vattenöverdomstolens bedömning att de i målet aktuella ersättningarna inte kan anses försumbara i jämförelse med de ersättningar som utgått enligt 1984 års dom.
På grund av det anförda skall vattenöverdomstolens domslut fastställas.
Domslut. HD fastställer vattenöverdomstolens domslut.
HD (JustR:n Vängby, West, referent, Allen, Robinson och Wong) beslöt följande dom:
Domskäl. Ersättningsfrågorna i målet skall prövas enligt 9 kap 4 § 1 st VL (1918:523) i dess lydelse efter lagändring år 1974. Där föreskrivs att, om en del av en fastighet tas i anspråk eller skadas, intrångsersättning skall betalas med ett belopp som motsvarar den minskning av fastighetens marknadsvärde som uppkommer genom ingreppet. Det intrång som det nu är fråga om består i att fallhöjder genom tvångsförvärv har tagits i anspråk för vattenkraft.
Den genom 1974 års lagändring införda marknadsvärdeprincipen är hämtad från expropriationslagstiftningen. I principen ligger att uppkomna skador skall, även om de är av skilda slag, värderas gemensamt och inte som enligt tidigare ordning var för sig. Det väsentliga syftet med att övergå till en sådan helhetsbedömning var att hindra den överkompensation som ofta blev följden när varje skadekategori bedömdes för sig.
Som framgår av vattendomstolens dom rör det sig i målet om mycket små fallhöjdsförluster. De har emellertid kunnat uppmätas. Sådana skador har enligt den rättspraxis som gällde före lagändringen ansetts ha ett ersättningsgillt värde (se NJA 1954 s 287 II).
Bolaget har gjort gällande att fallhöjdsförlusterna är så obetydliga att de inte har haft någon inverkan på fastigheternas marknadsvärden. Under alla omständigheter måste enligt bolaget en eventuell minskning av marknadsvärdena anses vara täckt av de genom vattendomstolens dom år 1984 utdömda ersättningarna för fiske och skog.
När det gäller att ta ställning till hur marknadsvärdeprincipen skall tillämpas i ett fall som det föreliggande får ledning sökas i motiven till 1974 års lagstiftning. I propositionen (prop 1974:83 s 160 f) framfördes bl a följande allmänna synpunkter. I fråga om skadefallen, som dominerar i vattenmålen, uppnår man med marknadsvärdeprincipen en helhetsbedömning av skadeverkningarna på en fastighet i relation till fastighetens marknadsvärde. Även i sådana fall kan man använda sig av olika metoder för att räkna fram en minskning i marknadsvärdet. De tidigare använda värderingsmetoderna kan begagnas också i fortsättningen, men vid hopräkning av olika ersättningsposter måste en slutlig jämförelse göras med minskningen i fastighetens marknadsvärde och i förekommande fall ersättningen justeras till ett belopp motsvarande denna minskning.
Vad särskilt angår ersättning för förlorad vattenkraft anfördes i propositionen (s 174) att det förhållandet, att intrångsersättning skulle bestämmas med utgångspunkt i fastighetens marknadsvärde, givetvis inte uteslöt att förlusten av vattenkraft värderades separat. Effekten av denna och övriga skador på fastigheten måste emellertid vägas samman i en helhetsbedömning. Marknadsvärdeprincipen innebar att domstolarna vid sin sammanvägning av olika skadeeffekter och delvärderingar hade att se till att slutresultatet helt allmänt tedde sig förnuftigt. - Vidare uttalades (s 176 f) att en ersättning som bestämdes på grundval av jämförelser av pris för förvärv av vattenkraft återspeglade den nytta eller vinst som ett gemensamt tillgodogörande i allmänhet innebar. Det nya systemet kunde således inte anses innebära att man helt uppgav den dittills tillämpade metoden att uppskatta ersättning för ianspråktagen vattenkraft med hänsyn bl a till den nytta som det gemensamma tillgodogörandet medförde för ersättningsgivaren. I fråga om smärre fallsträckor, för vilka det kunde vara svårt att få ett tillfredsställande underlag för värdering, kunde domstolarna tvingas att uppskatta skadan till ett skäligt belopp.
Enligt vad lagrådet närmare utvecklade (prop s 296 f) fick marknadsvärdeprincipen i detta sammanhang ges en vid innebörd.
För bedömningen av den situation som föreligger i målet kan vägledning hämtas också från behandlingen av liknande frågor under förarbetena till expropriationslagstiftningen. Se SOU 1969:50 s 175 och prop 1971:122 s 189; jfr Bouvin-Stark, Expropriationslagen, 2 uppl s 190 f.
De nu aktuella fallhöjdsförlusterna är visserligen obetydliga. Förarbetsuttalandena i samband med införandet av marknadsvärdeprincipen ger emellertid inte uttryck för någon avsikt att ändra rättsläget dithän att mindre skador av förevarande slag inte längre skulle vara ersättningsgrundande över huvud. Lagens mening måste antas vara att ersättning liksom tidigare skall utgå även för obetydliga fallhöjdsförluster. En annan sak är att förlusterna till undvikande av överkompensation skall vägas samman med övriga förekommande skador och att det sålunda skall göras en helhetsbedömning i ersättningsfrågan. En sådan bedömning leder i förevarande fall ej till annat resultat än att ersättning skall utgå med de belopp som vattenöverdomstolen har bestämt.
Domslut. HD fastställer vattenöverdomstolens domslut såvitt nu är i fråga.