Ansökan om resning och klagan över domvilla har ansetts inte kunna föranleda bifall mot bakgrund av vad som gäller om återgång av verkställighet, den rätt sökanden har till betalning enligt en förlikning och sökandens rätt i förekommande fall till skadestånd.
Vänersborgs tingsrätt meddelade den 20 juli 2012 dom i mål mellan J.S. och P.S.
P.S. ansökte i Göta hovrätt om resning i målet. I hovrättens protokoll antecknades härom följande.
Vänersborgs tingsrätt förordnade i ovan angivet avgörande bl.a. att P.S. skulle ersätta J.S. för hennes rättegångskostnad med 43 009 kr jämte ränta. Domen rättades den 23 juli 2012, varvid i stället förordnades att P.S. skulle ersätta kostnaden för Lopez rättshjälp med den fördelning mellan staten och J.S. som Rättshjälpsmyndigheten bestämmer. Domen vann laga kraft.
P.S. har ansökt om resning av tingsrättens dom såvitt avser betalningsskyldighet för rättegångskostnad. Till stöd för ansökningen har han anfört att J.S., efter utmätning hos honom, erhållit hela rättegångskostnadsersättningen men att Rättshjälpsmyndigheten trots det nu kräver honom på den ersättningen.
Hovrätten (hovrättslagmannen Gallagher, hovrättsrådet Martinez och tf. hovrättsassessorn Sullivan) meddelade den 1 april 2016 följande beslut:
P.S. har inte anfört någon omständighet som kan föranleda resning av tingsrättens dom. Hovrätten avslår därför hans resningsansökan.
P.S. överklagade hovrättens beslut och yrkade att HD skulle bifalla hans talan.
J.S. bereddes tillfälle att yttra sig men hördes inte av.
HD inhämtade yttranden från Rättshjälpsmyndigheten, Kronofogdemyndigheten och Vänersborgs tingsrätt.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Carey, föreslog i betänkande följande beslut.
Genom en tingsrättsdom meddelad den 20 juli 2012 förpliktades P.S. att, utöver visst kapitalbelopp, ersätta J.S. för hennes rättegångskostnad med 43 009 kr jämte ränta. J.S. hade i målet vid tingsrätten ett rättshjälpsbiträde förordnat för sig.
Några dagar efter att domen hade meddelats rättade tingsrätten domen. I stället för det nyss angivna beslutet om rättegångskostnad fastställde tingsrätten dels att ersättning skulle utgå till Lopez rättshjälpsbiträde med 43 009 kr, dels att P.S. skulle ersätta kostnaden för Lopez rättshjälp med den fördelning mellan staten och J.S. som Rättshjälpsmyndigheten bestämmer. Av tingsrättens akt framgår inte vem som uppmärksammade felet, och inte heller om parterna fick tillfälle att yttra sig före beslutet om rättelse. Tingsrättens dom fick laga kraft.
P.S. ansökte vid hovrätten om resning av tingsrättens dom såvitt avsåg beslutet om rättegångskostnad. Han gjorde gällande bl.a. att J.S., efter utmätning hos honom, hade fått betalt enligt domen i dess orättade lydelse, men att Rättshjälpsmyndigheten trots det nu fordrar honom på betalning enligt domen i dess rättade lydelse. Han menade att det förhållandet att Rättshjälpsmyndigheten nu kräver honom på ersättning utgör en ny omständighet, som bör föranleda resning. Hovrätten har genom det överklagade beslutet avslagit resningsansökan.
Under handläggningen av målet i HD har P.S. upplyst att han och J.S. numera har träffat en förlikning, som innebär att J.S. ska återbetala en summa motsvarande den hon tidigare erhållit från honom. Förlikningen har stadfästs i dom.
