En man lämnade sin e-legitimation till sin sambo i avsikt att hon skulle använda den vid skötseln av hushållets utgifter. Utan mannens tillåtelse använde sambon e-legitimationen för att ta upp ett lån. Det har ansetts att en s.k. tillitsfullmakt har uppkommit genom överlämnandet av e-legitimationen och att mannen därför är bunden av låneavtalet.
Svea Ekonomi AB (SEAB) ansökte hos Kronofogdemyndigheten om betalningsföreläggande gentemot A.E. Sedan A.E. bestritt ansökan överlämnades målet på SEAB:s begäran till Norrköpings tingsrätt.
Tingsrätten (rådmannen Carpenter) anförde i dom den 23 mars 2020 följande.
Bakgrunden till tvisten är följande. A.E. överlämnade i oktober 2014 sin e-legitimation med kod till sin dåvarande sambo S.J. för att hon skulle bistå honom att betala hans del av parets gemensamma räkningar, exempelvis hyran. Hon hade inte fått i uppdrag att ta lån i A.E:s namn. S.J. tog utan tillåtelse ett lån om 20 000 kr i A.E:s namn som utbetalades till hans konto i Handelsbanken den 5 november 2014. Vid upptagande av lånet använde S.J. A.E:s e-legitimation. Av kontoutdrag framgår att S.J. från kontot har överfört 16 100 kr i mindre poster under viss tid i anslutning till att lånet utbetalades.
SEAB har yrkat att tingsrätten ska förpliktiga A.E. att till bolaget betala:
– – –.
A.E. har bestritt käromålet. Han har inte vitsordat något belopp som skäligt i och för sig.
I första hand görs gällande att A.E. genom att överlämna sin e-legitimation med kod har gjort S.J. behörig att för hans räkning uppta aktuellt lån och att han därmed ansvarar såsom om han själv hade upptagit/signerat lånet. A.E. har vid givande av behörighet till S.J. muntligen inskränkt befogenheten till att avse betalning av räkningar, dock utan att det har framgått för en godtroende tredje man, i detta fall SEAB.
I andra hand görs gällande att A.E. genom att överlämna e-legitimation och kod samt genom att inte kontrollera sitt bankkonto har agerat oaktsamt och därmed är återbetalningsskyldig åtminstone upp till resterande del av det ursprungliga lånet efter återbetalningar, dvs. 18 273 kronor.
I sista hand är A.E. återbetalningsskyldig för åtminstone 3 900 kr då detta är vad som har kommit honom till godo.
Låneavtalet har ingåtts av hans dåvarande sambo S.J. utan hans medgivande eller kännedom. Han har inte varit oaktsam utan han har utsatts för ett brott. Då pengarna har sammanblandats med hans egna så är han inte heller återbetalningsskyldig för det belopp som kommit honom till godo.
Det är ostridigt i målet att låneavtalet har ingåtts elektroniskt av en person som identifierat sig som A.E. via hans internetbank. Parterna är vidare överens om att det varit S.J. som med hjälp av A.E:s e-legitimation och kod har ingått det aktuella låneavtalet efter att A.E. överlämnat sin e-legitimation och kod till henne.
Tingsrätten har att inledningsvis ta ställning till om A.E. genom att överlämna sin e-legitimation med kod har gjort S.J. behörig att för hans räkning uppta aktuellt lån och därmed ansvarar såsom om han själv hade upptagit lånet.
Av NJA 2017 s. 1105 framgår att det i en situation som den förevarande är långivaren som ska visa att en påstådd avancerad elektronisk underskrift har använts. Om så sker måste innehavaren av underskriften göra antagligt att användandet av underskriften skett obehörigen.
Som anförts ovan är det ostridigt i målet att A.E:s elektroniska underskrift har använts vid upptagande av lånet. Han måste därför göra antagligt att användandet av underskriften skett obehörigen.
