Fråga om konkurrerande skadeorsaker. Tillika fråga om storleken av ersättning enligt 1 kap 3 § skadeståndslagen för kränkning genom misshandelsbrott. (I och II) - Vid bestämmande av ersättning för sveda och värk till följd av brott har hänsyn ansetts inte böra tas till brottets beskaffenhet. (I)
(Jfr beträffande den första frågan 1961 s 425 och 473 samt 1978 s 281, beträffande den tredje frågan 1962 s 458)
Allmän åklagare väckte vid Uppsala TR åtal mot P.P., född 1960, för misshandel enligt följande gärningsbeskrivning: P.P. har d 29 april 1990 på Svartbäcksgatan i Uppsala tilldelat A.P. en spark mot underlivet och ett knytnävsslag i ansiktet, som förorsakat svåra smärtor och en sårskada i vänster ögonbryn.
A.P. yrkade skadestånd med 14 279 kr, varav 14 000 kr avsåg sveda och värk, 49 kr en mjuk halskrage, 180 kr resekostnader och 50 kr bil tvätt.
TR:n (ordf rådmannen Thompson) anförde i dom d 15 nov 1990:
Domskäl. Ansvarsfrågan. P.P. har sagt sig varken kunna erkänna eller förneka gärningen. Han har bestritt det enskilda anspråket men vitsordat såsom skäligt i sig för sveda och värk 2 000 kr, för biltvätt 50 kr och för resekostnader 36 kr.
Målsäganden A.P. (född 1951) har uppgivit: Det var dagen före sista april. När han skulle köra in sin bil på gården till den fastighet där han bor stod några ungdomar i vägen. De flyttade sig och när han därefter sakta körde bilen, hällde någon av ungdomarna en Coca-Cola över hans bil. Han klev ur, lugn men kanske något irriterad i rösten, och frågade varför drycken hälldes på hans bil. Plötsligt kände han ett knytnävsslag och en kraftig spark. Allt gick mycket snabbt. Av misshandeln ramlade han in i bilen. Ryggen - sedan 1984 skadad - hamnade mot bildörren. Han blev paralyserad men kom in i bilen,  vilken han därefter - rädd för ytterligare attacker som han blev - låste inifrån. Slaget som tog vid ögonbrynet orsakade kraftig blödning och sårskada. Av sparken uppkom ordentliga smärtor i skrevet. Det var P.P. som var gärningsmannen. Av P.P:s misshandel fick han senare åtskilligt lidande. Det kom visserligen inget blod i urinen men smärtorna i pungen fanns kvar ett bra tag. Smärtor i nacken och smärtstrålning i armarna, vilket stundtals ledde till okänslighet, var en annan följd. Att de nu skildrade symptomen hade samband med misshandeln var en slutsats som undersökningsläkaren drog. Den direkta smärtan efter misshandeln fanns i skrevet och ryggen. Därjämte fick han huvudvärk. - När händelsen inträffade var han redan sjukskriven för ryggskada (upptäckt 1984) och ländbesvär. Besvären tilltog och han har alltjämt besvär. Misshandeln skulle föranlett sjukskrivning om han inte redan varit sjukskriven.
P.P. har uppgivit: Av misshandeln, han betvivlade inte att han var gärningsmannen, mindes han ingenting. Han hade tidigare på dagen åkt karusell med sin son. Efter att ha återbördat denne till hemmet, begav han sig åter in till stan, Uppsala. Han träffade "grabbarna", drack vin och brännvin och blev ordentligt full, ett vanligt mönster den gången - ett par i månaden - han dricker. Han vaknade upp hos polisen, som omtalade vad han gjort; han tyckte det "var för djävligt".
Genom de angivna berättelserna och övrig utredning är klarlagt att P.P. misshandlat A.P. på det sätt åklagaren påstått. Åtalet är styrkt.
Skadeståndsfrågan. A.P. har, utöver de in tyg åklagaren åberopat i ansvarsdelen, åberopat läkarintyg utfärdade d 19 sept 1990, d 27 sept 1990 och d 14 nov 1990. Av intygen framgår bl a att A.P. sedan 1984 lider av en ryggsjukdom för vilken han är sjukskriven. Den i målet aktuella misshandeln har otvivelaktigt orsakat A.P. smärtor och lidande vilka går utöver de besvär av kronisk natur som besvärar honom. A.P. är berättigad till skadestånd för sveda och värk. TR:n finner skäligt utdöma ett belopp om 3 000 kr. Härutöver bör A.P. tillerkännas ersättning för biltvätt (50 kr), halskrage (49 kr) och resekostnader (40 kr - 2 resor T o R).
Domslut. TR:n dömde P.P. för misshandel och viss annan brottslighet till fängelse 5 mån samt ålade honom att utge skadestånd till A.P. med 3 139 kr.
A.P. fullföljde talan i Svea HovR och yrkade helt bifall till sin vid TR:n förda skadeståndstalan.
P.P. bestred A.P:s ändringsyrkande.
P.P. fullföljde talan i ansvarsdelen och yrkade att påföljden skulle bestämmas till skyddstillsyn eller, i andra hand, att straffet skulle sättas ned.
HovR:n (fd hovrättsrådet Grönvall, referent, hovrättsrådet Boholm, t f hovrättsassessorn Williams samt nämndemännen Ray och Myers) meddelade dom d 28 maj 1991.