Möjligheterna att rätta ett beslut eller en dom i tvistemål följer av 17 kap. 15 § RB. Rätten får enligt bestämmelsen besluta om rättelse om den finner att en dom eller ett beslut innehåller någon uppenbar oriktighet till följd av rättens eller någon annans skrivfel, räknefel eller liknande förbiseende. Innan rättelse sker ska parterna ha fått tillfälle att yttra sig, om det inte är uppenbart obehövligt. Beslut om rättelse ska om möjligt antecknas på varje exemplar av det avgörande som rättats. En fråga om rättelse kan tas upp av rätten självmant eller efter påpekande av en part.
Med hänsyn till de intressen som bär upp rättskraftsinstitutet och instansordningen ska bestämmelsen om rättelse tillämpas restriktivt (se NJA 1990 s. 208). För att rättelse ska få ske krävs att den aktuella oriktigheten är uppenbar. I detta har ansetts ligga ett krav på att felet ska vara objektivt konstaterbart. Ofta framgår ett rättningsbart fel genom att det finns en skillnad mellan domskäl och domslut eller genom att det av någon annan anledning är klart att det fattas något i avgörandet eller att detta på något annat sätt har blivit fel. (Se Hernandez m.fl., Rättegångsbalken, version oktober 2016, Zeteo, kommentaren till 17 kap. 15 §.) Även fel som framgår vid en enklare jämförelse mellan avgörandet och handlingarna i målet bör kunna anses uppenbara (se NJA 2014 s. 29). Endast i rena undantagsfall kan rättelse ske utan att det står fullständigt klart vad det riktiga avgörandet skulle ha varit. Hur domstolen ska förfara beror på omständigheterna. Mycket beror på hur parterna ställer sig till en rättelse. (Se Hernandez m.fl., a.a.) Om en rättelse sker är det bl.a. ur verkställighetssynpunkt viktigt att rättelsen, förutom på originaldomen, om möjligt antecknas även på utskrifter av denna (se t.ex. JO 1990/91 s. 135).
I detta fall var det rättade felet inte objektivt konstaterbart på så sätt att man genom en jämförelse av domslut och domskäl kunde sluta sig till det. Det angavs dock i domen att J.S. hade ett rättshjälpsbiträde förordnat för sig, och av handlingarna i målet framgick att biträdet begärde ersättning för utfört arbete. Under alla förhållanden var situationen emellertid sådan att parterna behövde höras innan ett rättelsebeslut fattades. Huruvida det skedde, och i så fall hur parterna ställde sig till frågan om rättelse, framgår inte av handlingarna i målet och tingsrätten har inte kunnat bidra med några upplysningar om det. Hur det förhöll sig med eventuella anteckningar av rättelsebeslutet på domsutskrifterna är inte heller känt. Det kan dock sammantaget konstateras att den företagna rättelsen har medfört stora bekymmer för P.S.
För att resning ska komma i fråga krävs att sådan är till förmån för sökanden (se 58 kap. 1 § RB). I detta krav kan sägas ligga att han eller hon ska ha ett behov av åtgärden. Resning bör endast vara en reservmöjlighet eller säkerhetsventil för synnerliga situationer. Om sökanden kan komma till sin rätt på en alternativ väg, bör denna i första hand anlitas. (Se Hernandez m.fl., a.a., kommentaren till 58 kap. 1 §.)
Huvudregeln är att resning ska beviljas i fall då en omständighet föreligger som enligt lagrummet berättigar till resning, förutsatt att domen alltjämt är av rättslig betydelse för det genom domen prövade mellanhavandet mellan parterna (se Vega m.fl., Nya rättegångsbalken, 1949, s. 851). Detta har även uttryckts som att resning kan beviljas endast om sökanden har ett särskilt intresse av att få det aktuella avgörandet ändrat, samt att detta i allmänhet inte är fallet om motparten frivilligt uppfyllt sökandens yrkande, parterna förlikts, eller den avsedda rättsändringen på annat sätt redan har åstadkommits. Det kan dock i vissa fall vara så att parten har ett intresse av att få en exekutionstitel. (Se Moran, Om resning i rättegångsmål, 1959, s. 126, samt t.ex. NJA 1957 s. 769.)
