Den som är god man (I) eller förvaltare (II) är bara under vissa förutsättningar behörig att ansöka om äktenskapsskillnad för den enskildes räkning, när denne inte själv kan uttrycka sin mening.
B.L. och Johnson var gifta sedan år 1982. B.L., som hade drabbats av en demenssjukdom, flyttade år 1983 till ett äldreboende. Hennes son från ett tidigare förhållande A.J. förordnades till god man att bevaka hennes rätt och förvalta hennes egendom.
B.L. väckte genom den gode mannen talan mot Johnson vid Gävle tingsrätt och yrkade att tingsrätten skulle döma till äktenskapsskillnad mellan makarna.
Tingsrätten avvisade ansökningen med hänvisning till att A.J. inte var behörig att företräda B.L. i detta hänseende och att hon inte själv kunde lämna samtycke till ansökningen. Efter överklagande av A.J. undanröjde Hovrätten för Nedre Norrland i beslut den 18 april 2019 tingsrättens beslut och återförvisade målet till tingsrätten. Enligt hovrätten var A.J. behörig att föra B.L:s talan om äktenskapsskillnad.
Sedan målet återupptagits anförde tingsrätten (rådmannen Gutierrez) i dom den 18 juni 2019 följande.
Enligt 5 kap. 4 § ÄktB har var och en av makarna rätt till äktenskapsskillnad utan föregående betänketid om makarna levt åtskilda sedan minst två år. A.J. har lämnat in ett särlevnadsintyg till stöd för att parterna levt isär i minst två år. C.L. har bekräftat att parterna levt isär i minst två år. Tingsrätten bedömer att förutsättningar att döma till äktenskapsskillnad föreligger.
Tingsrätten dömer till äktenskapsskillnad mellan parterna.
C.L. överklagade i Hovrätten för Nedre Norrland och yrkade att domen på äktenskapsskillnad skulle upphävas.
B.L. motsatte sig genom gode mannen C.L:s yrkande.
Hovrätten (hovrättslagmannen Richardson och tf. hovrättsassessorn Adams) anförde i dom den 29 maj 2020 följande.
I målet har Johnson invänt att A.J. i egenskap av god man för B.L. inte har rätt att för hennes räkning väcka talan om äktenskapsskillnad. Även om denna fråga prövades av hovrätten i hovrättens beslut den 18 april 2019 finns det inte, mot bakgrund av att Johnson inte haft möjlighet att överklaga detta beslut, något hinder för hovrätten att på nytt pröva invändningen. Hovrätten gör i denna del följande bedömning.
B.L. kan pga. sin sjukdom inte uttrycka sin vilja och hon saknar processbehörighet. A.J. är förordnad att som god man för B.L. bevaka hennes rätt och förvalta hennes egendom.
Av 12 kap. 2 § första stycket FB följer att en god man, i enlighet med sitt förordnande, ska bevaka rätten för de personer som den företräder, förvalta deras tillgångar och sörja för deras person. Enligt lagändring som trädde i kraft den 1 juli 2017 lades det till ett nytt tredje stycke i bestämmelsen. Av detta stycke, 12 kap. 2 § tredje stycket FB, framgår att en god man eller en förvaltare inte är behörig att företräda den enskilde i frågor om att ingå äktenskap. Gode män och förvaltare får alltså inte företräda den enskilde i vissa frågor av utpräglat personlig karaktär. Däremot har inte behörigheten för en god man att ansöka om äktenskapsskillnad för sin huvudmans räkning undantagits. Av förarbetena till 12 kap. 2 § tredje stycket FB (se prop. 2016/17:30 s. 135) framgår att det med detta tillägg inte var avsett att göras någon ändring i sak i förhållande till vad som tidigare hade gällt. I tidigare praxis har också en god man under vissa förhållanden ansetts att inom ramen för förordnandet kunna föra sin huvudmans talan som kärande i ett mål om äktenskapsskillnad (se RH 2008:33). Alltså ger varken utformningen av lagtexten i 12 kap. 2 § FB, förarbetsuttalanden eller tidigare praxis stöd för uppfattningen att frågor om äktenskapsskillnad är av så utpräglat personlig karaktär att en god man är förhindrad att för sin huvudmans räkning ansöka om äktenskapsskillnad.
I detta fall omfattar A.J:s förordnande bl.a. att bevaka B.L:s rätt. A.J. är därmed behörig att för B.L:s räkning ansöka om äktenskapsskillnad. Det förhållandet att B.L. inte kan uttrycka en egen vilja i frågan och ha insikt i konsekvenserna av äktenskapsskillnaden ger inte anledning till någon annan bedömning.
Rätten till äktenskapsskillnad är ovillkorlig och hovrätten ansluter sig till tingsrättens bedömning i denna del. Tingsrättens dom ska alltså fastställas.
Hovrätten fastställer tingsrättens dom.
Hovrättsrådet Taylor var skiljaktig och anförde följande.
Jag anser i likhet med majoriteten att det inte föreligger hinder för hovrätten att pröva C.L:s invändning om att den gode mannen saknar behörighet att ansöka om äktenskapsskillnad för B.L.
Av HD:s avgörande NJA 1994 s. 61 och RH 2008:33 framgår att den gode mannen kan vara behörig att ansöka om äktenskapsskillnad för huvudma¬nnens räkning. Vad som ska krävas för att en god man ska vara behörig att ansöka om äktenskapsskillnad för huvudmannens räkning i ett fall då huvudmannen inte kan avge sin inställning till om denne anser att äktenskapet ska upplösas är inte prövat av HD.
I Svea hovrätts avgörande den 30 mars 2009 i mål T 5708-08 uppkom fråga om en 92-årig man kunde företrädas av en för honom förordnad god man i mål angående äktenskapsskillnad. Hovrätten konstaterade att mannen numera inte hade någon rättshandlingsförmåga och att han därför fick anses sakna förmåga att i nuläget uttrycka en egen mening rörande skilsmässa. Hovrätten fann dock att utredningen i målet visat att mannen tidigare klart manifesterat sin vilja att skiljas, varför den gode mannen ansågs behörig att företräda huvudmannen i målet om äktenskapsskillnad.
Av den medicinska utredningen framgår att B.L. sedan flera år tillbaka är gravt dement, bor på ett demensboende och inte kan sörja för sin person, förvalta sin egendom eller bevaka sin rätt. Av utredningen framgår vidare att B.L. sedan ett antal år saknar förmåga att uttrycka sin egen mening rörande skilsmässa från sin make, C.L. Av ovan nämnda avgörande följer att den gode mannen även i denna situation skulle kunna vara behörig att företräda B.L. i mål om äktenskapsskillnad.
A.J., som är son till B.L. och har varit god man för henne sedan år 2015, har uppgett bl.a. följande. B.L. har aldrig nämnt för honom att hon ville skiljas men har år 2011 eller 2012 nämnt att hon ville bort från Flores där hon och Johnson bodde. Utan att ha förstått innebörden av detta uttalande har A.J. senare förstått att B.L. inte klarade av att genomföra detta eftersom hon redan vid den tiden led av en demenssjukdom. Av kontoutdrag från år 2013 och 2014 framgår att det gjorts ett flertal uttag från B.L:s konto utan att hon på något sätt varit delaktig i inköpen eller uttagen eftersom hon bott på ett demensboende sedan år 2013.
C.L. har motsatt sig att äktenskapet upplöses och anfört bl.a följande. Det har inte på något sätt kommit till uttryck att en äktenskapsskillnad är förenlig med B.L:s vilja. Han får inte lov att bo på demensboendet men han hälsar på henne regelbundet. Det finns inte heller några ekonomiska motiv för att bevilja ansökan om äktenskapsskillnad eftersom han inte har insyn i B.L:s ekonomi sedan år 2015 då A.J. blev god man för B.L.
A.J:s uppgift om att B.L. någon gång under 2011 eller 2012 uttalat att hon ville bort från Flores där hon och Johnson bodde ger enligt min bedömning inte något tydligt stöd för att B.L. ville att äktenskapet med Johnson skulle upplösas. Det har inte heller i övrigt framkommit något som talar för att B.L. gett uttryck för en vilja att skiljas från C.L. Det är således inte visat att B.L. tidigare manifesterat en vilja att skiljas. Vid nu angivna förhållanden och då det inte heller framkommit att Johnson tillgodogör sig B.L:s ekonomiska medel eller att det på annat sätt är skadligt eller medför betydande olägenhet för B.L. om äktenskapet består, är det inte visat att den gode mannen var behörig att föra B.L:s talan i mål om äktenskapsskillnad. Tingsrättens dom ska därför upphävas. ( Jämför Svea hovrätts dom den 30 mars 2009 i mål T 5708-08.)