SEAB har gjort gällande att A.E. genom att lämna ut sin e-legitimation med kod har befullmäktigat S.J. att rättshandla mot tredje part samt att de muntliga begränsningar av hennes befogenhet som han har gett henne inte kan lastas en godtroende tredje part – i detta fall SEAB – och att han därför ska ansvara för lånet såsom om han själv hade upptagit det.
Som huvudregel kan en person bara bli bunden av rättshandlingar som denne själv har utfört eller som har utförts med personens samtycke. Till denna huvudregel finns vissa undantag att återfinna i reglerna om fullmakt. Tingsrätten har därmed att pröva om det förelegat ett fullmaktsförhållande mellan S.J. och A.E. och i så fall vilken typ av fullmaktsförhållande de har haft.
De två huvudtyperna av fullmakt är självständig fullmakt och uppdragsfullmakt. En självständig fullmakt innehåller en förklaring som riktar sig mot och är avsedd att visas för tredje man och innehåller för denne synbara formuleringar rörande fullmaktens omfattning. En uppdragsfullmakt riktar sig mot den fullmäktige som sedermera överbringar fullmaktsförklaringen till tredje man som får förlita sig på vad fullmäktigen själv uppgett om sin behörighet. Termen behörighet hänför sig till fullmaktens yttre sida och termen befogenhet till fullmaktens inre förhållande. Om huvudmannen är en fysisk person som har meddelat sin fullmäktige i förhållande till fullmakten inskränkande instruktioner vilkas existens och innehåll tredje part varken känt till eller bort känna till och den fullmäktige agerat i strid med instruktionerna kan huvudmannen bli bunden av den fullmäktiges handlande gentemot tredje part. Vid uppdragsfullmakter sammanfaller alltid befogenheten med behörigheten och om fullmäktiges handlingar överskrider befogenheten binder detta inte huvudmannen, oavsett om tredje man varit i god tro eller inte (se Garcia och Wood, Avtalslagen, kommentaren till 10 § första stycket, Nordstedts Juridik, Reynolds 5 A).
Det är ostridigt i målet att A.E. har lämnat instruktioner till S.J. om att hon fått använda hans e-legitimation med kod för att betala parets gemensamma räkningar. Instruktionerna har, såvitt är känt, lämnats muntligen och har inte varit synbara för en tredje part. SEAB har vid tidpunkten för låneavtalets tecknande inte haft kännedom om att det varit någon annan än A.E. som ingått avtalet. Den fullmakt som A.E. har lämnat S.J. utgör en muntlig uppdragsfullmakt enligt vilken S.J. gjordes behörig att betala parets gemensamma räkningar. Eftersom behörigheten och befogenheten beträffande uppdragsfullmakter sammanfaller har S.J. vid ingående av avtal med SEAB överskridit både sina behörigheter och befogenheter. A.E. ska därför, enligt 11 § andra stycket lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område (avtalslagen), inte ansvara för betalning av lånet såsom om han själv upptagit det. Käromålet kan därför inte bifallas på denna grund.
– – –. Att A.E. har lämnat ut sin e-legitimation med tillhörande kod till sin sambo för att hon skulle kunna betala parets gemensamma räkningar innebär i och för sig att han inte har iakttagit den försiktighet han borde, men det kan inte anses innebära att han har agerat oaktsamt i den utsträckningen att han ska åläggas betalningsansvar för nu aktuellt lån. Det saknas även rättsligt stöd för att ålägga A.E. betalningsansvar för att han inte har kontrollerat sitt eget konto i en viss utsträckning. Käromålet kan därför inte heller bifallas på denna grund.
– – –. Han har således varit i god tro angående misstaget, förbrukat det uppburna beloppet och inrättat sig efter betalningen. A.E. ska därför inte heller anses vara återbetalningsskyldig för det belopp som kommit honom till godo. Käromålet ska därmed ogillas i sin helhet.
Käromålet ogillas.
– i tredje hand ett kapitalbelopp om 3 900 kr.
A.E. motsatte sig ändring av tingsrättens dom.
