Den som i ett s.k. granneyttrande har godkänt en lovpliktig åtgärd enligt plan- och bygglagen har på grund av detta inte förlorat sin klagorätt för det fall lov beviljas. Godkännandet har ansetts kunna återtas i mark- och miljödomstolen.
På ansökan av E.V. beviljade byggnadsnämnden i Halmstads kommun bygglov för nybyggnation av enbostadshus på fastigheten Halmstad Påarp 5:74. Beslutet överklagades till Länsstyrelsen i Hallands län, som avslog överklagandena.
E.B., O.B., I.H., B.S. och C.S. överklagade länsstyrelsens beslut vid Vänersborgs tingsrätt, mark- och miljödomstolen. De yrkade att bygglovet skulle upphävas.
Mark- och miljödomstolen (chefsrådmannen Torres och tekniska rådet Williams) anförde följande i beslut den 15 mars 2013.
Enligt 13 kap. 8 § plan- och bygglagen (2010:900) och 22 § förvaltningslagen får ett beslut överklagas av den som beslutet angår, om det har gått honom emot och beslutet kan överklagas.
Byggnadsnämndens beslut om bygglov angår de klagande i egenskap av ägare till grannfastigheter. Frågan är då om beslutet gått dem emot, när de i s.k. granneyttranden uppgivit att de inte hade något att erinra mot den sökta byggnadsåtgärden.
Frågan om betydelsen av granneyttranden när grannen vill klaga på ett meddelat bygglov har nyligen behandlats i praxis i anslutning till den äldre plan- och bygglagen (1987:10). Kammarrätten i Göteborg fann att talerätt inte föreligger vid sådant förhållande (dom 2010-02-03 i mål nr 6855-09 och dom 2012-12-21 i mål nr 6710-11) medan Kammarrätten i Jönköping däremot inte avvisat överklagandet utan i stället beaktat ett sådant medgivande vid prövning av om en byggnadsåtgärd innebär en betydande olägenhet (dom 2012-05-29 i mål 2575-11).
Byggnadsnämnden har sänt ut ett svarsformulär med mycket tydligt angivande av vilka avvikelser från detaljplan som varit aktuella samt ett fullständigt ritningsunderlag. Underlaget får anses utgöra tillräckligt underlag för att kunna bedöma ett i enlighet med ansökan beviljat bygglovs konsekvenser för de tillfrågade personerna. Samtliga nu klagande ägare till grannfastigheterna inkom med yttrande innebärande att de inte hade något att erinra mot att bygglov beviljades enligt ansökan. Som vi har anfört i det närmast föregående kan de inte anses ha haft ett felaktigt eller otillräckligt underlag för sina ställningstaganden. Vi anser därför att byggnadsnämndens och länsstyrelsens beslut i bygglovsfrågan inte har gått dem emot. Deras överklaganden kan då inte prövas i sak av mark- och miljödomstolen, varför överklagandena ska avvisas.
Enligt vår mening har klagandena alltså egentligen inte fått överklaga nämndens beslut till länsstyrelsen. Mot bakgrund av utgången av länsstyrelsens prövning saknas dock anledning för oss att närmare behandla den särskilda processuella frågan.
Mark- och miljödomstolen avvisar överklagandena.
E.B., O.B., B.S. och C.S. överklagade i Svea hovrätt, Mark- och miljööverdomstolen. De yrkade att Mark- och miljööverdomstolen, med ändring av mark- och miljödomstolens beslut, skulle upphäva bygglovet.
E.V. motsatte sig att mark- och miljödomstolens beslut ändrades.
Mark- och miljööverdomstolen (hovrättspresidenten Walker och hovrättsrådet Tyler) anförde följande i dom den 18 oktober 2013.
Frågan som Mark- och miljööverdomstolen har att ta ställning till är om E.B. m.fl. har rätt att överklaga beslutet att bevilja E.V. bygglov, trots att de i s.k. granneyttranden godkänt det sökta bygglovet.