C.L. överklagade hovrättens dom och yrkade i första hand att HD skulle ogilla B.L:s yrkande om äktenskapsskillnad. I andra hand yrkade han att HD skulle undanröja tingsrättens och hovrättens domar samt avvisa B.L:s talan.
B.L. motsatte sig att hovrättens dom ändrades.
C.L. yrkade ersättning för sin rättegångskostnad i HD.
B.L. avled under målets handläggning i HD.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren White, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut.
I målet aktualiseras frågan om en god man har behörighet att ansöka om äktenskapsskillnad för den som den gode mannen företräder när den personen inte kan ge uttryck för någon mening.
Punkterna 2–5 motsvarar i huvudsak punkterna 1–3 i HD:s beslut.
Den rättsliga regleringen, m.m.
Äktenskap upplöses genom den ena makens död eller genom äktenskapsskillnad (1 kap. 5 § ÄktB).
En ansökan om äktenskapsskillnad kan göras av makarna gemensamt. Vill bara en av makarna att äktenskapet ska upplösas väcks talan genom stämning och den maken har rätt till äktenskapsskillnad endast efter betänketid, såvida makarna inte lever åtskilda sedan minst två år. Någon grund för upplösningen behöver inte anges och någon prövning av makarnas inbördes förhållanden ska inte göras. (Se 5 kap. 1, 2 och 4 §§ och 14 kap. 4 § ÄktB samt prop. 1973:32 s. 106 och 141.)
Tidpunkten för äktenskapets upplösning genom äktenskapsskillnad är när dom på äktenskapsskillnad vinner laga kraft (se 5 kap. 6 § ÄktB). Om den ena maken avlider under ett pågående mål om äktenskapsskillnad, anses äktenskapet ha upplösts genom makens död. Frågan om äktenskapsskillnad anses då ha förfallit. (Se NJA 1952 s. 312.)
God mans behörighet, m.m.
Av 11 kap. 4 § första stycket och 12 kap. 2 § första stycket FB följer att en god man kan förordnas för att bevaka rätten för huvudmannen, förvalta huvudmannens egendom och sörja för huvudmannens person. Att bevaka rätt innebär att den gode mannen företräder huvudmannen i angelägenheter av rättslig art, såsom att företräda denne inför domstolar och andra myndigheter. Att förvalta egendom innebär att den gode mannen har ett ansvar att sköta huvudmannens ekonomiska förvaltning. Att sörja för person tar sikte på den personliga intressebevakningen, som bland annat innebär att den gode mannen har ett ansvar att se till att huvudmannen i mån av behov får hjälp med boende, vård och stödinsatser. (Se prop. 1987/88:124 s. 146 f. och 187 f. samt NJA II 1924 s. 357 f.)
En rättshandling som en god man har företagit utanför sitt förordnande är inte bindande för den som förordnandet avser. En rättshandling som utan dennes samtycke företagits inom ramen för förordnandet är inte heller bindande för den som förordnandet avser, såvida inte denne på grund av sitt tillstånd varit ur stånd att ge uttryck för sin mening eller denna av annan orsak inte har kunnat inhämtas. (Se 11 kap. 5 § FB.)
Vissa begränsningar i den gode mannens behörighet regleras i 12 kap. 2 § tredje stycket FB. Enligt bestämmelsen är den gode mannen inte behörig att företräda den enskilde i frågor om att ingå äktenskap, bekräfta faderskap, upprätta testamente eller liknande frågor av utpräglat personlig karaktär. I förarbetena till bestämmelsen anges att bedömningen av om en fråga är av utpräglat personlig karaktär får göras med beaktande av vilken rättshandling det rör och hur regleringen av denna har utformats avseende utrymmet för annan än den enskilde att personligen vidta handlingen. I fråga om möjligheterna för en ställföreträdare att ansöka om äktenskapsskillnad för sin huvudmans räkning hänvisar förarbetena till underrättspraxis, i vilken det har bedömts att en ställföreträdare – god man eller förvaltare – kan föra sin huvudmans talan som kärande i ett mål om äktenskapsskillnad. (Se prop. 2016/17:30 s. 135.)
Den gode mannen ska omsorgsfullt fullgöra sina skyldigheter och alltid handla på det sätt som bäst gagnar den enskilde (12 kap. 3 § FB). Om det lämpligen kan ske, ska den gode mannen höra den enskilde samt den enskildes make eller sambo i viktiga frågor (12 kap. 7 § andra stycket). Den gode mannens behörighet att rättshandla för sin huvudmans räkning är emellertid inte i sig beroende av att rättshandlingen bäst gagnar den enskilde eller att den enskilde och dennes make eller sambo har hörts i en viktig fråga (se dock p. 10 ovan om verkan i vissa fall av att samtycke inte inhämtas från den enskilde). En god man som inte agerar i enlighet med dessa bestämmelser, kan däremot göra sig skyldig till missbruk eller försummelse vid utövandet av sitt uppdrag och på sådana grunder entledigas från uppdraget. (Se 11 kap. 20 § första stycket FB, NJA II 1924 s. 358 f. samt prop. 1993/94:251 s. 211 f. och 215 f.)
Av 11 kap. 21 § första stycket FB följer att en ansökan om entledigande av en god man får göras av den som ansökan avser, av hans eller hennes make eller sambo och närmaste släktingar eller av den gode mannen. Överförmyndaren får med stöd av 11 kap. 21 § andra stycket och 11 kap. 20 § första stycket FB också självmant ta upp frågor om entledigande. Överförmyndarens beslut i frågan får enligt 20 kap. 6 § FB överklagas till tingsrätten.
En god man har inte rätt att företräda den enskilde, om det uppstår en fråga om rättshandling eller rättegång mellan den enskilde å ena sidan och den gode mannen, hans eller hennes make eller sambo eller någon som han eller hon företräder å den andra sidan (se 12 kap. 8 § andra stycket FB). Överförmyndaren ska i ett sådant fall förordna en särskild god man för rättshandlingen eller rättegången, men om talan har väckts får rätten förordna en god man (se 11 kap. 2 § andra stycket FB).
Enligt 11 kap. 2 § tredje stycket FB ska överförmyndaren även i andra fall förordna en särskild god man för den som har god man, i angelägenheter där den enskilde har ett intresse som strider mot den gode mannens eller dennes makes eller sambos intresse. Överförmyndaren ska meddela ett sådant förordnande, om det begärs av den gode mannen eller den som denne i sådan egenskap företräder eller om det annars är lämpligt. En domstol kan dock inte förordna en god man enligt denna bestämmelse.
Utgångspunkten är att en god man som är förordnad att bevaka huvudmannens rätt är behörig att föra huvudmannens talan i domstol, om huvudmannen har lämnat sitt samtycke till det eller om huvudmannen på grund av sitt tillstånd är ur stånd att ge uttryck för sin mening eller denna av annan orsak inte kan inhämtas (se p. 9 och 10 ovan samt 11 kap. 5 § FB).
Frågan om äktenskapsskillnad är av personlig karaktär. Den rättsliga regleringen är emellertid utformad på ett sätt som ger utrymme för annan än den enskilde personligen att ansöka om äktenskapsskillnad. Till skillnad mot vad som gäller för ingående av äktenskap, kan frågan om äktenskapsskillnad därför inte anses höra till de frågor av utpräglat personlig karaktär som en god man aldrig är behörig att företräda den enskilde i. (Se p. 7 och 11 ovan, jfr även NJA 1994 s. 61 och Ali & Arias, Äktenskapsbalken, Jefferson version 4, 2020-09-02, kommentaren till 14 kap. under rubriken ”inledning”.)
Av det sagda följer att en god man som är förordnad att bevaka sin huvudmans rätt får anses vara behörig att ansöka om äktenskapsskillnad för huvudmannen, om huvudmannen har lämnat sitt samtycke till det eller denne på grund av sitt tillstånd är ur stånd att ge uttryck för sin mening eller denna av annan orsak inte kan inhämtas. Den gode mannens behörighet prövas av domstolen i äktenskapsskillnadsmålet (se 11 kap. 4 § RB).
En god mans behörighet i en så personlig och ingripande fråga som äktenskapsskillnad medför att det är av särskild vikt att åtgärden vidtas med försiktighet och att den enskilde inte fråntas sin rättshandlingsförmåga i vidare utsträckning än som är befogat i det enskilda fallet ( jfr ”Det oönskade förvaltarskapet” NJA 2018 s. 350 p. 14).
