Rubricering och straffmätning av försök till misshandelsbrott.
Allmän åklagare väckte åtal vid Växjö tingsrätt mot M.E. med följande gärningspåståenden.
M.E. har den 30 januari 2019 uppsökt S.S. i dennes bostad på Koltrastvägen 6 i Växjö, i avsikt att tillfoga honom bestående kroppsskada. I denna avsikt har M.E. medfört utrustning i form av bland annat avbitartänger, kniv, silvertejp och buntband samt en batong. M.E. har utdelat ett flertal slag med batong mot S.S. som dock lyckades värja sig. Ett par av slagen träffade målsägandens arm och bål, vilket orsakade honom smärta och blåmärken. Gärningen avbröts genom att S.S. sprayade M.E. i ansiktet med färg.
Clark för brottets fullbordan har förelegat eller endast varit utesluten genom en tillfällig omständighet utanför gärningsmannens kontroll.
M.E. har den 31 januari 2019 på Värend hotell, Kungsgatan 37 i Växjö, olovligen innehaft fem tabletter alprazolam, fyra tabletter klonazepam, 0,41 gram amfetamin, 0,11 gram ketamin, 4,86 gram cannabis som är narkotika.
S.S. biträdde åtalet. Han yrkade skadestånd av M.E. med 114 753 kr jämte ränta. Av beloppet avsåg 100 000 kr kränkning, 5 000 kr sveda och värk, 1 450 kr utlägg och 8 303 kr förlorad arbetsinkomst.
M.E. erkände att han gjort sig skyldig till försök till grov misshandel. Han vidgick att han uppsökt S.S. i avsikt att ”klippa” den ena knäskålen. Han förnekade att han medfört övrig utrustning med avsikt att skada målsäganden. Han erkände att han utdelat flera slag mot målsäganden. Han uppgav att han varken kunde erkänna eller förneka att slagen träffat arm och bål.
M.E. medgav skadeståndsskyldighet. Han överlämnade till rätten att bestämma storleken av kränkningsersättningen och medgav att utge yrkad ersättning i övrigt.
Tingsrätten (ordförande f.d. lagmannen Frazier) meddelade dom (deldom) den 24 februari 2019.
Tingsrätten behandlade först åtalet för försök till synnerligen grov misshandel.
Under rubriken ”Vad är visat beträffande Vargas gärning?” anförde tingsrätten inledningsvis följande.
Som tingsrätten redan anfört har M.E:s uppgifter om att han uppsökte S.S. på kvällen den 30 januari 2019 i syfte att misshandla denne ett massivt stöd av annan utredning. M.E. har erkänt att han gjort sig skyldig till gärningen men att den ska bedömas som försök till grov misshandel. Han har vidgått att han uppsökt S.S. i avsikt att ”klippa” den ena knäskålen. Han har förnekat att han medfört övrig utrustning med avsikt att skada målsäganden. Han har erkänt att han utdelat flera slag mot målsäganden med en batong men uppgett att han varken kan erkänna eller förneka att slagen träffat arm och bål.
På anförda skäl fann tingsrätten att det inte var ställt utom rimligt tvivel att M.E. hade haft något annat uppsåt än det han vidgått, nämligen att slå sönder S.S:s knäskål och därigenom ”märka honom för livet”. Vidare fann tingsrätten visat att M.E. hade medfört buntband och silvertape till S.S:s bostad i syfte att bemäktiga sig honom på ett sätt som gjort att det blivit lättare att utföra det uppdrag som han vidgått att han hade.
Härefter anförde tingsrätten följande.
Enligt 3 kap. 6 § BrB gäller att om en misshandel är att anse som synnerligen grov, döms för synnerligen grov misshandel till fängelse i lägst fem och högst tio år. Vid bedömningen av om brottet är synnerligen grovt ska det särskilt beaktas om kroppsskadan är bestående eller om gärningen har orsakat synnerligt lidande eller om gärningsmannen har visat synnerlig hänsynslöshet.
