Den som var brukare, men inte ägare, av fordon som skadats i följd av trafik med motordrivet fordon har i visst fall inte ansetts vara berättigad till trafikskadeersättning för allmän förmögenhetsskada.
E.T. förde vid Stockholms tingsrätt den talan mot Länsförsäkringar Sak Försäkringsaktiebolag (Länsförsäkringar) som framgår av tingsrättens mellandom.
Tingsrätten (rådmannen Hogan) anförde i mellandom den 20 november 2001, såvitt gäller själva saken:
I samband med en trafikolycka på Essingeleden i Stockholm den 21 juli 2000 skadades ett fordon, tillhörande Meza son, Williams.T. Det är ostridigt i målet att Castro är skyldigt att utge trafikskadeersättning härför.
Yrkanden m.m.
E.T. har yrkat att tingsrätten skall förplikta Castro att till honom utge ersättning för kostnader med dels 937 kr 50 öre, dels 78 257 spanska pesetas, samt ersättning för inkomstförlust med 38 000 kr. Han har yrkat ränta på beloppen enligt 6 § räntelagen från den 21 augusti 2000.
Länsförsäkringar har bestritt yrkandet. Länsförsäkringar har som skäligt i och för sig vitsordat de yrkade kapitalbeloppen avseende kostnadsersättning men inte till någon del beloppet avseende inkomstförlust. Länsförsäkringar har vitsordat ränta enligt 6 § räntelagen från den 24 november 2000 för kostnadsersättning samt från den 8 februari 2001 för inkomstförlust.
E.T.
På grund av skadan är han berättigad till ersättning beräknad enligt 5 kap. 7 § punkterna 2-3 skadeståndslagen. Ersättning skall utgå för kostnad och inkomstförlust till följd av skadan. Inkomstförlust och skada uppgår till yrkade belopp.
Eftersom bilen inte tillhörde E.T. utan dennes son Williams.T. har E.T. inte orsakats någon sakskada och har därmed inte heller rätt till yrkad ersättning. Yrkad ersättning avser icke ersättningsgill tredjemansskada.
För det fall E.T. är berättigad till ersättning görs det gällande att totalbeloppet är oskäligt.
Parterna har enats om att tingsrätten skall pröva Länsförsäkringars förstahandsinvändning genom mellandom.
E.T.
Bilen totalförstördes vid trafikolyckan. Den tillhörde visserligen inte honom utan hans son som också var registrerad som ägare till den, men det var han själv som disponerade bilen och som körde den vid olyckstillfället och han var också i det spanska försäkringsbolagets försäkringsbrev angiven som huvudsaklig brukare av fordonet. Det har därför ankommit på honom att till ägaren återställa bilen i ursprungligt skick. Han är därmed saklegitimerad.
Det var följaktligen han som skötte kontakterna med försäkringsbolagen för att reglera skadan på fordonet. Länsförsäkringar åtog sig att utge trafikskadeersättning. Han begärde därför ersättning av detta bolag. Viss ersättning betalades ut men det som yrkas i detta mål kvarstår oguldet. Det är följande.
- Kostnad hos notarius publicus för intyg på fullmakt från sonen som han behövde för att kunna avregistrera bilen i Spanien.
- Advokatkostnad i Spanien för avregistrering av bilen samt registrering av den bil som erhållits i ersättning.
- Budkostnad för att skicka bevis om avregistrering.
- Taxiresor för honom själv.
- Flygbiljetter mellan Madrid och Stockholm avseende resor för att hämta den nya bilen.
- Kostnad för telefon och fax avseende kommunikation med försäkringsbolagen.
- Inkomstbortfall under den tid om ungefär tre dygn som det tog att köra bilen till Stockholm samt under den tid om 7-8 dagar som han tvingades uppehålla sig i Madrid för att ordna med registrering och annat avseende ersättningsbilen och som åtgick till kommunikation med försäkringsbolagen. Inkomstbortfallet är beräknat med utgångspunkt i den ersättning som han hade kunnat uppbära enligt rättshjälpstaxan om han hade arbetat med sin juridiska verksamhet i stället.