Den prövning av processbehörigheten som domstolen har att göra inom äktenskapsskillnadsmålet och den möjlighet att få den gode mannens åtgärd prövad inom ramen för ett ärende om entledigande av den gode mannen, medför att huvudmannen frånkänns processbehörighet endast när det är befogat och att det finns möjlighet till domstolsprövning av om den gode mannens handlande bäst gagnar huvudmannen. Lagstiftningen är väl förenlig med det skydd för en rättvis rättegång, familjeliv och ingående av äktenskap som gäller enligt artikel 6, 8 och 12 i europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna ( jfr Europadomstolens domar i målen A.-M.V. v. Finland, no. 53251/13, 23 Harrell 2017, och Delecolle v. France, no. 37646/13, 25 October 2018).
Eftersom B.L. avled innan en dom på äktenskapsskillnad vunnit laga kraft, är äktenskapet mellan henne och Johnson upplöst genom dödsfallet. Frågan om äktenskapsskillnad har därmed förfallit. Tingsrättens och hovrättens domar ska därför undanröjas och målet avskrivas från vidare handläggning.
Vid regleringen av rättegångskostnaderna har det emellertid betydelse hur målet skulle ha avgjorts i sak, om frågan om äktenskapsskillnad inte hade förfallit (se NJA 2007 s. 9). Trots att målet avskrivs ska det därför prövas hur målet skulle ha avgjorts vid en sakprövning.
Av utredningen i målet framgår att B.L. på grund av sin sjukdom var ur stånd att ge uttryck för någon mening. A.J. hade därför, i egenskap av god man med uppdrag att bevaka hennes rätt, behörighet att för hennes räkning ansöka om äktenskapsskillnad. Det fanns inte heller en sådan intressekonflikt som medför att A.J. enligt 12 kap. 8 § andra stycket FB saknade rätt att företräda B.L.
Det framgår också av utredningen att makarna levt åtskilda sedan minst två år och att B.L. därför hade rätt till äktenskapsskillnad. Det hade sålunda funnits förutsättningar att enligt 5 kap. 2 och 4 §§ ÄktB meddela dom på äktenskapsskillnad.
På grund av det anförda ska C.L:s yrkande om ersättning för rättegångskostnad i HD lämnas utan bifall.
HD undanröjer tingsrättens och hovrättens domar samt avskriver målet från vidare handläggning.
HD lämnar C.L:s yrkande om ersättning för rättegångskostnad utan bifall.
HD ( justitieråden Thompson, Lane och Mann) meddelade den 7 juli 2021 följande slutliga beslut.
B.L. och Johnson gifte sig 1982. Till följd av demenssjukdom flyttade B.L. 2013 från den gemensamma bostaden till ett särskilt boende. År 2015 förordnades hennes son från ett tidigare förhållande, A.J., att som god man bevaka hennes rätt och förvalta hennes egendom.
Genom sin gode man ansökte B.L. hos tingsrätten om äktenskapsskillnad. B.L. kunde på grund av sin sjukdom inte längre uttrycka någon egen vilja. C.L. motsatte sig ansökan och invände i huvudsak följande. Han och B.L. bodde inte längre tillsammans; orsaken var dock att han inte fick bo med henne på demensboendet. B.L. hade inte själv på något sätt gett uttryck för att hon ville skiljas och det har inte heller framkommit någon annan omständighet som motiverat att den gode mannen ska anses ha haft behörighet att ansöka om äktenskapsskillnad. Ansökan var inte i B.L:s intresse.
Tingsrätten biföll ansökan om äktenskapsskillnad. Hovrätten har fastställt tingsrättens dom.
Ett äktenskap upplöses genom den ena makens död eller genom äktenskapsskillnad (1 kap. 5 § och 5 kap. 6 § ÄktB). Eftersom B.L. avled innan en dom på äktenskapsskillnad vunnit laga kraft, är äktenskapet mellan henne och Johnson upplöst genom dödsfallet. Frågan om äktenskapsskillnad har därmed förfallit. Tingsrättens och hovrättens domar ska därför undanröjas och målet avskrivas från vidare handläggning.
Vid regleringen av rättegångskostnaderna har det emellertid betydelse hur målet skulle ha avgjorts, om frågan om äktenskapsskillnad inte hade förfallit ( jfr NJA 2007 s. 9). Trots att målet skrivs av ska det därför prövas hur målet då skulle ha avgjorts. Den prövningen rymmer en prejudikatfråga, nämligen om en god man har behörighet att ansöka om äktenskapsskillnad för den som den gode mannen företräder när den maken inte kan ge uttryck för någon mening.
Av 11 kap. 4 § första stycket och 12 kap. 2 § första stycket FB följer att en god man kan förordnas för en enskild, bland annat för att bevaka dennes rätt. Den gode mannen företräder då den enskilde i angelägenheter av rättslig art inom ramen för förordnandet och kan företräda denne inför domstolar och andra myndigheter.
En rättshandling som en god man har företagit utanför sitt förordnande är inte bindande för den som förordnandet avser. En rättshandling som utan dennes samtycke har företagits inom ramen för förordnandet är inte heller bindande såvida inte den som förordnandet avser på grund av sitt tillstånd varit ur stånd att ge uttryck för sin mening eller denna av annan orsak inte har kunnat inhämtas. (Se 11 kap. 5 §.)
Gode män är inte behöriga att företräda den enskilde i frågor om att ingå äktenskap, bekräfta faderskap, upprätta testamente eller liknande frågor av utpräglat personlig karaktär (se 12 kap. 2 § tredje stycket).
En god man ska omsorgsfullt fullgöra sina skyldigheter och alltid handla på det sätt som bäst gagnar den enskilde (se 12 kap. 3 §). Om det lämpligen kan ske, ska den gode mannen höra den enskilde samt den enskildes make eller sambo i viktiga frågor (se 12 kap. 7 § andra stycket).
Om en god man gör sig skyldig till missbruk eller försummelse vid utövandet av sitt uppdrag ska han eller hon entledigas från uppdraget (se 11 kap. 20 § första stycket).
En ansökan om äktenskapsskillnad kan göras av makarna gemensamt. Vill bara en av makarna att äktenskapet ska upplösas väcks talan genom en ansökan om stämning och den maken har rätt till äktenskapsskillnad endast efter betänketid, såvida makarna inte lever åtskilda sedan minst två år. (Se 5 kap. 1, 2 och 4 §§ samt 14 kap. 4 § ÄktB.)
Det finns inte någon bestämmelse som särskilt reglerar en god mans behörighet att ansöka om äktenskapsskillnad för den enskildes räkning när han eller hon inte själv kan uttrycka sin mening. Till skillnad från vad som gäller i fråga om ingående av äktenskap undantas inte frågor om upplösning av äktenskap uttryckligen från den gode mannens behörighet i 12 kap. 2 § tredje stycket FB.
Den uttryckliga behörighetsbegränsningen avseende frågor av utpräglat personlig karaktär för gode män – och förvaltare – tillkom i samband med att lagen (2017:310) om framtidsfullmakter infördes. Samma begränsning gäller för fullmaktshavare enligt den lagen. I förarbetena uttalades att bedömningen av om en fråga är av utpräglat personlig karaktär på samma sätt som tidigare får göras med beaktande av vilken rättshandling det rör och hur regleringen av denna har utformats avseende utrymmet för annan än den enskilde att personligen vidta handlingen (se prop. 2016/17:30 s. 135). Det anges inte vilka förhållanden som skulle kunna motivera att olika synsätt anläggs på den gode mannens behörighet vid ingående respektive upplösning av ett äktenskap.
I den juridiska litteraturen har beträffande förvaltare diskuterats hur långt behörigheten sträcker sig, när det gäller ansökan om äktenskapsskillnad för den enskildes räkning, och det har anförts att en obegränsad behörighet kan strida mot rätten att ingå äktenskap (se Williams och Roberts, Äktenskap, samboende och partnerskap, 6 uppl. 2018, s. 46 f. och Reilly, Edwards som andra genom ställföreträdare, 2015, s. 359 f., jfr Ali och Arias, Äktenskapsbalken, 4 uppl. 2020, s. 461). Det som sägs får anses ha relevans även beträffande gode män.
Det förhållandet att ingående av äktenskap är en fråga av utpräglat personlig karaktär talar för att en upplösning av ett äktenskap har samma karaktär. Äktenskapet rör inte bara makarnas rättsliga och ekonomiska förhållanden utan uppfattas av många också som ett uttryck för en personlig och varaktig samhörighet.
Detta talar för att en god mans behörighet inte bör omfatta rätten att ansöka om äktenskapsskillnad för den enskildes räkning när denne inte själv kan uttrycka sin mening.
Förhållandena i enskilda fall kan emellertid te sig mycket olika. Det har framförts farhågor om att resultatet kan bli otillfredsställande, om en make som saknar processbehörighet ställs utan möjlighet till äktenskapsskillnad ( jfr Agell och Murray, a.a. s. 47 samt Shaw, a.a. s. 360). Lagstiftningen får anses lämna utrymme för en mer nyanserad och inte helt kategorisk bedömning av behörigheten just vid en ansökan om äktenskapsskillnad. Ett sådant synsätt kan inte anses skapa någon allmän oklarhet om behörighetens omfattning i andra frågor. Någon bestående oklarhet uppstår inte heller, eftersom frågan om äktenskapsskillnad och därmed behörigheten avgörs av domstol.