I och med den stadfästa förlikning som träffats kan P.S., med nu angivna utgångspunkter, inte anses ha ett sådant behov av resning att det bör komma i fråga. Det saknas därmed anledning att pröva om någon resningsgrund föreligger. Varken vad P.S. anfört om Lopez bristande betalningsförmåga, eller vad han i övrigt angivit, förändrar denna bedömning.
Slutsatsen blir alltså att överklagandet ska avslås.
HD avslår överklagandet.
HD (justitieråden Foster, George, referent, Salazar och Jackson) meddelade den 28 april 2017 följande slutliga beslut.
Genom dom förpliktade tingsrätten P.S. att, utöver visst kapitalbelopp, ersätta J.S. för hennes rättegångskostnad med 43 009 kr jämte ränta. J.S. hade allmän rättshjälp.
Tingsrätten rättade domen efter några dagar. I stället för beslutet om rättegångskostnad fastställde tingsrätten dels att ersättning skulle utgå till Lopez rättshjälpsbiträde med 43 009 kr, dels att P.S. skulle ersätta kostnaden för Lopez rättshjälp med den fördelning mellan staten och J.S. som Rättshjälpsmyndigheten bestämmer.
J.S. ansökte i tiden efter tingsrättens rättelsebeslut om verkställighet av domen. Efter beslut om utmätning kom domen att verkställas i orättat skick. De utmätta medlen betalades ut till J.S.
Rättshjälpsmyndigheten beslutade därefter att P.S. i enlighet med rättelsebeslutet ska betala 42 149 kr till staten och 860 kr till J.S.
P.S. har i flera avseenden anmärkt mot tingsrättens, Kronofogdemyndighetens och Rättshjälpsmyndighetens handläggning. Han har särskilt framhållit att han inte ska behöva betala två gånger. Hovrätten har uppfattat talan som en ansökan om resning avseende rättelsebeslutet och har avslagit P.S:s ansökan. P.S:s talan i HD får emellertid uppfattas som antingen en ansökan om resning avseende rättelsebeslutet eller en klagan över domvilla (se 58 kap. 1 § och 59 kap. 1 § RB).
HD har inhämtat yttranden från Rättshjälpsmyndigheten, tingsrätten och Kronofogdemyndigheten. Enligt Rättshjälpsmyndigheten är rättelsebeslutet riktigt, och myndigheten vidhåller rätt till betalning av P.S. Enligt tingsrätten går det inte att utläsa av handlingarna i målet eller på annat sätt om rättelsebeslutet föregicks av kommunikation med parterna. Inte heller går det att utläsa om någon kontakt med någon av dem förekom efter rättelsebeslutet eller på vilket sätt beslutet expedierades. Kronofogdemyndigheten har uppgett att myndigheten inte har kvar den exekutionstitel som J.S. gav in för verkställighet men att inget tyder på att rättelsebeslutet var känt när den orättade domen verkställdes. Kronofogdemyndigheten har också upplyst att P.S. ansökt om verkställighet av en dom avseende en stadfäst förlikning mellan P.S. och J.S. som har sin grund i den betalning som P.S. gjorde genom den verkställda utmätningen, men att någon utmätning hos J.S. inte har gjorts eftersom det bedömts att hon saknar utmätningsbara tillgångar till täckande av skulden. Myndigheten har också upplyst att P.S. har begärt skadestånd från staten på grund av handläggningen av utsökningsmålet och att det ärendet har överlämnats till Justitiekanslern.
Handlingarna i målet ger vid handen att verkställighet har skett av en dom som vid verkställighetstidpunkten genom rättelse hade fått ett annat innehåll än det som låg till grund för verkställigheten och att P.S. därigenom har tvingats betala J.S. ett belopp som han inte har varit skyldig att betala. Omständigheterna kring tingsrättens rättelsebeslut är oklara men det finns inget som tyder på att parterna - såsom bort ske - hade getts tillfälle att yttra sig innan beslutet fattades. Frågan som HD ska ta ställning till är om det mot denna bakgrund finns skäl för resning av det rättelsebeslut som tingsrätten fattade eller om beslutet ska undanröjas på grund av domvilla.