Hovrätten (hovrättsråden Baker och Ortega samt tf. hovrättsassessorn Soto, referent) anförde i dom den 18 januari 2021 följande.
Parterna har i hovrätten – så som det får förstås – åberopat samma omständigheter till stöd för sin talan som vid tingsrätten.
Svea Ekonomi har i hovrätten – såsom ny rättslig argumentation utifrån ostridiga sakförhållanden – gjort gällande att bolagets andrahandsyrkande ska bifallas på grund av läran om condictio indebiti, dvs. att misstagsbetalningar som huvudregel ska återgå till betalaren. – – –
Frågan i hovrätten är – precis som vid tingsrätten – om Scott ska ansvara för lånet hos Svea Ekonomi som hans dåvarande sambo S.J. ostridigt tog i hans namn genom att använda hans e-legitimation. Parterna är överens om att anledningen till att Scott hade lämnat ut e-legitimationen med tillhörande kod var att S.J. skulle kunna sköta hushållets gemensamma räkningar. S.J. hade alltså fått fullmakt av A.E. att betala räkningar. Det är också ostridigt att S.J. agerade utanför fullmaktens ram när hon tog det aktuella lånet. Frågan är om A.E. ändå är bunden av rättshandlingen.
Precis som tingsrätten redogjort för är det för bedömningen avgörande om A.E:s fullmakt till S.J. kan betecknas som självständig eller osjälvständig (den senare även kallad uppdragsfullmakt). Avgörande för gränsdragningen är om fullmakten haft karaktären av legitimationshandling gentemot tredje man. En självständig fullmakt är avsedd att visas upp för tredje man – och utgör därmed en legitimationshandling – medan en osjälvständig fullmakt kännetecknas av att den endast är ett internt meddelande från fullmaktsgivaren till fullmäktigen (se Cooley och Mulder, Avtal, JUNO version 14, s. 61 ff.). Hovrätten delar tingsrättens bedömning att den aktuella fullmakten närmast måste bedömas som osjälvständig. I likhet med tingsrätten anser hovrätten därmed att A.E., enligt 11 § andra stycket lag (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område, inte är bunden av lånet. Det gäller även med beaktande av att Svea Ekonomi var i god tro. Svea Ekonomi kan därför inte vinna framgång med sitt förstahandsyrkande.
Frågan är då om A.E. i stället är betalningsansvarig enligt läran om condictio indebiti, som i tidigare hovrättspraxis ansetts vara tillämplig på motsvarande situationer (se t.ex. Svea hovrätts dom den 30 november 2017 i mål T 2412-17). Läran är avsedd att användas vid betalning utan rättsgrund. Det avgörande för lärans tillämplighet är att betalningen inte utgör en disposition på så sätt att betalaren frivilligt har valt att betala, oberoende av om betalningsskyldighet faktiskt föreligger eller inte. Utgångspunkten är att en sådan betalning medför en återbetalningsskyldighet för mottagaren. Betalningsmottagaren kan dock undgå återbetalningsskyldighet under vissa förutsättningar. Mottagaren måste dels ha haft befogad anledning att tro att han eller hon hade rätt till de mottagna medlen, dels i fortsatt befogad god tro inrättat sig efter detta. Slutligen ska det vid en övergripande intresseavvägning framstå som motiverat att betalaren förlorar sin återkravsrätt. Det är betalningsmottagaren som har bevisbördan för att omständigheterna är sådana att någon återbetalningsskyldighet inte föreligger. (Se rättsfallen NJA 2011 s. 739, NJA 2015 s. 1072 och NJA 2016 s. 1074.)
– – –. Eftersom S.J. var korrekt betalningsmottagare har betalningen till Scott skett utan rättsgrund. A.E. har alltså inte haft rätt till det aktuella beloppet.