Det finns sålunda situationer där en god man måste anses ha rätt att företräda en make i frågor om äktenskapsskillnad när maken inte själv kan agera för att få till stånd en upplösning av sitt äktenskap. Så är fallet när den maken har tagit initiativ till ett sådant förfarande, eller på annat liknande sätt visat sin vilja att skiljas, innan han eller hon förlorade möjligheten att ge uttryck för sin mening. Den gode mannen måste i sådana fall anses bevaka den makens rätt, i enlighet med den vilja som tidigare har kommit till uttryck.
Det finns också andra situationer när en rätt för den gode mannen att upplösa ett äktenskap för makens räkning måste anses föreligga. Det kan dock gälla endast i undantagsfall, framförallt där den andra maken använder äktenskapsrättsliga regler till skada för den make som har god man och på ett sätt som kan förhindras genom en äktenskapsskillnad.
Slutsatsen är alltså att en god man endast under vissa förutsättningar är behörig att ansöka om äktenskapsskillnad för makens räkning när maken inte själv kan uttrycka sin mening.
Det kan tilläggas att den gode mannen måste anses ha rätt att företräda maken om denne inte längre kan ge uttryck för sin mening när den andra maken har ansökt om äktenskapsskillnad och den make som har god man alltså har en motpartsställning.
Av utredningen i målet framgår att B.L. på grund av sin sjukdom inte hade förmåga att ge uttryck för sin mening vid tiden för ansökan om äktenskapsskillnad. Hon saknade således egen processbehörighet. Det har inte heller varit möjligt att inhämta hennes samtycke till ansökan.
A.J. var i den situationen endast under vissa förutsättningar behörig att som god man för B.L. ansöka om äktenskapsskillnad. Några sådana omständigheter har inte framkommit.
Vid den bedömningen har Johnson rätt till ersättning för sin rättegångskostnad i HD. Den yrkade ersättningen är skälig.
Det är dödsboet efter B.L. som ska svara för kostnaderna.
HD undanröjer tingsrättens och hovrättens domar och avskriver målet från vidare handläggning.
Dödsboet efter B.L. ska ersätta Johnson för hans rättegångskostnad i HD med 21 286 kr, avseende ombudsarvode, och ränta – – –.
Justitieråden Rodriguez och Coleman, referent, var skiljaktiga i fråga om rättegångskostnader och avslog C.L:s yrkande om ersättning för rättegångskostnad. De anförde.
Vi ställer oss bakom det som anges i beslutet till och med punkten 12. Vi menar att skälen därefter bör ha följande lydelse.
Förarbetena ger inte stöd för att lagstiftaren ansett att upplösning av äktenskap är en fråga av sådan utpräglat personlig karaktär att den faller utanför den gode mannens behörighet enligt 12 kap. 2 § tredje stycket FB ( jfr prop. 2016/17:30 s. 135 och SOU 2004:112 s. 451). I doktrinen har det uttalats att bestämmelsen inte torde ha den innebörden (se Ali och Arias, Äktenskapsbalken, 4 uppl. 2020, s. 461).
Ändamålsskäl talar också för att gode män, liksom förvaltare, i vart fall i vissa situationer bör ha behörighet att initiera en talan om äktenskapsskillnad. I annat fall skulle den som inte har egen processbehörighet sakna möjlighet att få till stånd en upplösning av äktenskapet även när det finns objektiva skäl för detta ( jfr Williams och Roberts, Äktenskap, samboende och partnerskap, 6 uppl. 2018, s. 47).
Slutsatsen är att frågor om äktenskapsskillnad får anses falla inom den behörighet som gode män har enligt 12 kap. 2 § FB när den enskilde själv saknar processbehörighet. Såsom lagreglerna är utformade saknas det stöd för att knyta behörigheten i aktuellt avseende till vad som i det enskilda fallet bedöms ligga i den enskildes intresse eller till vad den enskilde tidigare kan antas ha haft för uppfattning i frågan. Det finns heller inte stöd i gällande lagstiftning för att med hänvisning till omständigheter av sådant slag ogilla en talan om äktenskapsskillnad.
Av utredningen i målet framgår att B.L. på grund av sin sjukdom inte hade förmåga att uttrycka någon egen vilja vid tidpunkten för ansökan om äktenskapsskillnad. Hon saknade således egen processbehörighet. Det har därmed fallit inom A.J:s exklusiva behörighet som god man att för B.L:s räkning ansöka om äktenskapsskillnad. På grund av B.L:s tillstånd har det inte varit möjligt att inhämta hennes samtycke till ansökan. Det förelåg inte någon sådan intressekonflikt som medförde att A.J. enligt 12 kap. 8 § andra stycket FB saknade rätt att företräda B.L.
Det framgår också av utredningen att makarna hade levt åtskilda sedan minst två år och att B.L. därför hade rätt till äktenskapsskillnad. Det hade sålunda funnits förutsättningar att enligt 5 kap. 2 och 4 §§ ÄktB meddela dom på äktenskapsskillnad.
Vid den bedömningen ska C.L:s yrkande om ersättning för rättegångskostnader avslås.
C.G. och C.-G.G. var gifta sedan år 1967. C.G., som hade drabbats av en demenssjukdom, flyttade år 2013 till ett äldreboende. År 2015 anordnades förvaltarskap för henne och G.M. utsågs att som förvaltare bevaka hennes rätt och förvalta hennes egendom.
C.G. väckte genom förvaltaren talan mot C.-G.G. vid Nacka tingsrätt och yrkade att tingsrätten skulle döma till äktenskapsskillnad mellan makarna.
C.-G.G. bestred yrkandet och begärde i första hand att C.G:s talan skulle avvisas. Till grund för sitt avvisningsyrkande åberopade han att förvaltaren saknade behörighet att föra talan om äktenskapsskillnad. Han anförde bl.a. följande.
En förvaltare har ensam processbehörighet i vissa fall. Dessa fall förutsätter att huvudmannen själv initierat en talan om äktenskapsskillnad eller, föregående förvaltarskapet, givit till tydligt uttryck en önskan om att skiljas från sin make/maka. En förvaltare kan inte ansöka om äktenskapsskillnad utan att dessa förutsättningar föreligger. Att sådana förutsättningar skulle föreligga i förevarande mål har inte påståtts.
Tingsrätten (rådmannen Compton) avslog i beslut den 15 januari 2018 C.-G.G:s yrkande om att C.G:s talan skulle avvisas.
Som skäl för beslutet anförde tingsrätten följande.
C.G. är ställd under förvaltarskap. Det innebär att C.G. saknar rättshandlingsförmåga och därmed även processbehörighet. Frågan som tingsrätten nu har att ta ställning till är om den för C.G. förordnade förvaltaren G.M. har behörighet att ansöka om äktenskapsskillnad mellan C.G. och C.-G.G.
När det gäller frågan om ställföreträdare kan föra talan i äktenskapsmål anförde Utredningen om förmyndare, gode män och förvaltare i sitt slutbetänkande att en ställföreträdare inte bör kunna lämna samtycke för ena parten till vigsel, medan synsättet sannolikt blir ett annat, om fråga uppkommer om att upplösa äktenskapet. Ett förvaltarskap ger vidare den utsedde förvaltaren ensam processbehörighet, åtminstone i vissa fall (se SOU 2004:112 s. 366 och s. 451). En förvaltares rätt att föra huvudmannens talan torde heller inte vara begränsad på sådant sätt att viss processhandling, t.ex. väckande av talan om äktenskapsskillnad, skulle anses som så personlig att endast huvudmannen själv äger agera. Ställföreträdaren bör ha samma behörighet som maken själv skulle haft (se Ali och Arias, Äktenskapsbalken, 11 maj 2017, Zeteo, inledande kommentaren till 14 kap.).
Med hänsyn till vad som ovan anförts finner tingsrätten att G.M. har haft behörighet att väcka talan om äktenskapsskillnad. C.-G.G:s yrkande om avvisning av talan ska därför ogillas.
Tingsrätten meddelade beslut om betänketid.
Sedan C.-G.G. anmält missnöje över beslutet i avvisningsfrågan meddelade tingsrätten att beslutet fick överklagas endast i samband med överklagande av dom eller slutligt beslut i målet.
Tingsrätten (tingsfiskalen Huynh) anförde i dom den 11 januari 2019 följande.