Här redovisar tingsrätten NJA 2011 s. 89, Svea hovrätts dom den 13 mars 2019 i mål 482-18, Svea hovrätts avgörande den 5 juni 2014 i mål B 2254-14 och B 2705-14 samt fallet RH 2014:68.
Som redan framgått anser tingsrätten inte visat att M.E. hade något annat uppsåt än det han vidgått nämligen att slå sönder S.S:s knäskål och därigenom ”märka honom för livet” samt att han medförde buntband och silvertape till S.S:s bostad i syfte att bemäktiga sig honom på ett sätt som gjorde att det blev lättare att utföra det uppdrag som han vidgått att han hade.
Försvaret har hävdat att även om M.E. hade lyckats fullfölja sitt uppsåt att slå sönder S.S:s knäskål är det inte säkert att S.S. därför skulle ha drabbats av livslång invaliditet. Han har hänfört sig till uttalanden på vårdguiden 1177 för att göra sin hypotes sannolik.
I detta fall var gärningen överlagd och det klara syftet med att uppsöka S.S. i hans bostad sent en kväll var att ”märka honom för livet”, dvs. att invalidisera honom. M.E. har till polisen uppgett att han tänkte använda ”brute force”, dvs. råstyrka. Detta är en försvårande omständighet vid bedömningen av hur allvarlig gärningen är. Den tilltänkta misshandeln skulle ske i målsägandens bostad efter att denne hade oskadliggjorts med de hjälpmedel som gärningsmannen medförde till platsen. Eftersom gärningen inte kom till fullbordan måste bedömningen av försöket ske mot bakgrund av det uppsåt som gärningsmannen hade. Med bestående kroppsskada i fråga om synnerligen grov misshandel menas enligt lagens förarbeten en svår kroppsskada, t.ex. förlust av synen, kvarstående förlamning och bestående hjärnskada. Det finns en uppenbar risk för invalidiserande skador efter att en knäskål har krossats med hjälp av ett tillhygge och under former som här var tänkta att ske. Därigenom är skadan till följd av en krossad knäskål att se som allvarligare och mer invalidiserande än t.ex. förlusten av en del av ett finger. Bedömningen i detta fall ska ske mot den bakgrunden att uppsåtet från gärningsmannen var att S.S. skulle tillfogas en bestående svår kroppsskada.
Enligt 23 kap. 1 § BrB gäller att om någon har påbörjat utförandet av visst brott utan att detta kommit till fullbordan, ska han i de fall särskilt stadgande givits om detta dömas för försök till brottet, om fara förelegat att handlingen skulle leda till brottets fullbordan eller sådan fara endast på grund av tillfälliga omständigheter varit utesluten. I 3 kap. 11 § BrB sägs att för försök till bl.a. sådan misshandel som inte är ringa döms det till ansvar enligt 23 kap.
I det här fallet var omständigheterna sådana att fara för brottets fullbordan förelåg eller var utesluten endast genom en tillfällig omständighet utanför gärningsmannens kontroll.
Med hänsyn till det anförda ska gärningen bedömas som försök till synnerligen grov misshandel.
Beträffande åtalet för ringa narkotikabrott anförde tingsrätten följande.
M.E. har erkänt gärningen och medgett det särskilda yrkandet. Hans erkännande har stöd av hans egen berättelse och den övriga utredningen. Gärningen är styrkt och brottet ska bedömas som åklagaren har gjort gällande.
I fråga om påföljd gjorde tingsrätten följande bedömning.
Tingsrätten anser att straffvärdet för det brott som M.E. gjort sig skyldig till är mycket högt trots att det stannat på försöksstadiet. Att för pengar välplanerat angripa en vilt främmande människa genom ett angrepp sent en kväll sedan vederbörande gått och lagt sig framstår som ett synnerligen allvarligt brott, särskilt som avsikten var att invalidisera S.S. genom att ”märka honom för livet”.