Av 22 § förvaltningslagen (1986:223) framgår att ett beslut får överklagas av den beslutet rör, om det gått honom eller henne emot. Motsvarande bestämmelse finns i 36 § lagen (1996:242) om domstolsärenden (ärendelagen) och 33 § andra stycket förvaltningsprocesslagen (1971:291).
Mark- och miljödomstolen har, med hänvisning till att klagandena godkänt bygglovet, funnit att de saknat rätt att överklaga byggnadsnämndens beslut. Mark- och miljödomstolen har hänvisat till bl.a. viss förvaltningsdomstolspraxis avseende den äldre plan- och bygglagen (1987:10) (se Kammarrättens i Göteborg domar den 3 februari 2010 i mål nr 6855-09 och den 21 december 2012 i mål nr 6710-11).
Att beslutet rör klagandena råder det ingen tvekan om. Frågan är om beslutet gått dem emot.
Kammarrätten har i de angivna domarna uttalat att eftersom det anses uppenbart obehövligt att en sakägare som obetingat tillstyrkt en bygglovsansökan underrättas om ett meddelat bygglov (se 8 kap. 27 § första stycket äldre plan- och bygglagen jfrt med prop. 1989/90:37 s. 59 och 76) det måste varit lagstiftarens avsikt att en sådan person inte heller har rätt att överklaga bygglovsbeslutet.
Ändamålet med denna underrättelseskyldighet, som dessutom numera är ändrad, synes dock huvudsakligen vara att informera sakägarna om ett beslut som kan ha negativ inverkan på deras fastighet (se prop. 2010/11:63 s. 53). Underrättelseskyldighetens reglering medger därför, enligt Mark- och miljööverdomstolens mening, inte några slutsatser om klagorätten.
Det finns emellertid andra omständigheter som starkt talar för att klagorätten ska vara begränsad i en situation som den aktuella.
Det är visserligen klart att beslutet rör klagandena. Vad som i lagstiftningens förarbeten sägs om att rekvisitet gått någon emot spelar en undanskymd roll vid sidan av detta (se SOU 2010:29 s. 657) torde förstås så att frågan om vem som berörs av ett beslut i praktiken avgränsar kretsen klagoberättigade i vid mening. Den frågan måste skiljas från den processuella bundenheten av ställningstaganden under processens gång, vilket är det som ska prövas i detta mål och som får prövas mot allmänna processrättsliga principer.
Om ett beslut helt överensstämmer med partens uttalade vilja finns inte klagorätt (Wennergren m.fl., Förvaltningsprocesslagen. En kommentar, 2013 s. 379). Det ligger visserligen i stor utsträckning på den klagande att uttolka denna vilja (Wennergren m.fl., a.a., s. 382), men om beslutet otvetydigt överensstämmer med en parts yrkanden torde något tolkningsutrymme inte kunna medges.
Klagandena har otvetydigt och utan reservationer tillstyrkt motpartens ansökan om bygglov. I doktrinen har visserligen spekulerats i om det skulle kunna vara tillåtet att i högre rätt återta ett sådant medgivande (Wennergren m.fl., a.a. s. 382). Något stöd för en sådan möjlighet finns dock inte vare sig i lagstiftningens förarbeten eller i praxis. Förutom att en sådan möjlighet skulle komma i konflikt med vad som processrättsligt gäller på andra områden skulle den strida mot lagtextens ordalydelse. Att ett beslut gått någon emot måste rimligen tolkas så att det avgörande är partens inställning, såsom den redovisats i den aktuella instansen. Starka ändamålsskäl talar också för en sådan tolkning.