I domen anfördes under rubriken Utredningen i HovR:n: I HovR:n har åberopats samma skriftliga bevisning som vid TR:n.
P.P. har hörts ånyo i HovR:n och har därvid, såsom vid TR:n, förklarat sig inte minnas någonting från själva gärningen.
Även A.P. har hörts på nytt i HovR:n. Han har därvid berättat i huvudsaklig överensstämmelse med referatet av hans utsaga i TR:ns dom, dock med följande ändringar och tillägg. Av slaget i ansiktet, som utdelades omedelbart efter sparken i skrevet, kastades han bakåt mot bildörren. Det var insidan av dörren som tog emot jämnt över hela ryggen. Nacken träffade inte bildörren. Av slaget i ansiktet fick han ett blödande sår. När han kom till sjukhuset direkt efter händelsen sydde man inte såret utan lade på plåster. Han hade ont över ögat och i skrevet två-tre veckor efter händelsen. Han sökte inte läkare för detta. Sparken mot skrevet uppfattade han som ett angrepp på integriteten. Under ett par veckors tid tyckte han att det var pinsamt att gå ut på grund av "blåtiran" över ögat.
Under rubriken Domskäl anfördes bl a: Ansvars- och påföljdsfrågorna. Misshandelsbrottet utgjorde ett oprovocerat angrepp på allmän plats. Man måste därför se allvarligt på det. För P.P. graverande är också att han tidigare flera gånger och senast d 15 april 1988 dömts för misshandel. Dessa omständigheter föranleder att annan påföljd än fängelse inte kan komma i fråga.
Vid bestämning av brottets straffvärde skall, utöver ovan angivna omständigheter, bl a särskilt beaktas den skada som gärningen inneburit. Såsom närmare skall utvecklas angående skadeståndet är kausaliteten oklar mellan gärningen och de besvär som A.P. senare fått i nacken. Till detta kommer att nacken inte skadades direkt av misshandeln. Nackbesvären ter sig därför som en indirekt skada och inte som en normal följd av en misshandel av förevarande slag. Vidare var skadan över ögat inte större än att den endast behandlades med plåster. Sparken i skrevet gav givetvis upphov till kraftig smärta men ledde trots allt inte till att det kom blod i urinen eller en ömhet vid palpation. Varken skadan över ögat eller sparken i skrevet föranledde A.P. att söka läkare eller annan vård efter det första sjukhusbesöket. Dessa skador får därför bedömas som måttliga. - Vid en sammanvägning av samtliga här aktuella omständigheter finner HovR:n att det av TR:n utmätta straffet bör sättas ned väsentligt.
Skadeståndsfrågan. När misshandeln ägde rum hade A.P. varit sjukskriven sedan 1985 för ländryggbesvär. Efter nu ifrågavarande misshandel har besvären i ländryggen ökat och nackbesvären tillkommit. Någon egentlig utredning om kausalsammanhanget mellan de ökade besvären och misshandeln har inte förebragts i målet. Slaget i ansiktet gav inte upphov till större direkt skada än ett mindre sår över ögat och en "blåtira". Detta tyder på att slaget inte utdelats med någon större kraft. Det kan därför - och i brist på annan utredning - inte uteslutas att A.P:s nackbesvär till väsentlig del har sin grundorsak i hans mångåriga ryggsjukdom. Emellertid har hans tillstånd försämrats till följd av misshandeln. Därtill kommer de direkta men han lidit av misshandeln. - Vid en samlad bedömning av samtliga förebragta  omständigheter finner HovR:n att TR:n gjort en rimlig avvägning och att de av TR:n bestämda beloppen är skäliga. TR:ns domslut i fråga om skadeståndets storlek skall följaktligen stå fast.
förordnade att TR:ns domslut beträffande skadeståndsbeloppet skulle stå fast.
A.P. (ombud advokaten U.R.) sökte revision och yrkade helt bifall till sin skadeståndstalan.
P.P. (ombud advokaten M.A.) bestred ändring.
Brottsskadenämnden avgav yttrande i målet.
I sitt yttrande anförde nämnden: Vid beräkning av ersättning för sveda och värk efter misshandelsbrott bestämmer Brottsskadenämnden ersättningen med utgångspunkt i Trafikskadenämndens tabeller. Brottsskadenämnden tar då hänsyn till såväl det fysiska som det psykiska lidande som är att hänföra till personskada dvs en skada som utgör en medicinskt påvisbar effekt. Däremot beaktar nämnden inte vid denna beräkning brottets svårhetsgrad. Nämnden tillämpar således inte den ersättningsprincip som framgår av rättsfallet NJA 1962 s 458 där HD i sin dom yttrade bl a att det vid fastställandet av ersättningen för sveda och värk ävensom av gottgörelse för framtida men borde fästas avseende vid att brottsoffrets lidande åsamkats henne genom brottsliga gärningar av synnerligen svår beskaffenhet. En annan sak är att misshandel av detta slag ofta ger större personskador varför den faktiska sveda och värk-ersättningen med tillämpning av Trafikskadenämndens tabeller med där befintliga höjningsmöjligheter vid denna typ av brott ofta blir större än vid annan typ av misshandel.