Enligt 5 kap. 2 § ÄktB har en make rätt till äktenskapsskillnad efter betänketid. Sedan betänketid löpt föreligger i enlighet med 5 kap. 3 § samma balk en ovillkorlig rätt till äktenskapsskillnad och domstolsprövningen blir därmed normalt av formell natur. Enbart ett bestridande därför att den bestridande parten inte vill skiljas leder normalt inte till prövning av några subjektiva förutsättningar för äktenskapsskillnad.
C.-G.G. har gjort gällande bl.a. att förvaltaren saknar processbehörighet att för C.G:s räkning ansöka om äktenskapsskillnad, att äktenskapsskillnad förutsätter att sökanden har vilja att skilja sig och insikt om konsekvenserna av äktenskapsskillnad, att förvaltaren i första hand borde ha ansökt om någon annan åtgärd än äktenskapsskillnad (såsom att väcka talan med stöd av åberopad redovisningsplikt i förening med säkerhetsåtgärd eller yrkande om edition, eller påkalla bodelning under pågående äktenskap) samt att en dom på äktenskapsskillnad vore uppenbart oskäligt och skulle strida mot såväl C.G:s som C.-G.G:s rätt enligt artiklarna 6 och 12 i Europakonventionen att gifta sig och förbli gifta.
Tingsrätten har redan tagit ställning till frågan om förvaltarens processbehörighet genom beslutet den 15 januari 2018. C.-G.G:s på nytt framförda yrkande om att C.G:s talan med hänsyn till detta ska avvisas ska, av samma skäl som anförts i tingsrättens beslut den 15 januari 2018, avslås.
Tingsrätten anser dock att C.-G.G:s ifrågasättande av C.G:s verkliga vilja att skilja sig kan prövas som en del av saken i målet liksom övriga förutsättningar för att döma till äktenskapsskillnad (se NJA 2003 s. 407).
Tingsrätten gör följande bedömning.
Det är ostridigt i målet att C.G. pga. sin sjukdom inte kan uttrycka sin vilja. Som tingsrätten har angett i beslutet den 15 januari 2018 saknar hon rättshandlingsförmåga. I äktenskapsmål anses rättshandlingsförmåga innebära tillräcklig omdömesförmåga för att kunna förstå innebörden av de processuella handlingar som företas samt ett erkännande eller vitsordande av ett faktum. I och med avsaknaden av rättshandlingsförmåga saknar hon även processbehörighet, och hennes förvaltare har ensam processbehörighet. I doktrinen har anförts att förvaltarens rätt att föra huvudmannens talan inte torde vara begränsad på sådant sätt att viss processhandling – t.ex. väckande av talan om äktenskapsskillnad – eller viss fråga skulle anses som så personlig att endast huvudmannen själv ägde agera (se Ali, Giftermål och skilsmässa, 1974, s. 144 f.). Ställföreträdaren torde äga samma behörighet som maken själv skulle ha haft (se Ali och Arias, Äktenskapsbalken, [1 januari 2017, Zeteo], inledande kommentaren till 14 kap.). HD har vidare slagit fast att, i mål där huvudmannen saknat förmåga att uttrycka en egen mening i frågan, dennes ställföreträdare får anses ha behörighet att för huvudmannens räkning i målet ge uttryck åt viss uppfattning i personlig angelägenhet (se NJA 1994 s. 61, där fråga var om god man och inte förvaltare). Mot bakgrund av detta finner tingsrätten att äktenskapsskillnad inte förutsätter att sökanden kan uttrycka en vilja att skilja sig och ha insikt om konsekvenserna av äktenskapsskillnad. I en situation där maken saknar rättshandlingsförmåga – som i det förevarande målet – måste det däremot för den maken förordnas en god man eller förvaltare som för makens talan i äktenskapsmålet. I det förevarande målet är det den redan tidigare förordnade förvaltaren som har anhängiggjort målet.
Som anförts ovan har en make, om de objektiva förutsättningarna uppfyllts, en ovillkorlig rätt att skilja sig. En make behöver alltså inte redovisa sina motiv för upplösning av äktenskapet, utan dennes önskan om äktenskapsskillnad ska respekteras. Domstolen ska heller inte befatta sig med frågan hur makarna förhållit sig till varandra under äktenskapet (se Tottie och Teleman, a.a., kommentaren till 5 kap. 2 §).
C.G. har genom sin förvaltare ansökt om äktenskapsskillnad och efter att betänketid löpt, begärt fullföljd av äktenskapsskillnaden. Tingsrätten finner att fullföljd har begärts i rätt tid.
Förvaltaren har agerat med stöd av samma behörighet som C.G. själv skulle ha haft, om hon hade haft rättslig handlingsförmåga. C.-G.G. har dock anfört att förvaltaren genom sina åtgärder, med beaktande av de av C.-G.G. uppgivna motiven för skilsmässan, överskridit sin befogenhet och behörighet som förvaltare. Även om rätten att skilja sig är ovillkorlig och någon redovisning av motiven för skilsmässan inte behöver ske, har detta i det aktuella målet viss betydelse för tingsrättens bedömning av frågan om förutsättningarna för äktenskapsskillnad inte skulle vara uppfyllda därför att förvaltaren skulle ha företagit en rättshandling utanför sitt förordnande, som huvudmannen inte är bunden av enligt 11 kap. 11 § FB. Förvaltaren har uppgett att ansökan om äktenskapsskillnad föranleddes av en sammanvägd bild från hans sida, där C.G:s ekonomi var en stark faktor. Förvaltaren har vidare uppgett att hans intryck var att C.G. befann sig i en utsatt situation genom sin sjukdom och att det fanns risk för att personer utnyttjade henne ekonomiskt. Tingsrätten anser att förvaltarens processuella åtgärder ryms inom ramen för hans förordnande. Vad som har framkommit i målet ger inte stöd för påståendet om att förvaltaren skulle ha överskridit sin behörighet. Det har inte heller framkommit något som tyder på att han skulle ha överskridit sin befogenhet.
Rätten till äktenskapsskillnad är inte villkorad av att andra, mindre ingripande åtgärder, dessförinnan måste ha vidtagits eller ens övervägts. Risken att förhastade åtgärder vidtas anses tillgodosedd genom att det i vissa fall uppställs krav på föregående betänketid. Att förvaltaren kunde ha vidtagit andra rättsliga åtgärder för att skydda C.G:s tillgångar innebär inte att förutsättningar skulle saknas för att döma till äktenskapsskillnad mellan parterna.
Tingsrätten finner inte att en dom på äktenskapsskillnad skulle strida mot C.-G.G:s rätt att ingå äktenskap enligt artikel 12 i Europakonventionen, eller hans rätt till en rättvis rättegång enligt artikel 6 i Europakonventionen. Vad C.-G.G. i övrigt har anfört innebär inte heller hinder mot att döma till äktenskapsskillnad mellan parterna.
Sammanfattningsvis finner tingsrätten att förutsättningar föreligger för att döma till äktenskapsskillnad mellan parterna.
Tingsrätten avslår C.-G.G:s yrkande om att C.G:s talan ska avvisas.
Tingsrätten dömer till äktenskapsskillnad mellan parterna.
C.-G.G. ska ersätta C.G. för hennes rättegångskostnader – – –.
C.-G.G. överklagade i Svea hovrätt. Han yrkade i första hand att hovrätten skulle avvisa C.G:s talan om äktenskapsskillnad och därmed undanröja tingsrättens dom. I andra hand yrkade han att hovrätten skulle ogilla yrkandet om äktenskapsskillnad.
C.-G.G. yrkade vidare att hovrätten skulle befria honom från skyldigheten att ersätta C.G. för rättegångskostnader i tingsrätten och förplikta henne att i stället ersätta hans rättegångskostnader där.
C.G. motsatte sig att tingsrättens dom ändrades.
Hovrätten (hovrättsråden Kelley och Williams, referent, samt tf. hovrättsassessorn Smith) anförde i dom den 7 januari 2020 följande.
De frågor hovrätten har att ta ställning till är om förvaltaren har haft behörighet att för C.G:s räkning ansöka om äktenskapsskillnad och om det föreligger något hinder mot att bifalla denna talan.
I målet är ostridigt att C.G. i dagsläget inte kan uttrycka någon egen vilja och att så var fallet också i oktober 2017, när talan om äktenskapsskillnad väcktes i tingsrätten. Det har inte framkommit att C.G. vid något tillfälle har uttryckt en vilja att skilja sig från C.-G.G.
Omfattningen av ett förvaltaruppdrag bestäms, förutom av förordnandet, bl.a. av bestämmelserna i 12 kap. 2 § FB.
Förvaltarens förordnande i detta fall omfattar bl.a. att bevaka C.G:s rätt, vilket som utgångspunkt medför en behörighet att företräda henne i domstol.