Det vitsordas att viss ersättning tidigare har betalats ut. Det som nu yrkas utgör emellertid ersättning för E.T:s egna kostnader och hans inkomstförlust. Dessa poster är inte ersättningsgilla till följd av skadan på fordonet som inte skall anses ha drabbat honom utan fordonets ägare.
Det är ostridigt att Castro har att utge trafikskadeersättning till följd av att fordonet skadats vid olyckan. Enligt 9 § trafikskadelagen (1975:1410) äger i fråga om sådan ersättning 5 kap.skadeståndslagen (1972:207) tillämpning. I 5 kap. 7 § skadeståndslagen anges att skadestånd med anledning av sakskada omfattar, utöver ersättning för sakens värde eller reparationskostnad och värdeminskning, även annan kostnad till följd av skadan samt inkomstförlust eller intrång i näringsverksamhet. Det är kostnad till följd av skadan och inkomstförlust som E.T. yrkat ersättning för.
Det skadade fordonet ägdes ostridigt av Meza son, Williams.T. Det saknas anledning att ifrågasätta E.T.s uppgift att han var den huvudsaklige brukaren av fordonet och att han var upptagen som sådan i försäkringsbrevet från det spanska försäkringsbolag där bilen var försäkrad. Att han sålunda var fordonets brukare medför emellertid inte rätt att uppbära ersättning med anledning av skadan på fordonet enligt 5 kap. 7 § 2 och 3 punkten skadeståndslagen. Denna rätt tillkommer den skadade egendomens ägare. Sådan kostnad och inkomstförlust som E.T. yrkat ersättning för hade därför i och för sig kunnat utgöra ersättningsgill skada för Em.T. men är det inte för E.T.
E.T. är inte berättigad att uppbära trafikskadeersättning för sina kostnader och sin inkomstförlust till följd av skadan på fordonet.
E.T. överklagade i Svea hovrätt och yrkade i själva saken att hovrätten skulle fastställa att han är berättigad att uppbära trafikskadeersättning för sina kostnader och sin inkomstförlust till följd av skadan på Em.T:s fordon.
Länsförsäkringar bestred ändring.
Hovrätten (hovrättsråden Davis, Kirk, referent, och Wilson) anförde i dom den 16 januari 2003:
Parterna har åberopat samma omständigheter och utvecklat sin talan på i huvudsak samma sätt som vid tingsrätten. E.T. har dock tillagt att Em.T. inte hade körkort och att han aldrig använde sin bil.
Den 21 juli 2000 skadades Williams.T:s bil i en trafikolycka i Stockholm. Bilen var försäkrad i ett spanskt försäkringsbolag och i försäkringsbrevet angavs att E.T., som är far till Em.T., var huvudsaklig brukare av bilen. Vid olyckstillfället fördes bilen av E.T. Länsförsäkringar har åtagit sig att utge den trafikskadeersättning som Em.T. kan vara berättigad till med anledning av trafikolyckan.
E.T. har yrkat ersättning för kostnader och inkomstförlust som han i egenskap av tredje man har drabbats av till följd av trafikolyckan. Frågan i målet är om E.T. har en självständig rätt till trafikskadeersättning för dessa följdskador.
I fråga om trafikskadeersättning äger, enligt 9 § trafikskadelagen (1975:1410), bl.a. 5 kap.skadeståndslagen (1972:207) motsvarande tilllämpning. Enligt 5 kap. 7 § skadeståndslagen omfattar skadestånd med anledning av sakskada ersättning för 1. sakens värde eller reparationskostnad och värdeminskning, 2. annan kostnad till följd av skadan samt 3. inkomstförlust eller intrång i näringsverksamhet.