Det lidande som brottsoffret känner på grund av att misshandeln är rå, oprovocerad och integritetskränkande anser Brottsskadenämnden skall kompenseras genom att ersättning ges med tillämpning av 1 kap 3 § skadeståndslagen. Den skada som här ersätts är det lidande som kränkningen av brottsoffrets personliga integritet ger upphov till. För att förebygga oklarhet beträffande termen psykiskt lidande, vilket ju kan ersättas både som personskada enligt 5 kap 1 § skadeståndslagen och som lidande enligt 1 kap 3 § samma lag, använder Brottsskadenämnden benämningen ersättning för kränkning. Nämnden har valt att i sina beslut redovisa kränkningsersättningen i en särskild post. Enligt förarbetena till den ändring i brottsskadelagen där möjlighet gavs att ge ersättning för lidande av det slag som avses i 1 kap 3 § skadeståndslagen (prop 1987/ 88:92 s 7) skall ersättning lämnas endast vid allvarligare kränkningar av den personliga integriteten. Med beaktande härav ger nämnden - vid misshandelsbrott - ersättning för kränkning i fall av oprovocerad gatumisshandel och fall liknande dessa samt vid misshandelsbrott där det ingår ett stort mått av kränkning i själva den brottsliga handlingen. Lägsta ersättningsbelopp är 3 000 kr. Vid något grövre fall lämnas ersättning med 5 000 kr. Vid mycket grova fall ges högre ersättning. I det fall som är aktuellt i detta mål skulle ersättningen enligt nämndens praxis ligga på 5 000 kr.
Förutsatt att den akuta sjuktiden kan bestämmas till av revisionskäranden uppgivna sex månader - något som Brottsskadenämnden inte tar ställning till - skulle ersättningen för sveda och värk, med tillämpning av Trafikskadenämndens tabell för 1990 samt med viss avrundning, kunna bestämmas till 9 000 kr.
Den sammanlagda ersättningen för ideell skada skulle enligt nämndens uppfattning kunna uppgå till 14 000 kr.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, Johnson, föreslog i betänkande följande dom:
Domskäl. Som HovR:n antecknat i sin dom var A.P. vid tidpunkten för misshandeln d 29 april 1990 sjukskriven för ländryggsbesvär. Av utredningen i målet - A.P:s egna uppgifter inför TR:n och i HovR:n samt de av honom åberopade fyra rättsintygen - kan inte säkerligen fastställas i vilken grad de mångåriga ländryggsbesvären och misshandeln var för sig medverkat till de nu aktuella skadorna. Av en i rättspraxis fastlagd princip vid självständigt konkurrerande skadeverkningar följer att "skadevållaren får ta den skadelidande sådan han finner honom" (se NJA 1961 s 425 och NJA 1962 s 469). På grund härav och då av utredningen får anses framgå att det är genom misshandeln d 29 april 1990 som A.P. åsamkats samtliga de skador för vilka han nu begär ersättning, bör P.P. svara för hela den skada och förlust som han medverkat till.
Brottsskadenämnden har i yttrande d 20 nov 1991 anfört att ersättningen för sveda och värk, med tillämpning av Trafikskadenämndens tabell för 1990 samt med viss avrundning, skulle kunna bestämmas till 9 000 kr samt att ersättningen för kränkning i fall av oprovocerad gatumisshandel enligt 1 kap 3 § skadeståndslagen i ett fall som det förevarande enligt nämndens praxis skulle ligga på 5 000 kr.
Vad gäller skadeståndets storlek har utvecklingen efter skadeståndslagens ikraftträdande d 1 juli 1972 lett till att ersättningsnivån för ideell skada har kommit att höjas. Frågan om den nuvarande ersättningsnivån bör höjas ytterligare och andra därmed sammanhängande frågor har överlämnats till kommittén om ideell skada för utredning (se Dir 1988:76 och Dir 1990:66). Utredningsuppdraget skall vara slutfört vid årsskiftet 1992/ 93. Mot bakgrund av det nyss sagda och med beaktande av vad Brottsskadenämnden anfört i sitt ovan angivna yttrande framstår det av A.P. yrkade skadeståndsbeloppet, 14 000 kr, som skäligt. Det yrkade beloppet för resekostnader, 180 kr, av vilket domstolarna endast dömt ut 40 kr, framstår också som skäligt och bör därför bifallas.
Domslut. Med ändring av HovR:ns dom i skadeståndsdelen förpliktar HD P.P. att utge skadestånd till A.P. med 14 279 kr.
HD (JustR:n Smith, Ross, Gonzalez, Rogers och Patterson, referent) beslöt följande dom:
Domskäl. Av utredningen i målet framgår att A.P. varit sjukskriven för ländryggsbesvär sedan år 1985 samt att han efter det misshandelsbrott som P.P. gjort sig skyldig till fått ökade smärtor i ländryggen och nackbesvär under i vart fall sex månader.
Med hänsyn till det nära tidssambandet mellan misshandeln och de nya besvären föreligger övervägande sannolikhet för att dessa i vart fall har utlösts av misshandeln. Av utredningen i målet framgår inte i vad mån A.P:s grundsjukdom har medverkat till de nya besvären. Enligt ett läkarintyg d 14 nov 1990 skulle han ha sjukskrivits för dessa besvär, om han inte redan hade varit sjukskriven. P.P. skall därför utge ersättning till A.P. för dennes sveda och värk under sex månader. Denna ersättning bör bestämmas med utgångspunkt i den av Trafikskadenämnden senast fastställda tabellen beträffande ersättning för sveda och värk. Vid ersättningens bestämmande bör hänsyn inte, som A.P. har gjort gällande, tas även till brottets beskaffenhet.