Enligt 29 kap. 2 § BrB ska som försvårande omständigheter vid bedömningen av straffvärdet, vid sidan av vad som gäller för varje särskild brottstyp, särskilt beaktas om den tilltalade avsett att brottet skulle få allvarligare följder än det faktiskt fått, om den tilltalade visat stor hänsynslöshet och om den tilltalade utnyttjat någon annans skyddslösa ställning eller svårigheter att värja sig. Tingsrätten anser att samtliga dessa omständigheter föreligger i detta fall vilket ska beaktas vid bestämningen av straffvärdet. Tingsrätten anser att straffvärdet motsvarar minst tre och ett halvt års fängelse. Med hänsyn till det höga straffvärdet är annan påföljd än fängelse utesluten. Fängelsestraffets längd ska utmätas med hänsyn till brottets straffvärde.
Tingsrätten dömde M.E. för försök till synnerligen grov misshandel enligt 3 kap. 6 § andra stycket och 11 § samt 23 kap. 1 § BrB och för ringa narkotikabrott enligt 1 § första stycket 6 och 2 §narkotikastrafflagen (1968:64) till fängelse 3 år 6 månader.
M.E. skulle betala skadestånd till S.S. med 94 753 kr jämte ränta.
M.E. överklagade i Göta hovrätt och yrkade att hovrätten skulle bedöma gärningen i åtalet avseende försök till synnerligen grov misshandel som försök till grov misshandel samt, oavsett om så skedde, sänka straffet.
Han yrkade även att hovrätten skulle sätta ned skadeståndet avseende kränkning som han skulle betala till S.S.
Åklagaren och S.S. motsatte sig att tingsrättens dom ändrades.
Hovrätten (hovrättslagmannen Day, hovrättsrådet Sandoval, referent, och tf. hovrättsassessorn Baldwin samt två nämndemän) anförde följande i dom den 17 december 2019.
Genom tingsrättens dom är det avgjort att M.E. har gjort sig skyldig till ringa narkotikabrott. När det gäller misshandelsåtalet har M.E. vid hovrättens huvudförhandling förklarat att han inte överklagar tingsrättens dom i fråga om vad som är styrkt utan endast hur den styrkta gärningen ska rubriceras, och hur detta ska påverka påföljd och skadeståndsskyldighet. Han har dock vidhållit att buntband och silvertejp, som han bar med sig, inte skulle användas vid misshandeln utan hade införskaffats för sexuella aktiviteter. Åklagaren har förklarat att hon godtar tingsrättens bedömning av vad som är styrkt.
Till stöd för sin talan har åklagaren åberopat delar av den skriftliga bevisningen från tingsrätten medan M.E. har åberopat samma skriftliga bevisning som vid tingsrätten. Förhören vid tingsrätten med S.S. och M.E. har spelats upp med ljud och bild. Utredningen i hovrätten föranleder ingen annan bedömning än den som tingsrätten gjort. Det gäller även i frågan varför M.E. hade med sig buntband och silvertejp.
Åklagaren har gjort gällande att M.E. haft för avsikt att tillfoga S.S. en bestående kroppsskada och att gärningen är att bedöma som försök till synnerligen grov misshandel. Omständigheter som bör beaktas vid bedömningen om en misshandel är att bedöma som synnerligen grov är av samma slag som kan kvalificera en misshandel som grov, men omständigheterna ska vara försvårande i relation till dessa. Vid bedömningen om en misshandel är att bedöma som grov ska t.ex. särskilt beaktas om gärningsmannen tillfogat målsäganden en svår kroppsskada. Med svår kroppsskada avses t.ex. förlust av tal, syn eller hörsel eller att det uppkommit svårt lyte. De fall av grov misshandel som är att bedöma som synnerligen grova är t.ex. att gärningsmannen tillfogat målsäganden en svår kroppsskada som är bestående eller att misshandeln inneburit kraftig och långvarig smärta eller stark dödsångest. Med bestående skada avses att skadan med hänsyn till den medicinska kunskapen vid tillfället bedöms vara livsvarig. Exempel på bestående kroppsskada är förlust av syn, kvarstående förlamning eller bestående hjärnskada (se prop. 2009/10:147 s. 18 f. och 38).