Om en exekutionstitel upphävs, ska enligt 3 kap. 22 § första stycket UB verkställigheten omedelbart inställas och redan vidtagna åtgärder såvitt möjligt återgå. Det gäller också när en dom utan att upphävas ändras på sådant sätt att underlaget för verkställigheten delvis rycks undan. Regeln att vidtagen åtgärd ska gå åter riktar sig inte bara till Kronofogdemyndigheten utan också till den som har sökt och fått verkställighet. Om verkställigheten har gått så långt att pengar har betalats ut till sökanden, är sökanden alltså på grund av bestämmelsen skyldig att betala tillbaka de pengar som han har lyft. När sökanden ska betala tillbaka pengar, är han skyldig att betala ränta från den dag som pengarna utbetalades (se 2 kap. 29 §). Sökanden är också skyldig att ersätta skada som svaranden har lidit genom verkställigheten (3 kap. 22 § tredje stycket).
Om sökanden inte frivilligt fullgör sin skyldighet att betala tillbaka de pengar som har lyfts, har svaranden rätt att vid behov få hjälp av Kronofogdemyndigheten för genomförande av verkställighetens återgång. Enligt 3 kap. 22 § andra stycket UB ska Kronofogdemyndigheten på begäran utsöka vad sökanden ska betala tillbaka. I ett sådant fall krävs ingen exekutionstitel (jfr 4 kap. 1 §).
Mot bakgrund av vad som sålunda gäller om återgång av verkställighet, den rätt P.S. har till betalning enligt förlikningen och hans rätt att i förekommande fall kräva skadestånd av staten och J.S., kan P.S. inte anses ha anfört någon omständighet som kan föranleda bifall till ansökan om resning av rättelsebeslutet. Inte heller finns det något skäl att undanröja beslutet till följd av domvilla. (Jfr NJA 1957 s. 769.)
HD avslår överklagandet.
Justitierådet Christensen var skiljaktig beträffande motiveringen och anförde.
Enligt min mening ska skälen ha följande lydelse.
Genom en dom den 20 juli 2012 förpliktade tingsrätten P.S. att, utöver visst kapitalbelopp, ersätta J.S. för hennes rättegångskostnad med 43 009 kr jämte ränta. J.S. hade rättshjälpsbiträde.
Tingsrätten rättade domen efter några dagar. I stället för beslutet om rättegångskostnad fastställde tingsrätten dels att ersättning skulle utgå till Lopez rättshjälpsbiträde med 43 009 kr, dels att P.S. skulle ersätta kostnaden för Lopez rättshjälp med den fördelning mellan staten och J.S. som Rättshjälpsmyndigheten bestämde.
Av tingsrättens akt framgår det inte vem som uppmärksammade felet. Inte heller låter det sig utläsas ifall parterna fick tillfälle att yttra sig före beslutet om rättelse, i vad mån beslutet antecknades på något eller några exemplar av domen eller huruvida parterna i någon annan form underrättades om rättelsebeslutet.
P.S. överklagade tingsrättens dom, men hovrätten meddelade inte prövningstillstånd.
J.S. ansökte om verkställighet. Efter beslut om utmätning den 13 november 2012 - således efter tingsrättens rättelsebeslut - kom domen att verkställas i orättat skick. P.S. betalade alltså genom utmätning även beloppet på 43 009 kr jämte ränta i enlighet med vad som angavs i den orättade domen.
I skrivelse den 8 december 2015 till P.S. anförde Rättshjälpsmyndigheten bl.a. följande (med smärre redaktionella justeringar):
”Ni har av Hovrätten för Västra Sverige i mål T 3974-12 ålagts att betala 43 009 kr avseende motpartens rättshjälpskostnader. Hovrättens beslut fattades 2012-09-06, då det beslutet inte skickats till Rättshjälpsmyndigheten förrän nu har vi inte verkställt det tidigare. Vi beklagar detta.