A.P. har förklarat att hans yrkande om ersättning för sveda och värk innefattar även ersättning för den integritetskränkning som misshandeln av honom har inneburit.
Genom misshandeln har A.P. tillfogats en sådan kränkning att han enligt 1 kap 3 § skadeståndslagen har rätt till ersättning för det lidande som kränkningen har medfört. Denna ersättning bör bestämmas till 5 000 kr (jfr SOU 1992:84 s 145 f).
Skadeståndet för sveda och värk bör bestämmas till 9 000 kr, som utgör skillnaden mellan den av A.P. yrkade ersättningen 14 000 kr och nyssnämnda ersättning för kränkning 5 000 kr.
A.P. bör vidare tillerkännas ersättning för kostnader till följd av misshandeln med 140 kr utöver det belopp, 139 kr, som HovR:n dömt ut.
Domslut. Med ändring av HovR:ns dom i skadeståndsdelen förpliktar HD P.P. att utge skadestånd till A.P. med 14 279 kr.
Allmän åklagare väckte vid Helsingborgs TR åtal mot L.J., född 1952, för misshandel enligt följande gärningsbeskrivning: L.J. har d 12 okt 1989 i en lägenhet på Furutorpsgatan i Helsingborg tilldelat sin fd sambo G.L. två slag i ansiktet. Ettvart av slagen har medfört att hon fallit omkull. Våldet har orsakat två frakturer på underkäken samt en utslagen tand.
G.L. yrkade skadestånd av L.J. med 34 000 kr, varav 4 000 kr för en förlorad visdomstand, 25 000 kr för psykiskt lidande enligt 5 kap 1 § skadeståndslagen i form av sveda och värk och 5 000 kr för sådant lidande som avses i 1 kap 3 § samma lag.
I ansvarsdelen åberopades intyg av överläkaren Becker och av bitr övertandläkaren Mercer.. Av intygen framgick bl a att man vid undersökning av G.L. d 13 och 16 okt 1989 hade konstaterat två frakturer på underkäken jämte kraftig svullnad och ömhet. I T.H:s intyg, daterat d 24 april 1990, anfördes vidare bl a följande: Patienten behandlad här med fixation av frakturerna varvid underkäken varit fixerad mot överkäken under tiden 17 okt 1989-21 nov 1989. Under denna tid har patienten endast kunnat intaga flytande föda. På grund av tillstötande infektion har läkningen försenats och patienten har haft relativt stora besvär under läkningstiden. Brotten på käken anses nu som läkta men framtida men i form av funktionsstörningar i käken kan ej helt uteslutas.
I skadeståndsdelen åberopades dessutom ett intyg av leg psykologen M.R..
TR:n (ordf rådmannen Noltorp) meddelade dom d 25 okt 1990. I domskälen anfördes under rubriken Ansvarsdelen: L. har erkänt att han utdelat ett slag med öppen hand som träffat G. i ansiktet.
G. och Jones har hörts.
TR:n finner följande utrett.
G. och Jones har sammanbott. Samboförhållandet upphörde två år innan nu aktuell händelse inträffade. De har båda haft alkoholproblem. G. har sökt hjälp härför och hade då händelsen inträffade just avbrutit en antabuskur. De träffades ofta även efter det samboförhållandet avslutats och var goda vänner. Det har dock förekommit att de haft uppträden och G. har vid något tillfälle gett sig på L.. Den 12 okt 1989 var de tillsammans i Danmark. De förtärde båda alkohol och det kan inte uteslutas att båda var ordentligt påverkade då de återvände till G:s bostad. I bostaden har G. hällt öl över Jones enligt hennes egen uppgift högst en droppe men enligt Jones var det fråga om en större mängd öl. Det kan inte uteslutas att L. uppgift är riktig. L. har därvid utdelat ett slag med öppen hand mot G.. L. handlove har därvid träffat G:s ansikte. G. blev "bedövad" av slaget. Enligt vad G. uppgivit skall Jones något senare ha utdelat ytterligare ett slag mot henne. Detta har Jones förnekat och TR:n finner då uppgift står mot uppgift inte tillförlitligen utrett att L. utdelat även detta slag. Det slag L. övertygats om har fått till följd att G. skadats på sätt framgår av intygen och L. skall fällas till ansvar för misshandel.
TR:n behandlade härefter påföljdsfrågan och fann att påföljden kunde bestämmas till villkorlig dom jämte ett kraftigt bötesstraff.
Under rubriken Enskilda anspråket anfördes i domskälen: L. har medgett att utge ersättning för lidande enligt 5 kap 1 § skadeståndslagen med 1 500 kr och för förlorad tand med 500 kr. Han har hävdat att Gonzalez varit medvållande.
G. har uppgivit att hon var på väg tillbaka in i arbetslivet då hon utsattes för misshandeln men att hon nu inte längre är arbetsförmögen.