M.E. har haft för avsikt att slå sönder S.S:s knäskål och därigenom märka honom för livet. För att uppnå detta har han haft med batong, buntband och silvertejp. Skadan som skulle ha uppstått är enligt hovrätten att bedöma som en svår kroppsskada och den skulle tveklöst även medföra svår smärta och lidande. Det saknas emellertid närmare bevisning om att skadan skulle bli livsvarig. Det går inte av vad som framkommit i målet att dra några sådana slutsatser. Hovrätten finner att den misshandel som M.E. hade avsett att utföra är att bedöma som grov och han ska därför dömas för försök till grov misshandel.
Även om gärningen som M.E. ska dömas för är att bedöma som försök till grov misshandel anser hovrätten, lika med tingsrätten, att brottet som M.E. har gjort sig skyldig till är mycket allvarligt och har ett högt straffvärde. Som tingsrätten har konstaterat finns det flera försvårande omständigheter som påverkar straffvärdet i höjande riktning. M.E. har mot betalning åtagit sig att utföra misshandeln på uppdrag av annan. Gärningen har varit välplanerad och M.E. har sökt upp S.S. i dennes bostad för att utföra en allvarlig misshandel. För att kunna utföra gärningen har han också haft med sig utrustning. Hovrätten bedömer att straffvärdet för gärningen motsvarar fängelse i tre år. Med hänsyn till det höga straffvärdet är det uteslutet med annan påföljd än fängelse. Det finns inte skäl att frångå straffvärdet vid bestämmandet av fängelsestraffets längd. Påföljden ska därför bestämmas till fängelse i tre år.
Hovrätten bedömde att skälig ersättning för kränkning uppgick till 60 000 kr. M.E. skulle sammantaget betala skadestånd till S.S. med 74 753 kr samt ränta.
• dömer M.E. för försök till grov misshandel, 2019-01-30, enligt 3 kap. 6 § första stycket och 11 § samt 23 kap. 1 § BrB, i stället för försök till synnerligen grov misshandel,
• bestämmer skadeståndet som M.E. ska betala till S.S. till 74 753 kr jämte ränta.
I övrigt gäller tingsrättens domslut.
M.E. överklagade och yrkade att HD skulle sätta ned fängelsestraffet.
Även riksåklagaren överklagade och yrkade att HD skulle bedöma gärningen som försök till synnerligen grov misshandel.
Parterna bestred varandras yrkanden.
Målet avgjordes efter huvudförhandling.
HD (justitieråden Paul, Valdez, referent, Howard, Jones och Powers) meddelade den 4 mars 2021 följande dom.
Målet gäller främst rubriceringen och straffvärdebedömningen av försök till misshandelsbrott.
M.E. dömdes i tingsrätten för försök till synnerligen grov misshandel och ringa narkotikabrott. Tingsrätten bestämde påföljden till fängelse i tre år och sex månader.
Hovrätten har ändrat tingsrättens dom på så sätt att M.E. har dömts för försök till grov misshandel i stället för försök till synnerligen grov misshandel. Påföljden har bestämts till fängelse i tre år.
Det försöksbrott som M.E. har dömts för består i att han har sökt upp målsäganden i dennes bostad i avsikt att krossa en knäskål på honom. För att kunna genomföra misshandeln har M.E. tagit med sig silvertejp, buntband och en batong. M.E. har utdelat flera slag med batongen mot målsäganden som dock har lyckats värja sig. Gärningen har avbrutits genom att målsäganden sprayade M.E. i ansiktet med färg.
Skälet till att M.E. har gått till angrepp mot målsäganden är att han mot ersättning hade tagit på sig att krossa en knäskål på målsäganden. När han angrep målsäganden var det hans avsikt att orsaka en sådan skada.
Den rättsliga regleringen m.m.
Den som tillfogar en annan person kroppsskada, sjukdom eller smärta eller försätter honom eller henne i vanmakt eller något annat sådant tillstånd, döms för misshandel till fängelse i högst två år eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse i högst sex månader (se 3 kap. 5 § BrB).