Skrivelsen föranledde P.S. att i hovrätten föra en talan, som hovrätten uppfattade som en ansökan om resning avseende rättelsebeslutet. Hovrätten har avslagit P.S:s ansökan.
P.S. har i HD upplyst att J.S. i en genom dom stadfäst förlikning åtagit sig att till P.S. betala vad hon såsom ersättning för rättegångskostnad erhållit på grund av verkställigheten. Han har dock inte fått betalt eftersom J.S. saknar betalningsförmåga. P.S. har också vänt sig till Justitiekanslern med en begäran om skadestånd.
HD har inhämtat yttranden av Rättshjälpsmyndigheten, tingsrätten och Kronofogdemyndigheten.
Enligt Rättshjälpsmyndigheten är rättelsebeslutet riktigt, och myndigheten vidhåller rätt till betalning av P.S. Det har emellertid i målet också framkommit att myndigheten avvaktar med indrivningsåtgärder tills HD har avgjort detta ärende.
Tingsrättens yttrande tillför ingen information rörande rättelsebeslutet.
Enligt Kronofogdemyndigheten finns det inget som tyder på att rättelsebeslutet var känt när domen verkställdes. Myndigheten har också upplyst att P.S. ansökt om verkställighet av den stadfästa förlikningen. Någon utmätning hos J.S. har dock inte skett, eftersom det har bedömts att hon saknar utmätningsbara tillgångar till täckande av skulden.
Det låter sig diskuteras om den talan som P.S. för mot rättelsebeslutet rätteligen är att anse som en ansökan om resning eller en klagan över domvilla. Oavsett vilket rättsmedel som skulle kunna komma i fråga förutsätter bifall till ansökningen ett prövningsintresse (se NJA 2011 s. 792 med vidare hänvisningar). Annorlunda uttryckt förutsätter tillgången till extraordinärt rättsmedel att det angripna avgörandet ekonomiskt eller på något annat sätt är till förfång för sökanden.
Om en exekutionstitel upphävs ska enligt 3 kap. 22 § första stycket UB verkställigheten omedelbart inställas och redan vidtagna åtgärder såvitt möjligt återgå. Sökanden är också skyldig att ersätta skada som svaranden har lidit genom verkställigheten (tredje stycket). Vad som sålunda föreskrivs får antas gälla även när ett domslut ändras utan att upphävas. Verkställighetens inställande och återgång måste då anpassas till ändringen.
I detta fall hade domen genom rättelsebeslutet ändrats redan när verkställighet skedde. Det rör sig alltså inte om ett efterföljande upphävande eller ändring av exekutionstiteln; med utgångspunkten att domslutet hade rättats saknades det helt enkelt rättsligt underlag för verkställigheten. Vad som föreskrivs i 3 kap. 22 § första stycket UB om återgång måste då gälla så mycket mer.
Regeln i 3 kap. 22 § UB, att vidtagen åtgärd ska gå åter, riktar sig inte bara till Kronofogdemyndigheten utan också till den som har sökt och fått verkställighet. Om verkställigheten har gått så långt att pengar har betalats ut till sökanden, är sökanden alltså på grund av bestämmelsen skyldig att betala tillbaka vad han eller hon har lyft.
Om sökanden inte frivilligt fullgör sin skyldighet att betala tillbaka de pengar som har lyfts, har svaranden rätt att vid behov få hjälp av Kronofogdemyndigheten för genomförande av verkställighetens återgång. Enligt 3 kap. 22 § andra stycket UB ska Kronofogdemyndigheten på begäran utsöka vad sökanden ska betala tillbaka. I ett sådant fall krävs det ingen exekutionstitel (jfr 4 kap. 1 §).