TR:n finner ej styrkt att Gonzalez varit medvållande. TR:n som beaktar att G. även före misshandeln torde haft vissa psykiska problem och som anser att det saknas anledning att närmare uppdela skadeståndet finner skäligt att tillerkänna G. ersättning med 8 500 kr varav 500 kr avser ersättning för visdomstanden.
Domslut. TR:n dömde L.J. enligt 3 kap 5 § BrB för misshandel till villkorlig dom och 100 dagsböter å 60 kr samt ålade honom att utge skadestånd till G.L. med 8 500 kr.
Båda parter fullföljde talan i skadeståndsdelen i HovR:n över Skåne och Blekinge.
G.L. yrkade helt bifall till sin vid TR:n förda talan.
L.J. yrkade att skadeståndet skulle nedsättas till 2 000 kr.
HovR:n (hovrättslagmannen Perez, hovrättsrådet Lejman och adj led Fritz, referent) anförde i dom d 22 mars 1991: Parterna har, med den ändring och förtydligande som följer nedan, åberopat samma grunder för sin talan som vid TR:n.
G. har anfört: Den 12 okt 1989 slog L. till henne med öppen hand i ansiktet. Hon föll omkull av slaget. Våldet förorsakade en utslagen visdomstand och två käkbensfrakturer. Hon led av svåra smärtor dels vid själva misshandeln dels under läkningsprocessen. Käkarna var fixerade med ståltråd i fem veckor, under vilken tid hon endast kunde inta flytande föda genom sugrör. Vid ett tillfälle lossnade ståltråden och käkarna fick fixeras om. Till följd av skadorna fick hon en halsinfektion, varvid svalget under de första dagarna efter övergreppet var kraftigt svullet och hon hade svårt att andas. Under initialskedet behandlades hon med antibiotika och smärtstillande medicin. Hon låg på sjukhus d 16-19 okt 1989 och var sjukskriven från första läkarbesöket. Sjukskrivningen upphörde inte utan övergick till sjukbidrag. Käkfrakturerna är nu läkta, men hon har fortfarande men bestående i att hon sluddrar när hon talar fort och när hon är trött. Hon har sedan tidigare haft eksem, vilka kraftigt förvärrats efter misshandeln. - Övergreppet mot G. har medfört att hon tillfögats psykiskt lidande med en medicinskt påvisbar effekt. Alltsedan misshandeln har hon haft en djup inre oro, svår ångest, sömnsvårigheter, depression, försämrad kontakt med omgivningen samt rädsla för repressalier från L. sida. G. är en skör person, varför hon har drabbats hårdare än en person med stabil personlighet. L. har väl känt till G:s personliga förhållanden och läggning. Adekvans föreligger mellan övergreppet och påstådda personskador. I maj 1990 tog hon kontakt med psykologen M.R. för sina psykiska besvär och går sedan juli 1990 på regelbundna terapisamtal en gång i veckan. Terapin kommer i allt fall att pågå ett till två år till räknat från idag. - Det yrkade beloppet är fördelat på så sätt att 4 000 kr avser ideellt skadestånd för utslagen visdomstand, 5 000 kr avser ersättning för den kränkning brottet innebar enligt 1 kap 3 § skadeståndslagen och 25 000 kr avser ersättning för sveda och värk.
L. har frånfallit påståendet om att Gonzalez skulle ha varit medvållande men har hävdat att misshandeln föregicks av en provokation från G.. Han har därutöver anfört: G. ville först anmäla att hon skadats av en okänd för att - utan att ange L. - få ut skadestånd. Anledningen till att anmälan mot L. slutligen gjordes var att han inte ville låna ut pengar till G.. G. har efter den nu aktuella händelsen misshandlats vid två tillfällen; i nov 1990 och i början av 1991. Hon blev vid det senare tillfället rispad med kniv. Jones hävdar att G. inte drabbats av sådan kränkning som ersätts enligt 1 kap 3 § skadeståndslagen, ej heller sådant psykiskt lidande som ersätts enligt 5 kap 1 § skadeståndslagen. De psykiska besvär som G. har och undergår terapibehandling för har förelegat redan i tiden före misshandeln och är inte en följd av L. övergrepp. G. har sedan många år haft psykiska besvär och har tidvis missbrukat alkohol. Skadorna till följd av misshandeln kan i allt fall inte särskiljas från tidigare psykiska besvär eller från dem hon erhöll som följd av de två senaste övergreppen. Skäligt skadestånd för sveda och värk är 1 500 kr och för förlust av visdomstand 500 kr. Sistnämnda belopp stämmer väl överens med Trafikskadenämndens hjälptabeller. Vid bestämmandet av skadeståndet för tanden skall beaktas att den saknade utseendemässig be tydelse.
G. har invänt: Hon har inte fört på tal att göra någon anmälan mot en okänd. Det är riktigt att hon blivit misshandlad vid två ytterligare tillfällen. Följderna av dessa övergrepp har främst varit att de "rivit upp" de sår L. tillfogat henne. - Misshandeln har varit oprovocerad och har skett i G:s bostad av en person som hon förlitat sig på. Särskild ersättning skall därför utgå för den kränkning G. tillfogats genom misshandeln.
Utredningen i HovR:n. I HovR:n har G. hörts under fritt partsförhör och psykologen M.R. har hörts som vittne.