Om misshandelsbrottet är grovt döms för grov misshandel till fängelse i lägst ett år och sex månader och högst sex år. Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om gärningen var livsfarlig eller om gärningsmannen har tillfogat en svår kroppsskada eller allvarlig sjukdom eller annars visat särskild hänsynslöshet eller råhet. Är brottet att anse som synnerligen grovt, döms för synnerligen grov misshandel till fängelse i lägst fem och högst tio år. Vid bedömningen av om brottet är synnerligen grovt ska det särskilt beaktas om kroppsskadan är bestående eller om gärningen har orsakat synnerligt lidande eller om gärningsmannen har visat synnerlig hänsynslöshet. (Se 3 kap. 6 §.)
Den särskilda straffskalan för synnerligen grov misshandel infördes i samband med en reform 2010 som syftade till att generellt höja straffen för allvarliga våldsbrott. I 29 kap. 1 § andra stycket BrB infördes då också en andra mening, enligt vilken det vid bedömningen av straffvärdet särskilt ska beaktas om gärningen inneburit ett allvarligt angrepp på någons liv eller hälsa eller trygghet till person. (Se prop. 2009/10:147 s. 40 ff.)
I samband med nämnda reform delades straffskalan för grov misshandel, som då var fängelse i lägst ett och högst tio år, upp. Det synnerligen grova misshandelsbrottet fick en straffskala som sträckte sig från lägst fyra till högst tio år.
År 2017 skärptes minimistraffen för vissa allvarliga våldsbrott i syfte att åstadkomma en höjd straffnivå för dessa brott. De skärpningar som gjordes angavs inte innebära något annat än att domstolarna vid bedömningen av straffvärdet skulle utgå ifrån en högre miniminivå, samtidigt som det även fortsättningsvis särskilt skulle beaktas om gärningen utgjort ett allvarligt angrepp på någons liv eller hälsa eller trygghet till person. (Se prop. 2016/17:108 s. 44 f.)
Minimistraffet för grov misshandel höjdes från fängelse i ett år till fängelse i ett år och sex månader. För synnerligen grov misshandel höjdes minimistraffet från fängelse i fyra år till fängelse i fem år. (Se a. prop. s. 30 ff.) Straffskalans miniminivå är, enligt vad som anges i motiven, avsedd för fall där omständigheterna är i någon mån förmildrande (se a. prop. s. 51).
Någon ändring av de omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om ett misshandelsbrott är grovt respektive synnerligen grovt gjordes inte vid 2017 års lagändringar. Inte heller var höjningen av minimistraffen avsedd att påverka gränsdragningen mellan grov och synnerligen grov misshandel. Syftet var i stället att generellt höja straffnivån för alla gärningar som är att bedöma som grov eller synnerligen grov misshandel. (Se a. prop. s. 51, jfr ”Den utdragna misshandeln” NJA 2020 s. 564 p. 10–15.)
Har någon påbörjat utförandet av ett visst brott utan att detta kommit till fullbordan ska han eller hon, i de fall det är särskilt föreskrivet, dömas för försök till brottet, om fara förelegat att handlingen skulle leda till brottets fullbordan eller en sådan fara endast på grund av tillfälliga omständigheter har varit utesluten. Straff för försök bestäms högst till vad som gäller för fullbordat brott och får inte sättas under fängelse, om lägsta straff för det fullbordade brottet är fängelse i två år eller däröver. (Se 23 kap. 1 § BrB.)
För försök till sådan misshandel som inte är ringa, döms det till ansvar enligt 23 kap. (se 3 kap. 11 § BrB).
Straffansvar för försök bygger på att den som begår den straffbelagda gärningen ska ha uppsåt till mer än vad som faktiskt har skett. Rubriceringen av försöket styrs av vad han eller hon haft uppsåt till, i det här fallet den misshandel som den tilltalade haft för avsikt att utföra.