J.S. är således återbetalningsskyldig enligt såväl det utsökningsrättsliga systemet som enligt den stadfästa förlikningen. P.S. står emellertid inte med Lopez återbetalningsskyldighet i samma läge som han skulle ha gjort om någon rättelse inte hade gjorts.
Om rättelsen av domen inte hade skett, så skulle betalningen till J.S. ha varit slutgiltig. Enligt den rättade domen ska han betala till Rättshjälpsmyndigheten. Mot den betalningsskyldigheten står visserligen hans återkravsrätt mot J.S., men J.S. saknar betalningsförmåga. Återkravsrätten i sig medför således inte att P.S. saknar prövningsintresse; om Rättshjälpsmyndigheten på det sätt som myndigheten gör gällande har rätt till betalning enligt den rättade domen, så riskerar P.S. på grund av rättelsebeslutet att behöva betala två gånger. När det gäller betydelsen av förlikningen skiljer sig situationen därmed från den som var före i rättsfallet NJA 1957 s. 769.
Att rättelsebeslutet inte kom till beaktande vid verkställigheten är en påtaglig avvikelse från hur rättelsen borde ha hanterats. När ett domslut ändras genom rättelse är det ett absolut krav att handläggningen sker på sätt som förhindrar risk för att part drabbas. Om det inte är möjligt att anteckna rättelsen på alla exemplar av domen (17 kap. 15 § tredje stycket RB) ska var och en som är berörd av domen och kan tänkas bli missledd av ett orättat exemplar snarast underrättas om rättelsen (jfr 9 § sista stycket).
Tingsrättens handläggning måste anses vara oaktsam. Det finns anledning att anta att om tingsrätten hade handlagt rättelsefrågan som den borde ha gjort, så skulle utmätning inte ha skett på grundval av den orättade domen. Frågan om skadeståndsansvar för staten rymmer dock aspekter som inte med tillräcklig säkerhet låter sig bedömas i detta ärende.
Vidare märks att det inte är givet att en skadeståndsfordring får kvittas mot Rättshjälpsmyndighetens anspråk enligt den rättade domen (om anspråket trots betalningen enligt den orättade domen skulle kunna göras gällande; se vidare p. 32-36). Frågan i vad mån statens förvaltningsgrenar i kvittningshänseende ska ses som en enhet eller likställas med självständiga rättssubjekt låter sig inte besvaras generellt. Olika typfall kan föranleda skilda bedömningar (jfr Christensen, Kvittning, 3 uppl. 2014, avsnitten 16.7 och 17.5 med hänvisningar). Visserligen talar konnexiteten starkt för kvittningsrätt i detta fall (skadan fullbordas ju först med ett infriande enligt den rättade domen). Men det anspråk som Rättshjälpsmyndigheten gör gällande vilar på en lagakraftvunnen dom, och enligt 3 kap. 21 § första stycket UB gäller då kvittningshinder utan något föreskrivet undantag för konnexitetsfall.
Skulle P.S. nödgas betala enligt den rättade domen innan hans anspråk på skadestånd av staten har prövats och godtagits hamnar han i en besvärande osäkerhetssituation. Och även om han senare skulle kompenseras genom skadestånd från staten är han inte ställd som han borde vara. Har han medel att betala två gånger får han vidkännas en viss tids likviditetsförsvagning. Och saknar han medel kan han drabbas av en betalningsanmärkning och i värsta fall sättas i konkurs. För det fall att Rättshjälpsmyndigheten vidhåller sitt krav och också anses ha rätt att kräva att P.S. ska betala enligt jämväl den rättade domen, så kommer rättelsebeslutet att sakna betydelse för P.S. endast om hans skadeståndsanspråk har såväl godkänts som reglerats i förskott sålunda att han har fått medel till att möta Rättshjälpsmyndighetens krav.
Av det anförda följer att en möjlig skadeståndsrätt mot staten inte - sådan situationen nu är - innebär att P.S. saknar befogat intresse av att få rättelsebeslutet upphävt.