G. har åberopat överläkaren K.F:s utlåtande och bitr övertandläkaren T.H:s intyg.
G. har uppgett: Hon träffade L. 1986 och började i samband därmed att missbruka alkohol. De var sambo under ett par år, vilket förhållande upplöstes i början av 1989. I febr 1989 påbörjade hon en ettårig antabuskur och har sedan dess inte återfallit i sitt missbruk. Under 1989 förändrades hennes liv radikalt. Hon gick ner 23 kg i vikt och erhöll - efter att ha stått utanför arbetsmarknaden i 14 år - ett beredskapsarbete. Hon var sjukskriven en gång under aug 1989 för en muskelinflammation. Beredskapsarbetet upphörde och hon var i okt 1989 aktivt arbetssökande. Hon återvann sitt självförtroende och hon "vågade sig ut bland folk". Hon hade aldrig varit lyckligare än under sommaren, hösten 1989. L. och hon träffades även efter det att de flyttat isär; mycket beroende på att Jones och hennes son E., 11 år, kom väl överens. Den 12 okt 1989 träffades Jones och hon på förmiddagen. De åkte över till Helsingör och på överfarten drack hon en grön Tuborg. På centralstationen i Helsingör drack hon ca 5 cl starksprit och på överfarten till Helsingborg ytterligare en Tuborg. Hon var inte berusad. De gick hem till henne vid 15- tiden. De satt vid köksbordet och hade troligtvis hällt upp var sin grogg. Hon hade möjligen druckit en klunk av groggen. L. sa något på skämt till henne och hon svarade "då häller jag öl över Dig". L. måste ha missuppfattat henne för han reste sig upp och gav henne ett kraftigt slag i ansiktet. Hon föll omkull och det blödde kraftigt ur munnen. Hon "tjatade" på L. att han skulle gå därifrån och de började bråka. E. kom hem med en kompis och de gick in på E:s rum. Jones slog till henne ytterligare en gång och hon hamnade då mot sovrumsdörren. E:s kamrat hämtade sin mamma som "slängde ut" L.. - G. hade först inte speciellt ont utan var bara chockad. Hon gick och la sig och vaknade först vid sjutiden påföljande morgon. Hon hade skrikit hela natten i sömnen. E. hämtade Jones som lovade att följa med henne till en läkare efter arbetet. Jourtandläkaren B.S. remitterade henne till sjukhuset. Svalget hade svullnat upp och hon hade svårt att andas. Läkaren på sjukhuset ville att hon skulle stanna kvar för observation, men hon var tvungen att åka hem för att ordna för E.. Hon fick penicillin för halsinfektionen. Under natten vakade L. över henne. Påföljande måndag lades hon in på sjukhuset och käkarna fixerades nästkommande dag. Under sex veckor var käkarna fixerade. Det gjorde hemskt ont och hon kunde bara inta flytande föda genom sugrör. Under läkningsperioden kände G. sig mycket psykiskt och fysiskt dålig. Hon befann sig i ett chocktillstånd och hon kände sig ledsen, likgiltig och svag. Under senare delen av 1990 var hon deprimerad. Hon hade ingen att prata med. E. märkte att hon mådde dåligt och han frågade henne varför hon inte var glad. Det var jobbigt när E. frågade. - Hon ville inte göra någon polisanmälan mot L.. Hon var rädd för att han då helt skulle frysa ut henne och hon därigenom skulle bli ännu mer ensam. L. hade vidare lovat att stötta henne. Polisanmälan föregicks av att Jones vägrade låna henne pengar till värktabletter. Han satt och "bläddrade" med sina pengar och när G. blev arg uppmanade han henne att göra polisanmälan. Det var också först i dec 1989 hon förstod skadornas omfattning. Den första månaden var hon i ett chocktillstånd vilket också kan vara en förklaring till att hon dröjde med polisanmälan. Alltsedan misshandeln har hon psykiskt mått mycket dåligt; hon miste sitt självförtroende och hon blev socialt utfrusen. Hon sökte psykologhjälp under våren 1990. - L. har betalt 3/4 av hennes tandläkarkostnader. - Hon upplever att de två senaste övergreppen inte har påverkat hennes psykiska hälsa, eftersom hon anser sig inte kunna må sämre. - Hon har inte tidigare haft några psykiska besvär.