Av 12 kap. 2 § tredje stycket FB framgår dock att gode män och förvaltare inte är behöriga att företräda den enskilde i frågor om att ingå äktenskap, bekräfta faderskap, upprätta testamente eller liknande frågor av utpräglat personlig karaktär. Detta tredje stycke infördes den 1 juli 2017 och av förarbetena till bestämmelsen framgår följande (prop. 2016/17:30 s. 135).
Även i de fall godmanskapet eller förvaltarskapet är oinskränkt och därför omfattar alla angelägenheter som nämns i första stycket, är den gode mannen eller förvaltaren inte behörig att företräda den enskilde i frågor av utpräglat personlig karaktär. Detta tydliggörs i det nya tredje stycket. Någon ändring i sak är inte avsedd.
Huruvida en fråga är av utpräglat personlig karaktär får liksom hittills avgöras med beaktande av vilken rättshandling det rör och hur regleringen av denna har utformats avseende utrymmet för annan än den enskilde att personligen vidta handlingen (se t.ex. rättsfallet RH 2008:33 om möjligheterna för en ställföreträdare att ansöka om äktenskapsskillnad för sin huvudmans räkning). Som exempel på frågor av utpräglat personlig karaktär anges att ingå äktenskap, bekräfta faderskap och upprätta testamente ( jfr 4 kap. 2 § ÄktB, 1 kap. 4 § FB respektive 10 kap. 1 § ÄB). Med liknande frågor av utpräglat personlig karaktär avses t.ex. samtycke till adoption (se 4 kap. 5 och 5 a §§ FB) och en begäran om sterilisering (se 2 § steriliseringslagen [1975:580]).
Den omständigheten att lagtexten inte anger ansökan om äktenskapsskillnad bland exemplen på frågor av utpräglat personlig karaktär, i förening med ovan angivna uttalande i förarbetena, talar enligt hovrätten för att förvaltares behörighet omfattar sådana frågor. Vissa uttalanden i doktrin och rättspraxis talar i samma riktning. Utöver det som redovisats i tingsrättens dom kan följande nämnas.
I RH 2008:33, som berördes i de ovan angivna förarbetena, hänvisade Svea hovrätt bl.a. till uttalanden i Utredningen om förmyndare, gode män och förvaltare (SOU 2004:112 s. 451) och Tottie, Äktenskapsbalken och promulgationslag m.m, 1990 s. 503 f.). Hovrätten konstaterade därefter att regleringen om gode män och förvaltare i föräldrabalken inte utesluter att en god man eller förvaltare kan få ett uppdrag som omfattar behörighet att föra talan i ett äktenskapsmål. Hovrätten uttalade vidare att en sådan möjlighet framstår som mest ändamålsenlig – i annat fall skulle nämligen en person som förlorat sin processbehörighet aldrig kunna få till stånd en skilsmässa oavsett hur förhållandet mellan makarna utvecklats. Mot den bakgrunden fann hovrätten att det inte borde anses föreligga något hinder mot att en ställföreträdare inom ramen för sitt förordnande får föra sin huvudmans talan i äktenskapsmål.
Avgörandet RH 2008:33 har berörts i doktrinen, varvid bl.a. följande uttalats.
Rättsfallet väcker principiella och svåra frågor. Situationen kan jämföras med vad som gäller för äktenskaps ingående – som anses vara en strikt personlig rättshandling och samtycket kan inte lämnas av annan än den blivande maken. Borde motsvarande gälla beträffande upplösning av äktenskapet? Mot det talar att en person som förlorat sin processbehörighet i så fall aldrig skulle kunna få till stånd en äktenskapsskillnad, inte ens när det finns objektivt goda grunder för en sådan önskan. Men att ge en förvaltare rätt att ansöka om äktenskapsskillnad å sin huvudmans vägnar utan att man vet att det överensstämmer med huvudmannens vilja kan strida mot huvudmannens rätt att ingå äktenskap. (Agell, Äktenskap Samboende Partnerskap, sjätte upplagan, Moore, 2018, s. 46 f.)
Avsaknaden av vägledande avgöranden från HD innebär att rättsläget rörande frågan om förvaltare har behörighet att ansöka om äktenskapsskillnad inte kan sägas vara helt klart.
Hovrätten instämmer dock i de överväganden som tingsrätten gjort och anser mot bakgrund av utformningen av lagtexten i 12 kap. 2 § FB, förarbetsuttalandena samt de skäl som framförts i RH 2008:33, att frågor om äktenskapsskillnad inte är av så utpräglat personlig karaktär att en förvaltare är förhindrad att för sin huvudmans räkning ansöka om äktenskapsskillnad och att därmed ge uttryck för en vilja att upplösa äktenskapet. Det förhållandet att sökanden inte kan uttrycka en egen vilja i frågan och ha insikt i konsekvenserna av äktenskapsskillnaden saknar därmed betydelse.
En ansökan om äktenskapsskillnad och en sådan dom kan enligt hovrätten inte anses strida mot C.G:s och C.-G.G:s rätt att ingå äktenskap och förbli gifta eller rätten till en rättvis rättegång (artikel 12 och 6 i Europakonventionen).
Som tingsrätten konstaterat är rätten till äktenskapsskillnad ovillkorlig och hovrätten instämmer i tingsrättens bedömning att ett bifall till talan inte förutsätter att andra, mindre ingripande åtgärder dessförinnan vidtagits eller övervägts. Det C.-G.G. i övrigt anfört påverkar inte bedömningen av de i målet aktuella frågorna.
Det ovan anförda leder till slutsatsen att förvaltaren har varit behörig att ansöka om äktenskapsskillnad för C.G:s räkning och att det inte förelegat något hinder mot att döma till äktenskapsskillnad mellan parterna. Tingsrättens dom samt beslut i avvisningsfrågan ska därmed stå fast.
Hovrätten avslår C.-G.G:s yrkande om att C.G:s talan ska avvisas.
Hovrätten fastställer tingsrättens dom.
C.-G.G. ska betala ersättning för C.G:s rättegångskostnader i hovrätten – – –.
C.-G.G. överklagade hovrättens dom och yrkade i första hand att HD skulle undanröja tingsrättens och hovrättens domar samt avvisa C.G:s talan och återförvisa målet till tingsrätten. Han yrkade i andra hand att HD skulle ogilla C.G:s yrkande om äktenskapsskillnad. Han yrkade också att HD skulle befria honom från skyldigheten att ersätta C.G. för hennes rättegångskostnad såväl vid tingsrätten som i hovrätten och förplikta C.G. att i stället ersätta hans rättegångskostnad där.
C.G. motsatte sig att hovrättens dom ändrades.
Parterna yrkade ersättning för sina rättegångskostnader i HD.
C.G. avled under målets handläggning i HD.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden (samma som i målet under I) föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut.
I målet aktualiseras frågan om en förvaltare har behörighet att ansöka om äktenskapsskillnad för den som förvaltaren företräder när den personen inte kan ge uttryck för någon mening.
Punkterna 2–4 motsvarar i huvudsak punkterna 1–3 i HD:s beslut.
Den rättsliga regleringen m.m.
Punkterna 5 och 6 motsvarar punkterna 6 och 7 i betänkandet i målet under I.
Betänketiden inleds när makarna gemensamt ansöker om äktenskapsskillnad eller när den ena makens yrkande om äktenskapsskillnad delges den andra maken. Har betänketiden löpt under minst sex månader, ska dom på äktenskapsskillnad meddelas om någon av makarna då framställer ett särskilt yrkande om det. Har ett sådant yrkande inte framställts inom ett år från betänketidens böran, har frågan om äktenskapsskillnad fallit. (Se 5 kap. 3 § ÄktB.)
Motsvarar punkten 8 i betänkandet i målet under Juarez behörighet, m.m.
Förvaltaruppdraget ska anpassas till den enskildes behov i varje särskilt fall och får begränsas till att avse viss egendom eller angelägenhet eller egendom överstigande ett visst värde (se 11 kap. 7 § andra stycket FB).
Av 11 kap. 9 § första stycket FB följer att förvaltaren inom ramen för sitt uppdrag har ensam rådighet över den enskildes egendom och företräder honom eller henne i alla angelägenheter som omfattas av uppdraget. Enligt förarbetena till bestämmelsen tillerkänns dock den enskilde en viss självständighet i icke-ekonomiska frågor och i allmänhet bör han eller hon själv få bestämma i frågor som rör hans eller hennes boende liksom innehållet i erbjuden vård (se prop. 1987/88:124 s. 172). Enligt 11 kap. 11 § FB är den enskilde inte bunden av en rättshandling som en förvaltare har företagit utanför sitt förordnande.