Även om det i enskilda fall kan finnas ett visst utrymme för att återta ett medgivande under processens gång talar inte minst vikten av en effektiv och rättssäker process för att en part ska vara bunden av ett medgivande som legat till grund för ett beslut, om det inte visas att medgivandet byggt på felaktigt eller otillräckligt underlag eller av andra sådana skäl kan angripas. Det saknas i detta avseende anledning att göra någon annan bedömning av ett s.k. grannemedgivande i samband med ett bygglov än vad som allmänt gäller för tydliga ställningstaganden från part. Möjlighet att skapa förutsebarhet i processen är här av central betydelse. Den som söker bygglov måste kunna lita på och planera sin byggnation mot bakgrund av ett givet medgivande som legat till grund för ett beslut. Att meddelandet ibland inte lämnas direkt till den lovsökande utan att denne får del av meddelandet genom kommunikation från lovprövande myndighet eller på annat sätt saknar betydelse.
I förevarande fall har inte visats något skäl varför de ovillkorade medgivandena inte skulle anses gälla mot de som gjort medgivandena. Då har inte heller det överklagade beslutet gått klagandena emot. Mark- och miljööverdomstolen avslår därför överklagandena och fastställer mark- och miljödomstolens beslut.
Det får anses vara av vikt för ledning av rättstillämpningen att målet prövas av HD. Mark- och miljööverdomstolen tillåter därför med stöd av 5 kap. 5 § lagen (2010:921) om mark- och miljödomstolar att domen överklagas till HD.
Mark- och miljööverdomstolen fastställer mark- och miljödomstolens beslut.
Hovrättsrådet Lowe och tekniska rådet Hernandez var skiljaktiga och anförde följande:
Vi delar majoritetens uppfattning om att underrättelseskyldighetens reglering inte medger några slutsatser om klagorätten. Vi har dock en annan uppfattning än majoriteten i frågan om vilken betydelse det har för klagorätten att E.B. m.fl. i ett yttrande enligt 9 kap. 25 § plan- och bygglagen (2010:900), PBL, inte haft något att erinra mot sökt bygglov. Enligt vår mening borde Mark- och miljööverdomstolens domskäl från och med s. 4 som börjar med ”Det finns emellertid andra omständigheter …” i stället ha följande lydelse.
Av 13 kap. 8 § PBL framgår att prövningen av om E.B. m.fl. har klagorätt ska göras utifrån de allmänna förutsättningarna i 22 § förvaltningslagen (1986:223). Av 22 § förvaltningslagen framgår att ett beslut får överklagas av den beslutet angår, om det gått honom eller henne emot. Motsvarande bestämmelser finns i 36 § lagen (1996:242) om domstolsärenden (ärendelagen) och 33 § andra stycket förvaltningsprocesslagen (1971:291). I aktuellt fall är det klart att byggnadsnämndens beslut om bygglov angår E.B. m.fl. i deras egenskap av ägare till grannfastigheter. Frågan är i stället om beslutet har gått dem emot.
Av kommentaren till förvaltningsprocesslagen framgår att i ett indispositivt mål binder ett medgivande inte domstolen utan har endast den betydelsen att det underlättar handläggningen genom att rätten och käranden får upplysning om att svaranden inte har någon invändning att komma med. Följaktligen finns det i indispositiva mål inget som hindrar att ett medgivande som avgivits i en instans återtas i högre instans. I kommentaren till förvaltningsprocesslagen uttalas vidare att avgörande för om ett beslut ska anses ha gått part emot synes vara om parten själv anser att beslutet har gått denne emot och att parts inställning under processen därmed inte bör inverka på bedömningen av om avgörandet gått denne emot utan att det bör stå parten fritt att - även om denne vitsordat förhållanden eller medgett yrkanden - ändra sig med följd att avgörandet får anses gå denne emot. För en sådan ordning talar att domstolen inte är bunden av parternas inställning i dessa avseenden (se Wennergren m.fl., Förvaltningsprocesslagen m.m., 6:e uppl. 2013, s. 26-27 och 382).