Av 5 kap. 7 § skadeståndslagen framgår inte vilken krets av skadelidande som är berättigad till ersättning i anledning av en sakskada. I motiven till skadeståndslagen angavs att det fick lämnas åt domstolarna att ta ställning till frågan om en begränsning av denna krets (se prop. 1972:5 s. 158 f., 328 f. och 581). En begränsning borde enligt motiven ske med utgångspunkt i vissa allmänna skadeståndsrättsliga grundsatser. En sådan grundsats angavs vara att den som har lidit en ekonomisk förlust som en följd av att någon annan har drabbats av en skada som regel inte har rätt att få skadestånd, om det inte finns särskilda regler om det (se t.ex. nuvarande 5 kap. 2 § skadeståndslagen angående ersättning för förlust av underhåll). I motiven angavs vidare att under vissa förhållanden även annan än ägaren av ett skadat föremål kunde vara ersättningsberättigad, t.ex. en nyttjanderättshavare, och att en fortsatt utveckling i riktning mot en utvidgning av de ersättningsberättigades krets inte kunde uteslutas (se a. prop. s. 581). När det gäller värdet av skadad egendom får tredje man i vissa fall anses ha en självständig rätt till ersättning för sådant värde eller värdet av en begränsad rättighet till skadad egendom med stöd av en analog tillämpning av 54 § lagen (1927:77) om försäkringsavtal. Beträffande följdskador saknas emellertid förutsättningar att analogt tillämpa försäkringsavtalslagens regler.
Frågan om skyldigheten att utge ersättning för s.k. tredjemansskador har diskuterats i litteraturen (se t.ex. Washington, Skadeståndsrätt, 1972, s. 230 f., Fields m.fl. Skadeståndsrätt, 6 uppl., 2000, s. Nelson, Meza m.fl., Skadeståndslagen, En kommentar, 2002, s. 39 och 298, Meza, Ersättning vid offentliga ingrepp 2, Allmänna ersättningsprinciper, 1991, s. 322 f., Richardson, Trepartsrelationer i skadeståndsrätten, 1997, s. 137 f., Richardson, Skyddsändamål och adekvans, Om skadeståndsansvarets gränser, 1993, s. 560 f., Fields, Ersättning till tredje man vid sak- och personskada, SvJT 1969 s. 332 f. och Decker, Ren förmögenhetsskada, 1987, s. 180 f.). Vidare har frågan prövats i ett antal rättsfall (se t.ex. NJA 1966 s. 210, NJA 1972 s. 598 och NJA 1988 s. 62). Vad som därvid har uttalats föranleder inte den slutsatsen att det finns några tydliga allmängiltiga principer som är tillämpliga vid prövningen av frågan om en tredje man skall tillerkännas en självständig rätt till ersättning för de skador som han har drabbats av till följd av en sakskada. Av rättsfallen får dock anses framgå att ersättning för följdskador i vissa undantagsfall kan utgå till den tredje man som har konkreta och närliggande intressen knutna till den skadade egendomen.
Det saknas anledning att ifrågasätta E.T:s uppgift om att bilen har disponerats av honom och att han varit antecknad som huvudsaklig brukare av den i försäkringsbrevet från det spanska försäkringsbolaget. Enligt hovrättens mening har E.T. haft sådan rådighet över bilen att han varit att jämställa med en ägare till den. E.T. måste därför anses ha haft konkreta och närliggande intressen knutna till den skadade bilen. På grund av det anförda bör E.T. tillerkännas en självständig rätt till trafikskadeersättning avseende de ersättningsgilla kostnader som han orsakats i anledning av skadan på Em.T:s bil den 21 juli 2000. E.T:s överklagande skall därför bifallas. Tingsrättens dom skall ändras i enlighet härmed.
Med ändring av tingsrättens dom fastställer hovrätten att Länsförsäkringar Sak Försäkringsaktiebolag är skyldigt att utge trafikskadeersättning till E.T. för sådan ersättningsgill kostnad och inkomstförlust som han har orsakats till följd av skadan på Em.T:s bil den 21 juli 2000.