I 12 kap. 2 § FB anges förvaltarens skyldigheter. Av paragrafens första stycke framgår att förvaltaren, i den utsträckning det följer av förordnandet, ska bevaka rätten för de personer den företräder, förvalta deras tillgångar och sörja för deras person. Att bevaka rätt innebär att förvaltaren företräder den enskilde i angelägenheter av rättslig art, såsom att företräda honom eller henne inför domstolar och andra myndigheter. Att förvalta egendom innebär att förvaltaren har ett ansvar att sköta den enskildes ekonomiska förvaltning. Att sörja för person tar sikte på den personliga intressebevakningen, som bland annat innebär att förvaltaren har ett ansvar att se till att den enskilde i mån av behov får hjälp med boende, vård och stödinsatser. (Se a. prop. s. 146 f. och 187 f. samt NJA II 1924 s. 357 f.)
Punkterna 12–14 motsvarar punkterna 11–13 i betänkandet i målet under I.
Utgångspunkten är att en förvaltare som är förordnad att bevaka den enskildes rätt är behörig att föra den enskildes talan i domstol (se p. 11 ovan).
Motsvarar punkten 17 i betänkandet i målet under I.
Det anförda talar för att en förvaltares behörighet omfattar att ansöka om äktenskapsskillnad för den som förvaltaren företräder, när förvaltaren har förordnats för att bevaka dennes rätt. Samtidigt talar äktenskapsskillnadsfrågans personliga karaktär för att den bör anses höra till den kategori av icke-ekonomiska frågor i vilka den enskilde har en viss självständighet (se p. 10 ovan, jfr NJA II 1916 s. 255–257 samt prop. 1974:142 s. 185 och 192). För att den enskilde har en sådan självständighet – med innebörden att den enskilde behåller sin behörighet att ansöka om äktenskapsskillnad så länge han eller hon inte frånkänns processbehörighet enligt de allmänna reglerna i RB – talar också att den enskildes behörighet att ansöka om äktenskapsskillnad då korresponderar med hans eller hennes möjlighet att ingå äktenskap (se prop. 1987/88:124 s. 252).
Utgångspunkten får mot den bakgrunden anses vara att den enskilde ensam är behörig i frågan om äktenskapsskillnad. Om den enskilde på grund av sitt tillstånd är ur stånd att ge uttryck för någon mening, saknar han eller hon rättshandlingsförmåga och därmed också processbehörighet (se 11 kap. 1 § andra stycket RB). Hans eller hennes talan ska då föras av förvaltaren. Frågan om förvaltarens behörighet prövas av domstolen i äktenskapsskillnadsmålet (se 11 kap. 4 §).
Punkterna 19 och 20 motsvarar punkterna 19 och 20 i betänkandet i målet under I.
Eftersom C.G. avled innan en dom på äktenskapsskillnad vunnit laga kraft, är äktenskapet mellan henne och C.-G.G. upplöst genom dödsfallet. Frågan om äktenskapsskillnad har därmed förfallit. Tingsrättens och hovrättens domar ska därför undanröjas i vad de avser äktenskapsskillnad och målet avskrivas från vidare handläggning.
Vid regleringen av rättegångskostnaderna har det emellertid betydelse hur målet skulle ha avgjorts i sak, om frågan om äktenskapsskillnad inte hade förfallit (se NJA 2007 s. 9). Trots att målet avskrivs ska det därför prövas hur målet skulle ha avgjorts vid en sakprövning.
Av utredningen i målet framgår att C.G. på grund av sin sjukdom var ur stånd att ge uttryck för någon mening. Eftersom hon därmed saknade processbehörighet hade G.M., i egenskap av förvaltare med uppdrag att bevaka hennes rätt, behörighet att för hennes räkning ansöka om äktenskapsskillnad.
Det framgår också av utredningen att C.G., efter att hon ansökte om äktenskapsskillnad och sedan betänketid löpt under sex månader, i rätt tid framställde ett yrkande om äktenskapsskillnad. Det hade sålunda funnits förutsättningar att enligt 5 kap. 2 och 3 §§ ÄktB meddela dom på äktenskapsskillnad.
På grund av det anförda ska C.-G.G. ersätta dödsboet efter C.G. för rättegångskostnad i HD. Kostnadsyrkandet är skäligt.
HD undanröjer tingsrättens och hovrättens domar i vad de avser äktenskapsskillnad samt avskriver målet från vidare handläggning.
C.-G.G. ska ersätta C.G. för rättegångskostnad i HD – – –.
HD ( justitieråden Friedman Toijer, Lane och Mann) meddelade den 7 juli 2021 följande slutliga beslut.
C.G. och C.-G.G. gifte sig 1967. Till följd av demenssjukdom flyttade C.G. 2013 från den gemensamma bostaden till ett äldreboende. År 2015 anordnades förvaltarskap för C.G. Samtidigt utsågs G.M. att som förvaltare bevaka hennes rätt och förvalta hennes egendom.
Genom sin förvaltare ansökte C.G. hos tingsrätten om äktenskapsskillnad. C.G. kunde på grund av sin sjukdom inte längre uttrycka någon egen vilja. C.-G.G. motsatte sig ansökan och invände i huvudsak följande. Varken han eller C.G. ville skiljas. Förvaltaren har inte varit behörig att ansöka om äktenskapsskillnad. Frågan om äktenskapets upplösning är av personlig karaktär och en talan om äktenskapsskillnad förutsätter en vilja att skilja sig. Förvaltaren har inte heller handlat på ett sätt som bäst gagnar C.G., eftersom det inte har funnits något godtagbart skäl till att ansöka om äktenskapsskillnad.
Tingsrätten biföll ansökan om äktenskapsskillnad. Hovrätten har fastställt tingsrättens dom.
Ett äktenskap upplöses genom den ena makens död eller genom äktenskapsskillnad (1 kap. 5 § och 5 kap. 6 § ÄktB). Eftersom C.G. avled innan en dom på äktenskapsskillnad vunnit laga kraft, är äktenskapet mellan henne och C.-G.G. upplöst genom dödsfallet. Frågan om äktenskapsskillnad har därmed förfallit. Tingsrättens och hovrättens domar ska därför undanröjas och målet avskrivas från vidare handläggning.
Vid regleringen av rättegångskostnaderna har det emellertid betydelse hur målet skulle ha avgjorts, om frågan om äktenskapsskillnad inte hade förfallit ( jfr NJA 2007 s. 9). Trots att målet skrivs av ska det därför prövas hur målet då skulle ha avgjorts. Den prövningen rymmer en prejudikatfråga, nämligen om en förvaltare har behörighet att ansöka om äktenskapsskillnad för den som förvaltaren företräder när den maken inte kan ge uttryck för någon mening.
Av 11 kap. 7 § första stycket och 12 kap. 2 § första stycket FB följer att en förvaltare kan förordnas för en enskild, bland annat för att bevaka dennes rätt. Förvaltaruppdraget ska anpassas till den enskildes behov i varje särskilt fall och får begränsas till att avse viss egendom eller angelägenhet eller egendom överstigande ett visst värde (se 11 kap. 7 § andra stycket).
Förvaltaren har inom ramen för sitt uppdrag ensam rådighet över den enskildes egendom och företräder honom eller henne i alla angelägenheter som omfattas av uppdraget (se 11 kap. 9 § första stycket). Enligt förarbetena till bestämmelsen har dock den enskilde en viss självständighet i icke-ekonomiska frågor och i allmänhet bör han eller hon själv få bestämma i frågor som rör hans eller hennes boende liksom innehållet i erbjuden vård (se prop. 1987/88:124 s. 172).
En rättshandling som en förvaltare har företagit utanför sitt förordnande är inte bindande för den som förordnandet avser (se 11 kap. 11 §).
Förvaltare är inte behöriga att företräda den enskilde i frågor om att ingå äktenskap, bekräfta faderskap, upprätta testamente eller liknande frågor av utpräglat personlig karaktär (se 12 kap. 2 § tredje stycket).
En förvaltare ska omsorgsfullt fullgöra sina skyldigheter och alltid handla på det sätt som bäst gagnar den enskilde (se 12 kap. 3 §). Om det lämpligen kan ske, ska förvaltaren höra den enskilde samt den enskildes make eller sambo i viktiga frågor (se 12 kap. 7 § andra stycket).
Om en förvaltare gör sig skyldig till missbruk eller försummelse vid utövandet av sitt uppdrag ska han eller hon entledigas från uppdraget (se 11 kap. 20 § första stycket).
En ansökan om äktenskapsskillnad kan göras av makarna gemensamt. Vill bara en av makarna att äktenskapet ska upplösas väcks talan genom en ansökan om stämning och den maken har rätt till äktenskapsskillnad endast efter betänketid, såvida makarna inte lever åtskilda sedan minst två år. (Se 5 kap. 1, 2 och 4 §§ samt 14 kap. 4 § ÄktB.)