Bestämmelsen om att grannar ska ges tillfälle att yttra sig i bygglovsärenden som avser planstridiga åtgärder infördes i äldre plan- och bygglagen (1987:10) med syftet att synpunkter och erinringar från grannar skulle bli kända innan nämnden fattade sitt beslut och inte först genom att grannar överklagar beslutet (prop. 1985/86:1 s. 732). Bestämmelsen har inte ändrats i materiellt hänseende genom införandet av nya plan- och bygglagen och den finns nu i 9 kap. 25 § PBL. Av bestämmelsen framgår att byggnadsnämnden har en underrättelseskyldighet vid avvikelser om den inte bedömer det som uppenbart att lov inte kan ges. Efter att grannar getts tillfälle att yttra sig ska nämnden i bygglovsbeslutet ta ställning till om det rör sig om en sådan avvikelse som får medges med stöd av 9 kap. 31 b § PBL.
Bygglovsärenden är till stora delar indispositiva, även om det finns vissa dispositiva inslag. Byggnadsnämnden är inte bunden av medgivanden eller synpunkter som lämnas i granneyttranden enligt 9 kap. 25 § PBL utan kan avslå en ansökan om bygglov även om berörda grannar medgett åtgärden eller bevilja en sökt åtgärd trots framförda erinringar. Av detta följer enligt vår mening att en granne inte kan vara förhindrad att återta eller ändra ett lämnat medgivande. E.B. m.fl. har sedan beslutet meddelades i byggnadsnämnden motsatt sig bygglovet och framfört synpunkter som visar att de upplever att beslutet är till nackdel för dem. Det framgår därmed att de ändrat sin inställning sedan yttrandet enligt 9 kap. 25 § PBL lämnades. Genom vad de anfört i sitt överklagande till länsstyrelsen anser vi att byggnadsnämndens beslut måste anses ha gått dem emot. I 13 kap. 11 § PBL begränsas den krets som kan överklaga ett antagande, ändring eller upphävande av detaljplaner eller områdesbestämmelser till den som senast under granskningstiden framfört synpunkter som inte blivit tillgodosedda. Någon motsvarande begränsning av klagorätten vad gäller beslut om bygglov finns inte i PBL.
Sammantaget är det vår mening att byggnadsnämndens beslut gått E.B. m.fl. emot och de har rätt att överklaga. Mark- och miljödomstolens beslut ska därmed undanröjas och målet visas åter till mark- och miljödomstolen för fortsatt handläggning.
E.B., O.B., B.S. och C.S. överklagade och yrkade att HD, med ändring av Mark- och miljööverdomstolens avgörande, skulle undanröja mark- och miljödomstolens avvisningsbeslut och visa målet åter dit för fortsatt handläggning.
E.V. motsatte sig att Mark- och miljööverdomstolens avgörande ändrades.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Reyes, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut.
Efter en bakgrund i huvudsaklig överensstämmelse med punkterna 1-5 i HD:s beslut hade betänkandet följande lydelse.
Frågan i målet är om den som i ett granneyttrande har godkänt en åtgärd som kräver lov har förlorat sin klagorätt för det fall byggnadsnämnden beviljar lovet.
Av 13 kap. 8 § plan- och bygglagen (2010:900) följer att det är 22 § förvaltningslagen (1986:223) som reglerar vem som får överklaga ett beslut om bygglov, rivningslov eller marklov.
Enligt 22 § förvaltningslagen får ett beslut överklagas av den som beslutet angår, om det har gått honom emot och beslutet kan överklagas.
Enligt 9 kap. 25 § första stycket plan- och bygglagen ska byggnadsnämnden underrätta bl.a. kända sakägare om en ansökan om lov till en åtgärd som innebär en avvikelse från en detaljplan och ge dem tillfälle att yttra sig över ansökningen. De yttranden som kommer in till byggnadsnämnden på grund av denna bestämmelse kallas ibland granneyttranden.