Prövningsintresse saknas inte på den grunden att ett upphävande av rättelsebeslutet skulle kunna leda till ett nytt beslut med samma innehåll
Det kan sättas i fråga huruvida felaktigheten i tingsrättens domslut var av sådant slag att rättelse enligt 17 kap. 15 § RB fick ske. Men även om rättelse skulle ha fått beslutas (under iakttagande av korrekt handläggning), så kan det - om rättelsebeslutet skulle rivas upp - med hänsyn till den efterföljande händelseutvecklingen inte antas att något nytt rättelsebeslut nu skulle kunna fattas med verkan att P.S. blev betalningsskyldig mot Rättshjälpsmyndigheten.
Prövningsintresse saknas alltså inte på den grunden att ett upphävande av rättelsebeslutet skulle kunna leda till ett nytt beslut med samma innehåll.
Om emellertid P.S., på det sätt som ligger i hans inställning, mot Rättshjälpsmyndigheten får tillgodoräkna sig vad han efter utmätning har betalat till J.S., så saknar han befogat intresse av att rättelsebeslutet rivs upp. Så är fallet även om han skulle sakna skadeståndsrätt mot staten. Det leder till frågan vilken rätt Rättshjälpsmyndigheten har mot P.S. enligt den rättade domen. Närmare bestämt handlar det om huruvida det anspråk som Rättshjälpsmyndigheten hävdar med stöd av den rättade domen ska anses ha infriats genom betalningen till J.S. enligt den orättade domen.
Om en borgenär anvisar vem gäldenären ska betala till är ett infriande hos den som borgenären har anvisat naturligtvis gällande mot borgenären. Anvisningen behöver inte vara uttrycklig. Den kan också vara konkludent enligt allmänna avtalsrättsliga principer. Den orättade domen kan dock inte likställas med en av Rättshjälpsmyndigheten lämnad betalningsanvisning.
Även om någon anvisning från borgenären inte har förelegat i avtalsrättslig mening bör en betalning till någon annan än borgenären i vissa fall kunna verka befriande mot denne. Så bör vara fallet när borgenären har på något oaktsamt sätt orsakat att gäldenären betalade till fel betalningsmottagare. Det måste emellertid då också krävas att gäldenären saknade skälig anledning att misstänka att han betalade till fel person (jfr 29 och 30 §§ skuldebrevslagen).
Som en allmän princip bör gälla, att om en borgenär av oaktsamhet orsakar att gäldenären i god tro betalar till fel person upphör gäldenärens betalningsskyldighet, i allt fall om inte särskilda skäl talar emot det (jfr främst ”Mölnlycke ./. Posten” NJA 1974 s. 706). I stället får borgenären - genom subrogation - göra gällande den återkravsrätt som gäldenären annars skulle ha haft mot betalningsmottagaren.
I förevarande fall skedde infriandet genom verkställighet av den orättade domen. När god tro på gäldenärens sida är en förutsättning för att en betalning ska vara befriande (exempelvis enligt 29 § skuldebrevslagen) gäller i princip motsvarande vid infriande efter utmätning. Om i ett utsökningsförfarande svaranden har skälig anledning att misstänka att utmätningssökanden inte är rätt betalningsmottagare avseende utmätningsfordringen, så måste svaranden alltså underrätta Kronofogdemyndigheten om detta för att ett exekutivt infriande ska vara gällande mot rätt betalningsmottagare (jfr för en liknande situation p. 21 i HD:s dom den 20 december 2016 i mål T 309-16 (NJA 2016 s. 1074).
Vid tiden för utmätningen hade rättelsebeslutet fattats. Det framgår emellertid inte av tingsrättens akt att P.S. hade underrättats om beslutet. Det måste därför antas att så inte hade skett, och att alltså P.S. då kände till domens innehåll i endast dess orättade skick. Han hade därmed fog för att uppfatta J.S. som rätt betalningsmottagare.