M.R. har berättat: G. fick via socialtjänsten kontakt med M.R. i maj 1990. Anledningen härtill uppgav Gonzalez vara hennes reaktioner på och upplevelser kring ett övergrepp av L. i okt 1989. Den psykoterapeutiska behandlingen påbörjades i juli 1990 och förväntas pågå ett par år framöver. Behandlingen pågår 45 minuter per gång och vecka. G. har upplevt misshandeln av L. som oerhört kränkande, eftersom han var en nära vän. M.R. uppfattade vid de första samtalen med G. henne såsom djupt deprimerad, att hon saknade självkänsla, kände djup inre oro, skam och självförakt, samt att hon hade starka skuldkänslor. G. drabbades initialt av ett akut ckocktillstånd. Det har tagit henne lång tid att orka och börja inse vidden av det som hänt henne. Vid ett chocktillstånd som det aktuella är det en naturlig försvarsmekanism som träder i funktion varigenom offret förnekar och förringar det som hänt. Detta sker omedvetet och är en naturlig fas. Denna försvarsmekanism har till uppgift att skydda "jaget" från upplevelser som är för starka och omedelbara och som skulle medföra för mycket inre smärta, kaos och förvirring. Det är en psykisk överlevnadsfunktion, som på intet sätt är onormal utan tvärtom ett adekvat beteende. G. såg som en följd av misshandeln sin tillvaro slås sönder och allt det hon byggt upp rasa. Att G. vände sig till L. och bad honom om hjälp är också en helt logisk reaktion på det som hänt; hon förnekade övergreppet och L. var hennes närmaste vän. Vid bedömningen av det akuta chocktillståndet skall särskilt beaktas att munnen, såsom den varigenom man talar och äter, är speciellt känslig och att en skada likt G:s med käken fixerad i sex veckor är mycket ångestframkallande. Vidare är ett övergrepp av en nära vän i en relation mer ångestframkallande än ett övergrepp av en okänd. G. är en mycket sårbar och känslig person, som dock också har en hel del styrka och resurser. Hon behöver mycket stöd och hjälp för att komma över sin oro och depression. Det som hänt henne har djupt påverkat henne i sitt sätt att se på sig själv och hennes sätt att förhålla sig till sonen, kamrater, etc. Det har gjort henne ängslig, osäker och instabil samt ångesttyngd. M.R. bedömer att G. har ett stort behov av psykoterapi under i vart fall ett-två år. - M.R. kan inte med full säkerhet påstå att om G. inte blivit utsatt för ifrågavarande övergrepp så skulle hon inte fått en depression. Hon gör dock den bedömningen att det måste till en traumatisk upplevelse för att en depression skulle utlösas hos G.. Ej heller kan man särskilja eventuellt tidigare psykiska besvär från psykiskt lidande till följd av övergreppet. De två senare övergreppen har påverkat G. på så sätt att de rivit upp gamla sår.
Domskäl. Genom TR:ns i denna del lagakraftvunna dom har L. fällts till ansvar för misshandel av G. d 12 okt 1989. Misshandeln bestod enligt domen i att L. tilldelat Gonzalez ett slag med öppen hand i ansiktet och att våldet orsakat två frakturer på underkäken och en utslagen visdomstand.
De faktiska omständigheter som enligt det anförda ligger till grund för TR:ns dom i brottmålsdelen är ostridiga i förevarande mål. Jones påstående i HovR:n om att misshandeln föregåtts av en viss provokation från G. är inte styrkt.
G. har gjort gällande att L. genom sin brottslighet tillfogat henne sådant lidande och sådana personskador som avses i 1 kap 3 § skadeståndslagen resp 5 kap 1 § skadeståndslagen samt att det av henne yrkade skadeståndet är skäligt.
L. har medgett att utge ersättning för sveda och värk avseende det fysiska lidande och obehag övergreppet medfört med 1 500 kr och för förlust av tand med 500 kr. Han har i övrigt bestritt skadeståndsskyldighet under påstående att G. genom misshandeln varken tillfogats lidande som ersätts enligt 1 kap 3 § skadeståndslagen eller sådant psykiskt lidande som ersätts enligt 5 kap 1 § skadeståndslagen. Han har vidare invänt att det i allt fall inte föreligger adekvat kausalitet mellan misshandeln och de psykiska besvär G. behandlas för. Slutligen har han hävdat att 500 kr är skälig ersättning för förlust av visdomstand, eftersom tanden saknar utseendemässig betydelse.
1 kap 3 § skadeståndslagen är till sin lydelse tillämplig i fråga om lidande som någon tillfogar annan genom bl a brott mot den personliga friheten eller genom annat ofredande som innefattar brott. Till "annat ofredande som innefattar brott" räknas brott som innebär brott mot den fysiska integriteten och leder till kroppsskada utan att kränkning av den personliga friheten i egentlig mening sker. Exempel utgör misshandel, rån, etc. HovR:n finner således att L. handlande utgjort sådant ofredande som avses i 1 kap 3 § skadeståndslagen. L. är följaktligen skadeståndsskyldig mot G. för lidande.
Vid bestämmande av skadeståndets belopp är att särskilt beakta att det har varit fråga om en oprovocerad misshandel i brottsoffrets hem samt att övergreppet utförts av en nära vän. Vid den uppskattning av lidandet som skall göras vid tillämpningen av 1 kap 3 § skadeståndslagen finner HovR:n ej anledning att bestämma skadeståndet till lägre belopp än vad G. yrkat eller 5 000 kr.
Skadestånd till den som tillfogats personskada omfattar enligt 5 kap 1 § skadeståndslagen ersättning för bl a sveda och värk.
Till personskada räknas såväl kroppsliga som psykiska sjukdomstillstånd där den skadegörande handlingen haft en medicinskt påvisbar effekt.
I målet har inte ifrågasatts att misshandeln förorsakat G. fysiskt lidande och obehag.
Brooks råder däremot om G:s psykiska besvär är en följd av övergreppet.
G:s tidigare psykiska besvär är outredda.
Psykologen M.R. har funnit G:s reaktion på övergreppet naturlig och adekvat. Hon har inte kunnat utesluta att depressionen är föranledd av G:s tidigare psykiska besvär. Hon har vidare förklarat att det inte går att särskilja olika skadeorsaker till G:s psykiska besvär. Hon har dock framhållit att det måste till en traumatisk upplevelse av den karaktär som misshandeln utgjort för att hos G. utlösa en dylik depression.