I den äldre plan- och bygglagen (1987:10) motsvarades nuvarande 9 kap. 25 § av 8 kap. 22 §. Några ändringar i materiellt hänseende gjordes inte genom den nya plan- och bygglagen. I förarbetena till 8 kap. 22 § uttalades bl.a. följande. Det måste för alla parter vara en fördel att eventuella synpunkter och erinringar från grannar blir kända, innan byggnadsnämnden fattar sitt beslut och inte först genom att grannarna överklagar beslutet. Det är ingenting som hindrar att sökanden inhämtar yttrande från grannar och andra sakägare redan innan ansökan görs och bifogar yttrandena till ansökningen. Detta är ett förfarande som ofta tillämpas i dag och som kan bidra till att ärendet får en kortare handläggningstid. (Prop. 1985/86:1 s. 732.)
Det avgörande för bedömningen av om någon i högre instans är bunden av ett medgivande i en lägre instans är målets karaktär. I dispositiva tvistemål anses ett återtagande i högre instans av ett i lägre rätt gjort medgivande kunna beaktas endast om det föranleds av alldeles speciella omständigheter medan återkallelse av medgivande som sker i andra mål kan vara att beakta i större utsträckning (jfr t.ex. NJA 1983 s.148 och NJA 1981 s. 1263).
Mål om lovpliktiga åtgärder enligt plan- och bygglagen är väsentligen indispositiva. Beslutsinstansen är inte bunden av innehållet i ett granneyttrande, vare sig yttrandet innebär ett godkännande av den tilltänkta åtgärden eller inte. I stället ska en självständig prövning göras i fråga om åtgärden kan beviljas. När det exempelvis gäller förutsättningarna för bygglov ska prövningen göras mot 9 kap.30-32 §§plan- och bygglagen. Av det sagda följer att den som avgett ett granneyttrande inte är förhindrad att i samma eller i högre instans, återta eller ändra ett godkännande (jfr Nolan och Green, Förvaltningsprocesslagen m.m. En kommentar, 6 uppl. 2013, s. 382). Ett sådant synsätt stämmer också väl överens med det syfte som granneyttrandena enligt förarbetena har (se p. 9; jfr även NJA 1976 s. 599).
Sammanfattningsvis har den som i ett granneyttrande godkänt en lovpliktig åtgärd på grund av detta inte förlorat sin klagorätt för det fall lov beviljas och kan i vilken instans som helst återta eller ändra sitt godkännande.
E.B., O.B., B.S. och C.S. har i granneyttranden godkänt att bygglov beviljas. Bygglovsbeslutet angår dem eftersom deras fastigheter gränsar till fastigheten som ska bebyggas. De är inte bundna av sina godkännanden och har inte genom dem förlorat sin klagorätt. Det var därför fel av domstolarna att avvisa deras överklaganden. Målet skulle i stället ha prövats i sak.
Med ändring av Mark- och miljööverdomstolens avgörande ska därför mark- och miljödomstolens beslut undanröjas och målet visas åter till mark- och miljödomstolen för fortsatt behandling.
Med ändring av Mark- och miljööverdomstolens avgörande undanröjer HD mark- och miljödomstolens beslut och visar målet åter till mark- och miljödomstolen för fortsatt behandling.
HD (justitieråden Frost, Hansen, referent, Gomez, Soto och Blair) meddelade den 12 juni 2014 följande beslut.
E.V. ansökte hos byggnadsnämnden i Halmstads kommun om bygglov för nybyggnation av ett bostadshus på fastigheten Halmstad Påarp- 5:74. Det sökta lovet innebar en avvikelse från detaljplan. Enligt 9 kap. 25 § första stycket plan- och bygglagen ska byggnadsnämnden underrätta bl.a. kända sakägare om en sådan ansökan och ge dem tillfälle att yttra sig över ansökningen (granneyttrande).
E.B., O.B., B.S. och C.S. äger fastigheter som gränsar till Halmstad Påarp 5:74 och intar alltså ställning av sakägare i bygglovsärendet. De hade i granneyttranden förklarat att de inte hade något att erinra mot att det sökta bygglovet beviljades.