– – –. A.E. hade därmed inte vetskap om vare sig kreditavtalet eller utbetalningen när pengarna betalades ut. Det är därför klarlagt att han inte insåg, och inte heller hade bort inse, Mcguire misstag när betalningen till kontot ägde rum. Av samma anledning, och med tanke på att pengarna fördes över till S.J. strax efter utbetalningen, måste A.E. anses, i fortsatt befogad god tro, ha inrättat sig efter utbetalningen, enligt den terminologi som används vid prövning av principen om condictio indebiti.
Vid en helhetsbedömning anser hovrätten att intresseavvägningen utfaller till förmån för A.E. Sammantaget blir hovrättens bedömning därmed att det inte föreligger någon återbetalningsskyldighet för A.E.
Svea Ekonomis yrkande i tredje hand – – –.
– – –. Ifråga om tredjehandsyrkandet finns det därmed inte anledning att göra någon annan bedömning än den som redovisats under föregående avsnitt. Tingsrättens dom ska därmed fastställas även i detta avseende.
Hovrätten fastställer tingsrättens domslut.
Svea Ekonomi AB överklagade och yrkade att HD skulle förplikta A.E. att betala 18 273 kr eller, i andra hand, 3 900 kr jämte ränta.
A.E. motsatte sig att hovrättens dom ändrades.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Raymond, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande dom.
Punkterna 1–21 motsvarar i huvudsak punkterna 1–10, 17–24 och 28–31 i HD:s dom.
Slutsatsen blir därmed att en bindande rättshandling kan ingås av en fullmäktig, även om det för tredje man inte framgår att rättshandlingen ingås genom en mellanman. Eftersom det inte finns några bärande skäl i övrigt som talar mot detta kan en huvudman följaktligen lämna fullmakt genom att överlämna sin e-legitimation till en mellanman, för att denne i huvudmannens namn ska ingå rättshandlingar med tredje man och mellanmannen kan med stöd av en sådan fullmakt vidta bindande rättshandlingar för huvudmannen.
För att ett fullmaktsförhållande ska föreligga krävs dock att övriga förutsättningar för detta är uppfyllda. Vad särskilt gäller tillitsgrundade fullmakter är en e-legitimation många gånger ägnad att ge tredje man befogad tillit till att det är den vars e-legitimation som används som identifierar sig med denna. I vilken utsträckning detta ska anses vara fallet beror dock på vad avtalssituationen rör och vilken grad av tillförlitlighet det använda systemet ger avseende användarens identitet (jfr p. 9 och 13). Uppfyller det system som använts högt ställda säkerhetskrav, bör tredje man oftast kunna anses ha haft befogad tillit till att det är huvudmannen som står bakom rättshandlingen. Så är exempelvis normalt fallet om mellanmannen undertecknat en avtalshandling med huvudmannens elektroniska underskrift, om underskriften motsvarar de krav som ställs på avancerade elektroniska underskrifter (jfr NJA 2017 s. 1105 p. 19). När det gäller fullmakter som grundas på tredje mans befogade tillit kan det i övrigt också finnas skäl att beakta de krav som bör ställas på aktsamheten hos den som innehar en e-legitimation (jfr p. 10 och 16).
A.E. har till sin dåvarande sambo inte lämnat någon fullmakt som regleras särskilt i avtalslagen som omfattat behörighet för henne att uppta lån i hans namn. Någon annan fullmakt grundad i hans viljeförklaring som medfört sådan behörighet har inte heller förelegat. Frågan är istället om sambon har varit behörig att uppta lånet genom en tillitsgrundad fullmakt.
A.E:s sambo ingick låneavtalet genom att använda hans e-legitimation som var ett BankID, vilket är en e-legitimation som svarar mot högt ställda säkerhetskrav. Svea Ekonomis tillit till att låneavtalet ingicks av A.E. har mot den bakgrunden varit befogad (jfr p. 13 och 23).
Svea Ekonomis befogade tillit orsakades av att A.E. gav sin sambo tillgång till hans e-legitimation. Omständigheterna som grundat den befogade tilliten har således en tydlig koppling till honom.