Vid bedömningen huruvida G:s psykiska besvär är att hänföra till sjukdom som hon redan tidigare led av eller har samband med övergreppet måste stort avseende fästas vid M.R:s i målet lämnade uppgifter. Hon grundar sin bedömning på den ingående personliga kännedom som hon såsom psykolog förskaffat sig om G.. Utredningen visar också att G. under 1989 avsevärt förbättrat sin livssituation. Av det tidsmässiga sambandet mellan övergreppet och G:s psykiska ohälsa får anses framgå att misshandeln utlöste G:s depression.
Vid en samlad bedömning av bevisningen finner HovR:n övervägande sannolikhet föreligga att G:s psykiska besvär är föranlett av övergreppet från L..
Vid bedömning av skadeståndets storlek uppskattar HovR:n ersättningen för det fysiska lidande G. tillfogats till skäliga 10 000 kr och ersättningen för det psykiska lidande hon tillfogats till i vart fall inte lägre än 15 000 kr med hänsyn till skadans omfattning.
Skäligt skadestånd för förlust av visdomstand är 1 000 kr.
Domslut. HovR:n ändrar TR:ns domslut i skadeståndsdelen på så sätt att skadeståndet bestäms till 31 000 kr.
L.J. (ombud advokaten Harris) sökte revision och yrkade att skadeståndet skulle sättas ned till 2 000 kr.
G.L. (ombud advokaten Wood) bestred ändring.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, Johnson, föreslog i betänkande följande dom: HD fastställer HovR:ns dom.
HD (JustR:n Smith, Gonzalez och Patterson, referent) beslöt följande dom:
Domskäl. Av utredningen i målet framgår att G. till följd av det misshandelsbrott som Jones har gjort sig skyldig till fått två frakturer på underkäken och fått en visdomstand utslagen.
Det är också utrett att G. efter misshandeln haft psykiska besvär för vilka hon undergått långvarig psykoterapeutisk behandling av psykolog. Med hänsyn till vad den behandlande psykologen har uppgett i HovR:n och till det tidsmässiga sambandet mellan misshandeln och dessa psykiska besvär föreligger övervägande sannolikhet för att besvären i vart fall har utlösts av misshandeln. Av utredningen i målet framgår inte i vad mån de psykiska besvär som G. redan tidigare kan ha haft har medverkat till de besvär som hon lidit av efter misshandeln. Utredningen ger inte heller stöd för att de misshandelsbrott som G. utsatts för efter denna misshandel har förlängt den tid under vilken hon lidit av de psykiska besvären eller i övrigt förvärrat dessa. L. skall därför utge ersättning till G. för hennes sveda och värk under denna tid.
G. uppgav följande i HovR:n. Till följd av käkbensfrakturerna vårdades hon på sjukhus under fyra dagar. De första sex veckorna var käkarna fixerade med ståltråd. Efter en tids sjukskrivning uppbar hon sjukbidrag. I maj 1990 sökte hon psykologhjälp för sina psykiska besvär, och hon hade sedan dess fått regelbunden psykoterapeutisk behandling.
I HD har G. i sept 1991 uppgett att hon då fortfarande gick på psykologbehandling en gång i veckan, att hon kände sig något bättre än vid tiden för förhandlingen i HovR:n men att hennes hälsotillstånd i övrigt var oförändrat.
Den ersättning för sveda och värk som G. är berättigad till med anledning av det fysiska och psykiska lidande som L. tillfogat henne kan med utgångspunkt i den av Trafikskadenämnden senast fastställda tabellen beträffande sådan ersättning uppskattas till det belopp som HovR:n har dömt ut, 25 000 kr.
Anledning saknas att uppskatta förlusten av en visdomstand till lägre belopp än det som HovR:n dömt ut. G. skall alltså tillerkännas 1 000 kr i ersättning för lyte och men.
G. har genom den misshandel som L. utsatt henne för tillfogats en sådan kränkning att hon enligt 1 kap 3 § skadeståndslagen har rätt till ersättning för det lidande som kränkningen har medfört. Denna ersättning bör bestämmas till det belopp som HovR:n har dömt ut, 5 000 kr (jfr SOU 1992:84 s 145f).
Domslut. HD fastställer HovR:ns domslut.
JustR:n Ross och Rogers var skiljaktiga i fråga om storleken av ersättningen för sveda och värk och anförde: G. är, som majoriteten funnit, berättigad till ersättning för sveda och värk bl a i form av psykiskt lidande. När det gäller att bestämma omfattningen av den ersättning som skall utgå måste beaktas att, allteftersom tiden går, de psykiska besvären får antas mer och mer bero på förhållanden som inte har något samband med den aktuella misshandeln. Andra faktorer, såsom hennes allmänna psykiska och sociala situation och inverkan av de ytterligare två misshandelsbrott som hon senare har varit utsatt för, blir småningom helt dominerande. Mot bakgrund härav kan G. enligt vår mening inte anses ha visat sig berättigad till högre ersättning av Jones för sveda och värk, avseende såväl fysiskt som psykiskt lidande, än 15 000 kr.