Det finns inte någon bestämmelse som särskilt reglerar en förvaltares behörighet att ansöka om äktenskapsskillnad för den enskildes räkning. Till skillnad från vad som gäller i fråga om ingående av äktenskap undantas inte frågor om upplösning av äktenskap uttryckligen från förvaltarens behörighet i 12 kap. 2 § tredje stycket FB.
Den uttryckliga behörighetsbegränsningen avseende frågor av utpräglat personlig karaktär för förvaltare – och gode män – tillkom i samband med att lagen (2017:310) om framtidsfullmakter infördes. Samma begränsning gäller för fullmaktshavare enligt den lagen. I förarbetena uttalades att bedömningen av om en fråga är av utpräglat personlig karaktär på samma sätt som tidigare får göras med beaktande av vilken rättshandling det rör och hur regleringen av denna har utformats avseende utrymmet för annan än den enskilde att personligen vidta handlingen (se prop. 2016/17:30 s. 135). Det anges inte vilka förhållanden som skulle kunna motivera att olika synsätt anläggs på förvaltarens behörighet vid ingående respektive upplösning av ett äktenskap.
I den juridiska litteraturen har diskuterats hur långt behörigheten för förvaltare sträcker sig när det gäller ansökan om äktenskapsskillnad för den enskildes räkning, och det har anförts att en obegränsad behörighet kan strida mot rätten att ingå äktenskap (se Williams och Roberts, Äktenskap, samboende och partnerskap, 6 uppl. 2018, s. 46 f. och Reilly, Edwards som andra genom ställföreträdare, 2015, s. 359 f., jfr Ali och Arias, Äktenskapsbalken, 4 uppl. 2020, s. 461).
Det förhållandet att ingående av äktenskap är en fråga av utpräglat personlig karaktär talar för att en upplösning av ett äktenskap har samma karaktär. Äktenskapet rör inte bara makarnas rättsliga och ekonomiska förhållanden utan uppfattas av många också som ett uttryck för en personlig och varaktig samhörighet.
Detta talar för att en förvaltares behörighet inte bör omfatta rätten att ansöka om äktenskapsskillnad för den enskildes räkning när denne inte själv kan uttrycka sin mening.
Förhållandena i enskilda fall kan emellertid te sig mycket olika. Det har framförts farhågor om att resultatet kan bli otillfredsställande, om en make som saknar processbehörighet ställs utan möjlighet till äktenskapsskillnad ( jfr Agell och Murray, a.a. s. 47 samt Shaw, a.a. s. 360). Lagstiftningen får anses lämna utrymme för en mer nyanserad och inte helt kategorisk bedömning av behörigheten just vid en ansökan om äktenskapsskillnad. Ett sådant synsätt kan inte anses skapa någon allmän oklarhet om behörighetens omfattning i andra frågor. Någon bestående oklarhet uppstår inte heller, eftersom frågan om äktenskapsskillnad och därmed behörigheten avgörs av domstol.
Det finns sålunda situationer där en förvaltare måste anses ha rätt att företräda en make i frågor om äktenskapsskillnad. Så är fallet när maken tagit initiativ till ett sådant förfarande, eller på annat liknande sätt visat sin vilja att skiljas, innan han eller hon förlorade möjligheten att ge uttryck för sin mening. Förvaltaren måste i sådana fall anses bevaka makens rätt, i enlighet med den vilja som tidigare har kommit till uttryck.
Det finns också andra situationer när en rätt för förvaltaren att upplösa ett äktenskap för makens räkning måste anses föreligga. Det kan dock gälla endast i undantagsfall, framförallt där den andre maken använder äktenskapsrättsliga regler till skada för den make som har förvaltare och på ett sätt som kan förhindras genom en äktenskapsskillnad.
Slutsatsen är alltså att en förvaltare endast under vissa förutsättningar är behörig att ansöka om äktenskapsskillnad för makens räkning när maken inte själv kan uttrycka sin mening. När en make som har en förvaltare kan uttrycka sin mening har maken processbehörighet och kan själv ansöka om äktenskapsskillnad. Förvaltarens roll blir då att inom ramen för sitt uppdrag biträda den enskilde.
Det kan tilläggas att förvaltaren måste anses ha rätt att företräda maken om denne inte längre kan ge uttryck för sin mening när den andre maken ansökt om äktenskapsskillnad och den make som har förvaltare alltså har en motpartsställning.
Av utredningen i målet framgår att C.G. på grund av sin sjukdom inte hade förmåga att ge uttryck för sin mening vid tiden för ansökan om äktenskapsskillnad. Hon saknade således egen processbehörighet.
G.M. var som förvaltare i den situationen endast under vissa förutsättningar behörig att för C.G:s räkning ansöka om äktenskapsskillnad. Det är inte klarlagt att omständigheterna har varit sådana.
Vid den bedömningen har C.-G.G. rätt till ersättning för sina rättegångskostnader i samtliga instanser. Den yrkade ersättningen bör dock sättas ned. C.-G.G. får med hänsyn till målets karaktär och begränsade omfattning när det gäller sakomständigheter och rättsliga frågeställningar anses skäligen tillgodosedd med ersättning för arbete inklusive mervärdesskatt i tingsrätten med 100 000 kr, 50 000 kr i hovrätten och 50 000 kr i HD.
Det är dödsboet efter C.G. som ska svara för kostnaderna.
HD undanröjer tingsrättens och hovrättens domar och avskriver målet från vidare handläggning.
Dödsboet efter C.G. ska ersätta C.-G.G. för rättegångskostnad i tingsrätten – – – och i hovrätten – – –. Dödsboet efter C.G. ska vidare ersätta C.-G.G. för rättegångskostnad i HD med 50 000 kr avseende ombudsarvode samt 372 kr avseende utlägg och ränta – – –.
Justitieråden Rodriguez och Coleman, referent, var skiljaktiga i fråga om rättegångskostnader och fastställde vad tingsrätten och hovrätten hade beslutat i fråga om rättegångskostnader där samt förpliktade C.-G.G. att ersätta dödsboet efter C.G. för rättegångskostnad i HD med 19 000 kr, avseende ombudsarvode, jämte ränta – – –. De anförde:
Vi ställer oss bakom det som anges i beslutet till och med punkten 13. Vi menar att skälen därefter bör ha följande lydelse.
Förarbetena ger inte stöd för att lagstiftaren ansett att upplösning av äktenskap är en fråga av sådan utpräglat personlig karaktär att den faller utanför förvaltarens behörighet enligt 12 kap. 2 § tredje stycket FB ( jfr prop. 2016/17:30 s. 135 och SOU 2004:112 s. 451). I doktrinen har det uttalats att bestämmelsen inte torde ha den innebörden (se Ali och Arias, Äktenskapsbalken, 4 uppl. 2020, s. 461).
Ändamålsskäl talar också för att förvaltare, liksom gode män, i vart fall i vissa situationer bör ha behörighet att initiera en talan om äktenskapsskillnad. I annat fall skulle den som inte har egen processbehörighet sakna möjlighet att få till stånd en upplösning av äktenskapet även när det finns objektiva skäl för detta ( jfr Williams och Roberts, Äktenskap, samboende och partnerskap, 6 uppl. 2018, s. 47).
Slutsatsen är att frågor om äktenskapsskillnad får anses falla inom den behörighet som förvaltare har enligt 12 kap. 2 § FB när den enskilde själv saknar processbehörighet. Såsom lagreglerna är utformade saknas det stöd för att knyta behörigheten i aktuellt avseende till vad som i det enskilda fallet bedöms ligga i den enskildes intresse eller till vad den enskilde tidigare kan antas ha haft för uppfattning i frågan. Det finns heller inte stöd i gällande lagstiftning för att med hänvisning till omständigheter av sådant slag ogilla en talan om äktenskapsskillnad.
Av utredningen i målet framgår att C.G. på grund av sin sjukdom inte hade förmåga att uttrycka någon egen vilja vid tidpunkten för ansökan om äktenskapsskillnad. Hon saknade således egen processbehörighet. Det har därmed fallit inom G.M:s exklusiva behörighet som förvaltare att för C.G:s räkning ansöka om äktenskapsskillnad.
Det framgår också av utredningen att C.G., efter att hon ansökte om äktenskapsskillnad och sedan betänketid löpt under sex månader, i rätt tid framställde ett yrkande om äktenskapsskillnad. Det hade sålunda funnits förutsättningar att enligt 5 kap. 2 och 3 §§ ÄktB meddela dom på äktenskapsskillnad.
Vid den bedömningen ska det som tingsrätten och hovrätten har beslutat i fråga om rättegångskostnader där fastställas och C.-G.G. ska förpliktas att ersätta dödsboet efter C.G. för rättegångskostnad i HD. Kostnadsyrkandet är skäligt.