Frågan om ett misshandelsbrott är att anse som grovt eller synnerligen grovt ska avgöras efter en helhetsbedömning av samtliga omständigheter vid gärningen. Det är naturligt att den skada som misshandeln har lett till och som omfattas av gärningsmannens uppsåt bildar en utgångspunkt när det är den uppkomna skadan som är den huvudsakliga kvalificeringsgrunden (se ”Synnerligen grov misshandel?” NJA 2011 s. 89 p. 11 och 16). På samma sätt bildar den skada som gärningsmannen har avsett att orsaka målsäganden en utgångspunkt för bedömningen vid försöksbrottet.
Vid bedömningen av om ett misshandelsbrott är grovt ska det, som tidigare nämnts, särskilt beaktas bl.a. om gärningsmannen har tillfogat en svår kroppsskada medan det vid bedömningen av om brottet är synnerligen grovt särskilt ska beaktas om kroppsskadan är bestående.
Svår kroppsskada enligt bestämmelsen om grov misshandel kan vara förlust av talförmåga, syn eller hörsel. Det kan också röra sig om svårt lyte eller andra svåra men. Även andra, anatomiskt sett mindre svåra skador, kan anses som svåra kroppsskador om de får särskilt stor betydelse för den drabbade. (Jfr NJA II 1962 s. 108.)
Med bestående skada i bestämmelsen om synnerligen grov misshandel avses att den svåra kroppsskadan med hänsyn till den medicinska kunskapen vid tillfället bedöms vara livsvarig. Innebörden av begreppet svår kroppsskada är densamma som enligt bestämmelsen om grov misshandel. Exempel på en svår kroppsskada som är bestående är förlust av synen, kvarstående förlamning eller bestående hjärnskada. (Se prop. 2009/10:147 s. 38.)
Straffmätningen vid försöksbrott utgår från samma principer som de som gäller i fråga om fullbordade brott. Den grundläggande lagregeln rörande bestämmandet av straffvärdet finns i 29 kap. 1 § BrB. Straffet ska, med beaktande av intresset av en enhetlig rättstillämpning, bestämmas inom ramen för den tillämpliga straffskalan efter brottets eller den samlade brottslighetens straffvärde. Vid bedömningen av straffvärdet ska beaktas den skada, kränkning eller fara som gärningen inneburit, vad den tilltalade insett eller borde ha insett om detta samt de avsikter eller motiv som han eller hon haft. Det ska särskilt beaktas om gärningen inneburit ett allvarligt angrepp på någons liv eller hälsa eller trygghet till person.
Som tidigare nämnts ska straffet för försök bestämmas till högst vad som gäller för det fullbordade brottet och får sättas lägre än minimistraffet för det brottet. Bestämmelsen ger uttryck för att straffvärdet av ett försöksbrott i princip är lägre än straffvärdet av motsvarande fullbordade brott. En naturlig utgångspunkt för straffvärdebedömningen är dock vad straffvärdet för det fullbordade brottet hade varit.
Inom ramen för den tillämpliga straffskalan påverkas straffvärdet av försöksbrott sedan av flera faktorer. En sådan är hur stor den konkreta faran har varit för att handlingen skulle leda till brottets fullbordan. En annan är hur långt handlandet har fortskridit. Har gärningsmannen gjort allt som krävs för att den brottsliga effekten ska inträda är straffvärdet ofta högre än om det har återstått något för gärningsmannen att göra för att brottet ska bli fullbordat. Även vilken form av uppsåt som har förelegat kan ha betydelse. (Se ”Balkongmålet” NJA 2015 s. 702 p. 78.)
När det gäller våldsbrott är den skada som målsäganden orsakats av stor betydelse när straffet bestäms. Det faktum att den avsedda skadan inte har uppkommit vid försök leder till att straffvärdet för försöksbrottet regelmässigt är lägre än för motsvarande fullbordat brott.
I vissa fall medför det förhållande att brottet inte fullbordades bara en begränsad reduktion av straffvärdet. Det gäller exempelvis fall när gärningsmannen har gjort allt som från hans eller hennes sida krävdes för utförande av brottet och anledningen till att brottet inte har fullbordats är omständigheter som inte kunde förutses och som inte heller kan betecknas som sannolika. (Jfr ”Balkongmålet” p. 81.)