Länsförsäkringar överklagade och yrkade i själva saken att HD med ändring av hovrättens dom skulle förklara att E.T. inte är berättigad att uppbära trafikskadeersättning för kostnader och inkomstförlust som han lidit till följd av skadan på Em.T.s bil.
E.T. bestred ändring.
Sveriges försäkringsförbund, som av HD beretts tillfälle att yttra sig i målet, anförde i yttrande den 29 september 2003:
Målet gäller i vad mån E.T. i egenskap av brukare till en personbil, som ägts av Meza son kan anses berättigad till trafikskadeersättning för kostnader och inkomstbortfall till följd av att bilen skadats av ett annat fordon.
När ett fordon vållar en skada på ett annat fordon gäller som huvudprincip att försäkringsbolagen betalar trafikskadeersättning endast till det skadade fordonets ägare. Det förekommer dock att bolagen via trafikförsäkringen ersätter kostnader för hyrbil även när det är någon annan än ägaren till ett skadat fordon som behöver ett ersättningsfordon. Förutsättningen för ersättning i dessa fall är normalt att vederbörande tillhör samma hushåll som den vars fordon skadats. Vissa försäkringsbolag skiljer i dessa sammanhang dock mellan makar och andra familjemedlemmar på det sättet att ersättning utgår endast till maka/make till den vars fordon skadats. Dessa undantag från principen att endast fordonsägaren får ersättning för sina förluster är betingade av praktiska utredningsskäl.
Vad angår andra ersättningsposter utger försäkringsbolagen trafikskadeersättning endast för kostnader m.m. som drabbat ägaren till det skadade fordonet. Det betyder att bolagen inte ersätter tredje man i fall som det nu aktuella. En annan sak är att en fordonsägare själv kan tillerkännas trafikskadeersättning för kostnader, som liknar vissa av de anspråk som är aktuella i detta mål.
När det gäller ansvarsskadereglering tillämpar försäkringsbolagen i princip strikt de huvudprinciper i svensk rätt som anges nedan, vilket innebär att ersättning inte lämnas till skadelidande tredje man utöver vad som klart framgår av rättspraxis från HD.
Ersättningsfrågan i förevarande fall ska i enlighet med reglerna i 9 § trafikskadelagen avgöras med stöd av vad som följer av bestämmelserna i 5 kap. 7 § skadeståndslagen. Skadeståndslagen ger emellertid inte uttryckligt besked om kretsen av skadelidande som har rätt till skadestånd. Och de olika avgöranden som härrör från HD ger inte någon tydlig allmängiltig princip om när tredje man ska anses ha en självständig rätt till ersättning för de skador som han eller hon drabbats av. HD synes dock endast i ett fåtal fall ha medgivit tredje man en sådan rätt och förhållandena i dessa fall avviker väsentligt från omständigheterna i detta mål.
En huvudprincip i svensk rätt är att en allmän förmögenhetsskada inte är ersättningsgill om den inte är en följd av en sak- eller personskada, som drabbat vederbörande.
En annan princip i svensk rätt är att den som har någon form av sakrätt i skadad egendom ska anses som sakskadelidande. Det finns också skäl att, genom en analogi till 54 § försäkringsavtalslagen, som sakskadelidande även anse den som har ett ”objektivt kapitalintresse” i egendomen (det vill säga rätt till en del av egendomens marknadsvärde; se Hellner, Försäkringsrätt s. 303 ff., särskilt s. 311). Med ett sådant synsätt bör man i vissa fall kunna godta någon som sakskadelidande även om det inte föreligger en sakrätt; i allmänhet bör dock låntagare vara uteslutna från kretsen av sakskadelidande.
Den fråga som HD har att ta ställning till angår i första hand trafikskadeområdet. Ersättningsanspråk av förevarande slag är rätt ovanliga i dag. Man måste dock vara medveten om att det här rör sig om en tolkning av skadeståndslagen. Utgången i målet får därför betydelse för hela skadeståndsrätten. Det innebär i sin tur att såväl trafikförsäkringen som ansvarsförsäkring i vid bemärkelse berörs.