Byggnadsnämnden beviljade det sökta lovet. Beslutet överklagades av grannarna till Länsstyrelsen i Hallands län, som prövade ärendet i sak och avslog överklagandena.
Också länsstyrelsens beslut överklagades. Mark- och miljödomstolen avvisade överklagandena med motiveringen att grannarna saknade klagorätt. Skälet till detta var att bygglovsbeslutet inte kunde anses ha gått dem emot, eftersom de i granneyttrandena inte hade haft något att erinra mot att bygglov beviljades.
Mark- och miljööverdomstolen har fastställt mark- och miljödomstolens beslut.
De frågor av prejudikatintresse som målet aktualiserar är dels huruvida den som i ett granneyttrande har godkänt en åtgärd som kräver lov är bunden av sitt godkännande, dels vilken betydelse godkännandet har för klagorätten.
Ett beslut om bygglov, rivningslov eller marklov får överklagas av den som beslutet angår, om det har gått honom emot och beslutet kan överklagas. Det framgår av 22 § förvaltningslagen (1986:223), till vilken bestämmelse hänvisas i 13 kap. 8 § plan- och bygglagen.
Bestämmelsen i 22 § förvaltningslagen kan ses om ett uttryck för den allmänna processrättsliga principen att klagorätt förutsätter ett befogat klagointresse. Om en part i ett avgörande har uppnått det som inom processens ram går att uppnå, har han inget befogat klagointresse.
En annan situation är att en part inom processens ram skulle ha kunnat nå ett fördelaktigare resultat, men att detta inte har inträffat därför att han har medgett ett visst förhållande som beslutsinstansen har lagt till grund för sitt avgörande. Om medgivandet får återkallas i den högre instansen, så står det klart att parten har ett befogat klagointresse och alltså har klagorätt. Detsamma bör emellertid gälla även om det kan ifrågasättas huruvida medgivandet får återkallas. Hur det förhåller sig med det bör således inte ses som en fråga som rör klagorätten; frågan ska prövas i sak och leda till ett ogillande, om medgivandet inte får återkallas och överklagandet inte heller på någon annan grund ska bifallas (se Fitger m.fl., Rättegångsbalken 50:11, suppl. 75 oktober 2013).
I förarbetena till den äldre motsvarigheten till 9 kap. 25 § plan- och bygglagen uttalas beträffande granneyttranden bl.a. följande. Det måste för alla parter vara en fördel att eventuella synpunkter och erinringar från grannar blir kända innan byggnadsnämnden fattar sitt beslut och inte först genom att grannarna överklagar beslutet. Inget hindrar för övrigt att sökanden inhämtar yttrande från grannar och andra sakägare redan innan ansökan görs och bifogar yttrandena till ansökningen. Detta är ett förfarande som ofta tillämpas och som kan bidra till att ärendet får en kortare handläggningstid. (Prop. 1985/86:1 s. 732.)
En del av de angivna fördelarna går förlorade, om det står den som har avgett ett granneyttrande fritt att ändra sig under ärendets handläggning. Vad som gäller i det hänseendet måste dock bedömas med beaktande av allmänna processrättsliga principer. I linje med sådana principer bör godkännandet tillmätas endast processuell betydelse; det innefattar inte en på avtalsrättslig grund bindande utfästelse att inte motsätta sig ansökningen (jfr NJA 1976 s. 599 och NJA 1996 s. 46). Av allmänna processrättsliga principer följer vidare att ett granneyttrande kan återtas under byggnadsnämndens handläggning (jfr NJA 1980 s. 56).
När det gäller bundenheten av ett granneyttrande i högre instanser har rättsfallet NJA 1983 s. 148 ett visst intresse. HD uttalade där att medan i dispositiva tvistemål ett återtagande i högre instans av ett i lägre rätt gjort medgivande kan beaktas endast om det föranleds av alldeles speciella omständigheter, så kan återkallelse av medgivande som sker i andra mål vara att beakta i större utsträckning. Mål om lovpliktiga åtgärder enligt plan- och bygglagen är väsentligen indispositiva. I sådana ärenden är beslutsinstansen inte bunden av innehållet i ett granneyttrande, vare sig yttrandet innebär ett godkännande av den tilltänkta åtgärden eller inte. I stället ska en självständig prövning göras av om åtgärden kan beviljas. När det gäller förutsättningarna för bygglov ska prövningen göras mot 9 kap.30-32 §§plan- och bygglagen.