A.E. överlämnade e-legitimationen till sambon för att hon skulle sköta vissa ärenden med hans bankkonto. Han har följaktligen insett att en tredje man skulle uppfatta att sambon var honom, när hon använde sig av e-legitimationen. Därmed har han haft erforderlig insikt i de omständigheter som grundat Svea Ekonomis befogade tillit.
Slutligen finns det förvisso inte anledning att betvivla att Scott har litat på att hans sambo inte skulle missbruka hans förtroende. Med hänsyn till de krav som i sammanhanget bör ställas på aktsamhet (jfr p. 10), har det dock varit oaktsamt av honom att överlämna e-legitimationen till henne, utan att ha närmare uppsikt över hur hon använde sig av denna. Han kan därför inte undgå avtalsbundenhet genom att ha handlat aktsamt.
Mot denna bakgrund har A.E:s sambo haft hans fullmakt att uppta lånet. Beloppet som Svea Ekonomi har yrkat överstiger inte det belopp som bolaget har utbetalat till A.E., vilket han enligt låneavtalet är skyldig att återbetala. Skyldigheten att betala yrkad ränta följer av lag. Svea Ekonomis talan i huvudsaken ska därför bifallas.
Se HD:s dom.
HD (justitieråden Moore, Maldonado, Randall, referent, Sanchez och Price) meddelade den 9 december 2021 följande dom.
A.E. lämnade i oktober 2014 sin e-legitimation, ett s.k. BankID, med tillhörande kod till sin sambo. Syftet var att hon skulle hjälpa honom att betala hans del av hushållets räkningar. Utan A.E:s tillstånd använde sambon e-legitimationen för att ta ett lån i hans namn hos Svea Ekonomi. Bolaget betalade i november 2014 ut lånebeloppet, 20 000 kr, till A.E:s konto, varefter sambon förde över delar av beloppet till sitt eget konto.
Bolaget ansökte i juli 2018 om betalningsföreläggande mot A.E. Sedan målet överlämnats till tingsrätten yrkade bolaget att Scott skulle förpliktas återbetala hela eller delar av lånebeloppet jämte avtalade avgifter och ränta. Enligt bolaget hade han genom att överlämna e-legitimationen med kod till sambon gjort henne behörig att ta upp lånet för hans räkning; han var därför som låntagare betalningsskyldig för lånet. Bolaget gjorde också gällande att han genom överlämnandet av e-legitimationen och koden hade agerat oaktsamt och att han därigenom hade ådragit sig betalningsskyldighet gentemot bolaget. I sista hand hävdade bolaget att A.E. var betalningsskyldig eftersom en del av lånet hade kommit honom tillgodo.
A.E. bestred all betalningsskyldighet.
Tingsrätten ogillade Svea Ekonomis talan och hovrätten har fastställt tingsrättens dom. Båda domstolarna har bedömt att sambon vid upptagandet av lånet gick utanför sin behörighet att företräda A.E. och att denne därför inte är betalningsskyldig som låntagare. Domstolarna har vidare ansett att han inte heller i övrigt är betalningsskyldig gentemot bolaget.
Målet aktualiserar i första hand frågan om den som lämnar över sin e-legitimation till annan i avsikt att mottagaren ska använda den ger mottagaren behörighet att rättshandla för hans eller hennes räkning och, i så fall, hur långt denna behörighet sträcker sig.
En e-legitimation är en elektronisk identitetshandling som används för att identifiera en individ på elektronisk väg. Den kan även användas för att framställa en elektronisk underskrift, dvs. uppgifter i elektronisk form som används för att kontrollera att innehållet i en elektronisk handling härrör från den som anges ha undertecknat handlingen. En avancerad elektronisk underskrift är en elektronisk underskrift på vilken det ställs höga krav på säkerhet och kryptering. Det finns också kvalificerade elektroniska underskrifter med mycket höga sådana krav. (Se prop. 2015/16:72 s. 33 f.)