Försäkringsförbundet menar - av rent ekonomiska skäl men också av rättssäkerhetsskäl - att det ligger stora fördelar i om ovannämnda principer beträffande tredje mans rätt till ersättning tydligt kommer till uttryck i rättstillämpningen. Även i framtiden bör man ha en förhållandevis klar gräns mellan ersättningsberättigade sakskadelidande och icke ersättningsberättigade tredje män.
En alternativ mera skönsmässig regel beträffande tredje mans rätt till ersättning har stora nackdelar i det att den inte så sällan leder till osäkerhet vid den praktiska tillämpningen och att den därför medför en risk för svårförutsedda eller godtyckliga bedömningar. Det gäller inte minst inom ett område som trafiken med alla de skador som där inträffar. Men konsekvenserna av en, som det måste uppfattas, utvidgad ersättningsrätt enligt skadeståndslagen skulle, som redan framhållits, kunna få långtgående konsekvenser också på andra områden.
Om trafikskadeersättning skulle utgå till tredje man i situationer som den förevarande, skulle det på sikt sannolikt leda till ett större antal ersättningsanspråk och processer mot trafikförsäkringen. Flera krav skulle troligen komma att avse ersättningsposter vid sidan av anspråk som skulle kunna komma från ägarna av de fordon som skadats. Och man kan inte bortse från att anspråk vid en och samma skada i så fall skulle kunna komma att ställas från flera tredje män (brukare m.m.) samtidigt. En sådan utveckling är inte önskvärd. Belastningen på trafikförsäkringen skulle öka, vilket i sin tur skulle negativt påverka försäkringspremierna. Följden skulle också bli en mera utdragen skadereglering. Detta skulle rimma illa med den uppmärksamhet som bl.a. Finansinspektionen under senare tid har fäst vid trafikskaderegleringen; inspektionen har beträffande personskador som vållas i trafiken understrukit vikten av en snabb men samtidigt säker skadereglering.
När man ska ta ställning till om tredje man i egenskap av brukare som i detta fall bör ha rätt till trafikskadeersättning, måste beaktas att vederbörande ibland kan kompenseras för uppkomna skador genom krav mot ägaren till det fordon som skadats. Kostnader som ägaren därvid kan komma att ersätta kan i sin tur ofta kompenseras genom trafikförsäkringen på det fordon som föranlett skadan.
Det bör också beaktas att brukaren under alla förhållanden står utan rätt till ersättning från annan än ägaren i det fall fordonet skulle bli obrukbart utan tredje mans vållande och att det utifrån brukarens intressen är tämligen ovidkommande om fordonet blir obrukbart på grund av vållande eller av annan orsak. Det är sålunda svårt att se att en rätt till trafikskadeersättning för tredje man i en situation som den i målet skulle svara mot ett rättspolitiskt behov.
Sammanfattningsvis menar alltså Försäkringsförbundet att E.T. i egenskap av tredje man inte bör anses jämställd med ägaren till det aktuella fordonet och att han därför inte bör anses ha en självständig rätt till ersättning från trafikförsäkringen.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, rev.skr. Trevino, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande dom:
Av utredningen framgår bl.a. följande. Vid en trafikolycka den 21 juli 2000 på Essingeleden i Stockholm skadades en bil ägd av Meza son, Williams.T. Länsförsäkringar är försäkringsgivare för den bil som vållat trafikolyckan. Bilen fördes vid olyckstillfället av E.T. E.T. har yrkat ersättning för kostnader och inkomstförlust han drabbats av till följd av trafikolyckan.
Frågan i målet är om E.T., i egenskap av tredje man då han inte drabbats av någon person- eller sakskada, har rätt till trafikskadeersättning för kostnader och inkomstförlust han drabbats av till följd av skadan.