Det finns inget stöd för att det kan läggas Rättshjälpsmyndigheten till last såsom egen oaktsamhet att infriandet genom utmätningen kom att ske till J.S. Som har konstaterats är dock tingsrättens handläggning att anse som oaktsam. Frågan är vilken betydelse den oaktsamheten ska ha, när det gäller huruvida betalningen enligt den orättade domen ska få göras gällande som betalning enligt den rättade.
Som har framgått av det föregående (se p. 21) kan spörsmålet i vad mån och under vilka förutsättningar skilda statliga förvaltningsgrenar ska ses som en enhet eller likställas med självständiga rättssubjekt inte besvaras generellt. Frågan nu är vad som bör gälla beträffande oaktsamhetsbedömningen enligt den i punkten 29 nämnda principen.
Den ifrågavarande principen tar sikte på vem av borgenären och gäldenären som i visst fall ska bära bördan av ett betalningsmisstag. Avgörande är främst vad misstaget beror på. När borgenären genom ett oaktsamt handlande har föranlett en aktsam gäldenär att betala till fel person, så bör det i allmänhet gå ut över borgenären och inte gäldenären. Borgenären och inte gäldenären får då såväl ha besväret att kräva betalningsmottagaren som stå risken för dennes betalningsoförmåga. Att det handlar om att placera bördan av ett misstag på grundval av en oaktsamhetsbedömning leder till frågan vem av P.S. och Rättshjälpsmyndigheten som står närmast att bära följderna av den oaktsamhet som ligger i tingsrättens handläggning.
Saken angår en enskilds rättsställning avseende betalningsskyldighet mot staten. Tingsrätten, Kronofogdemyndigheten och Rättshjälpsmyndigheten har visserligen haft olika roller i frågan. Formellt sett rör det sig om skilda ärenden hos domstolen respektive myndigheterna. Men funktionellt och därmed ur den enskildes perspektiv handlar det om en och samma angelägenhet. På grund av en oaktsamhet i ett tidigare led av handhavandet av angelägenheten har i detta fall betalning skett till fel betalningsmottagare (J.S.). Felet är att tillskriva staten, och det hänför sig till just den angelägenhet som Rättshjälpsmyndigheten såsom en del av staten grundar sitt betalningsanspråk på. Rättshjälpsmyndigheten står därför närmare att bära bördan av tingsrättens oaktsamhet än P.S.
Med utgångspunkten att en betalning som gäldenären i god tro gör till fel person gäller mot borgenären när denne av oaktsamhet har orsakat misstaget och då omständigheterna i detta fall inte talar i annan riktning, så blir slutsatsen att betalningen till J.S. enligt den orättade domen gäller mot Rättshjälpsmyndigheten på samma sätt som om betalning hade skett till Rättshjälpsmyndigheten enligt den rättade domen.
Den senare träffade förlikningen hindrar inte att vad som betalades till J.S. gäller som betalning enligt den rättade domen. Vilken betydelse förlikningen kan ha får visa sig om och när Rättshjälpsmyndigheten vänder sig mot J.S. för att utfå vad hon har uppburit av P.S. (jfr p. 29) eller hos denne försöker utfå vad J.S. kan komma att betala till honom.
Betalningen till J.S. enligt den orättade domen gäller sålunda som betalning enligt den rättade domen. P.S. skulle därför inte ställas bättre av att rättelsebeslutet upphörde att gälla. Han saknar därmed sådant prövningsintresse som är en förutsättning för såväl resning som undanröjande på grund av domvilla. Någon prövning av huruvida rättelsebeslutet kan angripas med extraordinära rättsmedel ska följaktligen inte göras. I stället ska överklagandet avslås.
HD:s beslut meddelat: den 28 april 2017.
Mål nr: Ö 1789-16.
Lagrum: 17 kap. 15 §, 58 kap. 1 § och 59 kap. 1 § RB, 2 kap. 29 § och 3 kap. 22 § UB.
Rättsfall: NJA 1957 s. 769.