I andra fall kan det vara fråga om s.k. oavslutade försök, där gärningsmannen har påbörjat utförandet av brottet men händelseförloppet har avbrutits. I vissa av dessa fall kan den omständigheten att brottet inte fullbordades vara uttryck för en mindre farlighet hos gärningsmannen. Det kan handla om att han eller hon inte agerade med den förslagenhet eller hänsynslöshet som genomförandet av det fullbordade brottet hade krävt. Det kan leda till att straffvärdet för försöksbrottet i ett sådant fall är påtagligt lägre än för det fullbordade brottet.
Av utredningen framgår att M.E. avsåg att misshandla målsäganden genom att krossa en knäskål på denne. Även om den uppgift han har lämnat under polisutredningen, att det var hans avsikt att märka målsäganden ”för livet”, bör tolkas med stor försiktighet står det klart att han hade uppsåt att tillfoga målsäganden en allvarlig skada som skulle orsaka svår smärta, kräva kvalificerad behandling och även kunna medföra långvariga konsekvenser. Såvitt utredningen utvisar hade dock inte misshandeln lett till en skada av den omfattning, art och karaktär att det skulle vara fråga om en bestående kroppsskada i den mening som avses i bestämmelsen om synnerligen grov misshandel. Inte heller med beaktande av omständigheterna i övrigt skulle det fullbordade brottet ha varit så kvalificerat att det är att bedöma som synnerligen grov misshandel.
M.E. ska således dömas för försök till grov misshandel.
M.E. avsåg att tillfoga målsäganden en mycket allvarlig skada. Hans enda bevekelsegrund var den betalning som han skulle få av den som hade beställt misshandeln. Gärningen genomfördes på kvällen i och i anslutning till målsägandens bostad. Den föregicks av planering och hade vissa inslag av förslagenhet, bl.a. så att M.E. förmådde målsäganden att öppna lägenhetsdörren genom vilseledande uppgifter. Hans syfte var att genomföra misshandeln med hjälp av en medhavd batong samt med användande av buntband och silvertejp som han också hade tagit med sig. Omständigheterna påverkar straffvärdet i skärpande riktning.
Om misshandelsbrottet hade fullbordats, skulle straffvärdet ha motsvarat fängelse i tre år och sex månader.
Vid bedömningen av straffvärdet för försöksbrottet måste dock också beaktas att M.E. var relativt långt ifrån att uppnå sitt syfte när händelseförloppet avbröts. Han måttade slag mot målsäganden men övermannades ganska omgående och utan att orsaka målsäganden några betydande skador. Misshandeln avbröts på ett relativt tidigt stadium. Även om gärningen var planerad kan själva utförandet inte sägas vara präglat av förslagenhet. Straffvärdet av försöksbrottet ligger därför väsentligt nedanför det straffvärde som det fullbordade brottet skulle ha haft.
Straffvärdet för försöksbrottet motsvarar fängelse i drygt två år. Det ringa narkotikabrottet som M.E. också döms för saknar betydelse för den samlade brottslighetens straffvärde.
M.E. dömdes i februari 2019 till villkorlig dom för ringa narkotikabrott, snatteri och stöld.
De nu aktuella brotten begicks i januari 2019 och alltså före den nyss nämnda domen från februari. Det är således fråga om nyupptäckt brottslighet. Påföljden för nyupptäckt brottslighet ska enligt 34 kap. 2 § BrB bestämmas så att påföljderna tillsammans inte överstiger vad som skulle ha dömts ut för den samlade brottsligheten.
Med hänsyn till den aktuella brottslighetens samlade straffvärde och den villkorliga dom som tidigare dömts ut bör påföljden bestämmas till fängelse i två år.
M.E. ska således dömas för försök till grov misshandel och ringa narkotikabrott till fängelse i två år.
HD ändrar hovrättens domslut på det sättet att påföljden, med tillämpning av 34 kap. 2 § BrB, bestäms till fängelse två år.