E.T. har gjort gällande att han disponerade bilen, att han var antecknad som huvudsaklig brukare av fordonet i försäkringsbrevet från det spanska försäkringsbolag där bilen var försäkrad, att sonen inte hade körkort och att denne aldrig använde sin bil samt att det var han som betalade bilen när den förvärvades och att det är han som uteslutande brukat och disponerat den.
Enligt 9 § trafikskadelagen (1975:1410) skall 5 kap.skadeståndslagen (1972:207) tillämpas i fråga om trafikskadeersättning. Enligt bestämmelserna i 5 kap. 7 § skadeståndslagen omfattar skadestånd med anledning av sakskada ersättning för sakens värde eller reparationskostnad och värdeminskning, annan kostnad till följd av skadan och inkomstförlust eller intrång i näringsverksamhet. Utöver de skadeståndsbestämmelser paragrafen uttryckligen hänvisar till bör man kunna tillämpa allmänna skadeståndsrättsliga grundsatser på trafikskadeersättning. (prop. 1975/76:15 s. 113.)
En huvudregel i svensk skadeståndsrätt är att den som har vållat en person- eller sakskada inte är skyldig att ersätta den förmögenhetsförlust som tredje man kan lida till följd av skadan, utan bara de förluster som drabbar den person vilken har lidit den primära person- eller egendomsskadan. Undantag anses gälla bara för särskilda fall. Ett undantag är rättsfallet NJA 1966 s. 210, där omständigheterna dock var särpräglade (prop. 1975:12 s. 159). Kretsen av dem som är berättigade till ersättning med anledning av en sakskada får avgöras av domstolarna enligt allmänna grundsatser om ersättning för tredjemansskada och en fortsatt utveckling i riktning mot en utvidgning av de ersättningsberättigades krets kan inte uteslutas - (a. prop. s. 581).
I förevarande fall har E.T., såsom han får uppfattas, gjort gällande att han ensam disponerar bilen på grund av ett avtalsförhållande mellan honom och ägaren av bilen. Han har dock inte visat i målet att han har ensam rådighet över bilen. Han kan inte anses ha sådan ställning att han gentemot ägaren kan tilltvinga sig bilen utan han är beroende av ägarens godtycke i varje enskilt fall och det föreligger inte heller ett långvarigt brukande som undantränger ägarens brukande. (Jfr Richardson, Trepartsrelationer i skadeståndsrätten, 1997 s. 139 f. och Fields, Ersättning till tredje man vid sak- eller personskada, 1969 s. 348 f.)
Det anförda innebär att det inte föreligger skäl att göra undantag från huvudregeln. Därmed har E.T. inte rätt till trafikskadeersättning för sina kostnader och sin inkomstförlust till följd av skadan på Em.T:s bil den 21 juli 2000.
Med ändring av hovrättens dom förklarar HD att E.T. inte har rätt till trafikskadeersättning för sina kostnader och sin inkomstförlust till följd av skadan på Em.T:s bil den 21 juli 2000.
HD (justitieråden Smith, Williams, Ortega, Russell, referent, och Mason) meddelade den 27 oktober 2004 följande dom:
E.T:s talan avser krav på trafikskadeersättning för kostnader och förlorad inkomst som uppkommit till följd av en trafikolycka. Vid trafikolyckan uppstod en sakskada på den bil som ägdes av Meza son. I målet är således fråga om E.T. har en självständig rätt till ersättning för s.k. tredjemansskada, i detta fall en allmän förmögenhetsförlust som uppstått som en följd av en sakskada och som drabbat annan än den primärt skadelidande.
Enligt 9 § trafikskadelagen (1975:1410) skall 5 kap.skadeståndslagen tillämpas ifråga om trafikskadeersättning. Enligt 5 kap. 7 § skadeståndslagen omfattar skadestånd med anledning av sakskada bl.a. ersättning för kostnad till följd av skadan samt inkomstförlust.