Att en måltyp är indispositiv på det angivna sättet betyder emellertid inte med nödvändighet att parterna, med avseende på sådana processuella ställningstaganden som de hade kunnat återkalla eller ändra i den lägre instansen, får inta nya ståndpunkter också i den högre instansen. En fråga är hur en beslutsinstans ska förhålla sig till parternas processuella ställningstaganden, en annan hur bunden en part själv är av dessa. Det är vidare att beakta att det förekommer många inbördes olika måltyper som inte är renodlat dispositiva, och det finns dessutom många olika slags processuella dispositioner. Såväl den enskilda måltypen som slaget av processuell disposition kan fordra överväganden av mer eller mindre speciellt slag. Det låter sig därför inte fastställas någon generell princip för hur bunden en part är av sina processuella dispositioner i mål som inte är dispositiva. Men klart är att den förhållandevis stränga regel som gäller för dispositiva mål inte är tillämplig.
Granneyttranden tillkommer i regel i utomrättslig ordning i former som skiljer sig från vad som är brukligt i fråga om processuella dispositioner (jfr p. 10 och 11). Den sakägare som avger yttrandet har således inte genom att ta del i ett pågående rättsligt förfarande fått anledning att göra de överväganden som ett sådant förfarande typiskt sett föranleder, och som bör vara en förutsättning för ett slutligt ställningstagande i frågan om lov. Frågan om bundenhet bör därför över huvud taget inte aktualiseras så länge inte sakägaren har kommit att inta ställning av part i ett av domstol handlagt mål rörande det sökta lovet. En sådan ordning är väl förenlig med rättsfallet NJA 1976 s. 599.
Slutsatsen är att den som i ett granneyttrande har godkänt en lovpliktig åtgärd är obunden av sitt ställningstagande i detta åtminstone under handläggningen i mark- och miljödomstolen. Vad som gäller i Mark- och miljööverdomstolen rörande tidigare ställningstaganden saknas det anledning att här gå in på.
Det kan tilläggas att om en sakägare överklagar ett beslutat lov, så får han därmed i allmänhet anses ha återkallat ett tidigare godkännande.
Av det föregående har framgått att den som i ett granneyttrande har godkänt en lovpliktig åtgärd dels inte på grund av godkännandet har förlorat sin klagorätt, dels är obunden av godkännandet under handläggningen i mark- och miljödomstolen. Det har vidare konstaterats att ett överklagande i allmänhet innebär att ett tidigare lämnat godkännande ska anses vara återtaget.
Slutsatsen blir att E.B:s, O.B:s, B.S:s och C.S:s överklaganden av länsstyrelsens beslut till mark- och miljödomstolen borde ha föranlett domstolen att med bortseende från granneyttrandena pröva överklagandena i sak.
Mark- och miljööverdomstolens avgörande ska alltså ändras på så sätt att mark- och miljödomstolens beslut undanröjs och målet visas åter dit för fortsatt behandling.
Med ändring av Mark- och miljööverdomstolens avgörande undanröjer HD mark- och miljödomstolens beslut och visar målet åter till mark- och miljödomstolens för fortsatt behandling.
HD:s beslut meddelat: den 12 juni 2014.
Mål nr: T 5554-13.
Lagrum: 9 kap. 25 § och 13 kap. 8 §plan- och bygglagen (2010:900) samt 22 § förvaltningslagen (1986:223).
Rättsfall: NJA 1976 s. 599, NJA 1980 s. 56, NJA 1983 s. 148 och NJA 1996 s. 46.