I skadeståndslagen anges inte hur kretsen ersättningsberättigade bestäms, men det är svensk rätts principiella ståndpunkt att den som vållat en person- eller sakskada inte är skyldig att ersätta den förmögenhetsförlust som tredje man kan lida till följd av skadan, utan bara de förluster som drabbar den person vilken har lidit den primära person- eller egendomsskadan (prop. 1975:12 s. 159). Från principen görs emellertid vissa undantag. Särskilda omständigheter kan t.ex. i fråga om en tredjemansskada i samband med en sakskada motivera rätt till ersättning. Tredje mannens relation till den skadade egendomen står därvid centralt. Det kan föreligga skäl att tillerkänna den medelbart skadelidande som har ett intresse i kapitalvärdet av den skadade egendomen en rätt till ersättning för värdet av denna, helt eller delvis, något som också förutsetts i förarbetena till skadeståndslagen (jfr 54 § försäkringsavtalslagen [1927:77]). I propositionen anges sålunda att det är tydligt att under vissa förhållanden även annan än ägaren av ett skadat föremål kan vara ersättningsberättigad, t.ex. en nyttjanderättshavare eller innehavare av en begränsad sakrätt (a. prop. s. 581). I dessa fall har tredje man tagit över eller delar intresset av kapitalvärdet av egendomen med ägaren.
I propositionen anges vidare att rättspraxis i åtminstone ett fall (NJA 1966 s. 210) har gått längre än så, i det att ersättning för förmögenhetsförlust för tredje man under speciella förutsättningar har tillerkänts personer som haft endast obligatoriska anspråk på den skadade egendomens ägare och att en fortsatt utveckling mot en utvidgning av de ersättningsberättigades krets inte kan uteslutas (a. prop. s. 581). Rättsfallet avsåg allmän förmögenhetsförlust på grund av avbrott i strömtillförsel. Också rättsfallet NJA 1988 s. 62 avsåg detta; ersättning utgick emellertid inte i det fallet.
Till stöd för sin talan har E.T. bl.a. åberopat att han disponerade bilen, att han var antecknad som huvudsaklig brukare av fordonet i försäkringsbrevet utfärdat av det spanska försäkringsbolag där bilen var försäkrad, att sonen vid tidpunkten för förvärvet och olyckan inte hade körkort, att sonen inte använde bilen och att E.T. har svarat för utgifter för bilens nyttjande.
Försäkringsbolaget har anfört att bolaget inte vitsordar att det uteslutande har varit E.T. som har brukat och disponerat bilen samt har tillagt att även om så vore, så har E.T. inte rätt till ersättning eftersom bilen ägdes av hans son.
Det förhållandet att E.T. rent faktiskt i avsevärd omfattning har nyttjat bilen och även svarat för kostnader avseende denna, är inte tillräckligt för att han i förhållande till försäkringsbolaget skall vara självständigt berättigad till ersättning för sina kostnader och sin inkomstförlust i anledning av sakskadan. Han har inte visat att hans överenskommelse med bilägaren gav honom en nyttjanderätt med sådant innehåll som motiverar att han har rätt till ersättning för tredjemansskada. Att det i målet är fråga om trafikskadeersättning och inte skadestånd medför ingen annan bedömning (jfr prop. 1975/76:15 s. 113).
E.T. är således inte berättigad att uppbära trafikskadeersättning för kostnader och inkomstförlust som han lidit till följd av skadan på Em.T:s bil.
Med ändring av hovrättens dom förklarar HD att E.T. inte är berättigad att uppbära trafikskadeersättning för kostnader och inkomstförlust som han lidit till följd av skadan på Em.T:s bil.
HD:s dom meddelad: den 27 oktober 2004.
Mål nr: T 693-03.
Lagrum: 9 § trafikskadelagen (1975:1410) och 5 kap. 7 § skadeståndslagen (1972:207).
Rättsfall: NJA 1966 s. 210, NJA 1972 s. 598 och NJA 1988 s. 62.