Bestämmelser om e-legitimationer finns i dels Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 910/2014 av den 23 juli 2014 om elektronisk identifiering och betrodda tjänster för elektroniska transaktioner på den inre marknaden och om upphävande av direktiv 1999/93/EG (eIDAS-förordningen), dels lagen (2016:561) med kompletterande bestämmelser till EU:s förordning om elektronisk identifiering. Före den 1 juli 2016 gällde i stället lagen (2000:832) om kvalificerade elek-troniska signaturer (signaturlagen), vilken hade tillkommit i syfte att genomföra ett tidigare EU-direktiv på området.
Av eIDAS-förordningen framgår att en avancerad elektronisk underskrift ska vara unikt knuten till undertecknaren, att undertecknaren ska kunna identifieras genom underskriften och att den ska vara skapad på grundval av uppgifter för skapande av elektroniska underskrifter som undertecknaren med hög grad av tillförlitlighet kan använda uteslutande under sin egen kontroll. Det krävs också att underskriften är kopplad till de uppgifter som den används för att underteckna på ett sådant sätt att alla efterföljande ändringar av uppgifterna kan upptäckas. (Se artiklarna 3.11 och 26.) De nu angivna kraven motsvarar i allt väsentligt vad som tidigare gällde för en avancerad elektronisk signatur enligt 2 § signaturlagen.
Flertalet e-legitimationer som förekommer i Sverige, däribland BankID, kan användas för att framställa elektroniska underskrifter som väsentligen motsvarar avancerade elektroniska underskrifter.
Användningen av e-legitimationer är i dag grundläggande för ett fungerande samhällsliv. Flera slag av rättshandlingar som förutsätts ske skriftligen kan normalt företas även genom användande av elektroniska underskrifter som framställs med hjälp av e-legitimationer. Också låneavtal kan ingås elektroniskt genom att låntagaren skriver under med användande av sin e-legitimation (jfr t.ex. ”Collectors elektroniska skuldebrev” NJA 2017 s. 769).
För att en rättshandling, som företas med användande av en e-legitimation, ska vara bindande måste det dock, som utgångspunkt, krävas att den härrör från den som legitimationen är knuten till (innehavaren av e-legitimationen). Obehörig användning leder således inte till att innehavaren blir bunden av rättshandlingen. Med obehörig användning avses här att någon annan än innehavaren använder e-legitimationen utan att han eller hon har haft innehavarens samtycke till användningen eller annars har haft rätt att använda e-legitimationen (se ”Låneavtalet med 4Finance” NJA 2017 s. 1105 p. 17).
Det ligger i sakens natur att det är fråga om obehörig användning när en utomståendes användning har möjliggjorts genom att den utomstående eller någon annan har manipulerat det tekniska systemet. Användningen leder då inte till bundenhet för innehavaren. (Jfr ”Låneavtalet med 4Finance”, där HD bl.a. uttalade sig om bevisbördan för att den elektroniska underskriften är äkta i den meningen att den faktiskt har använts och att användningen har skett med tillämpning av relevanta säkerhetslösningar.)
Det är också fråga om obehörig användning när en utomstående har kommit åt exempelvis säkerhetskoder genom tillgrepp, vilseledande eller liknande förfarande och därefter nyttjar e-legitimationen utan innehavarens samtycke. Typiskt för dessa situationer är att innehavaren aldrig har avsett att e-legitimationen skulle nyttjas av annan för någon typ av rättshandlingar. Den utomståendes användning av e-legitimationen leder alltså inte heller i en sådan situation till att innehavaren blir bunden av de rättshandlingar som den utomstående företar.
Även vid obehörig användning av e-legitimationer kan dock innehavaren av legitimationen få stå för förlust som användningen har gett upphov till. I lagen (2010:751) om betaltjänster finns bestämmelser som medför att innehavaren, om han eller hon har agerat oaktsamt eller särskilt klandervärt, kan tvingas stå för en del av eller hela den skada som den obehöriga användningen har gett upphov till (se särskilt 5 a kap. 2 och 3 §§). I viss tingsrätts- och hovrättspraxis förekommer också att innehavaren har ansetts betalningsskyldig enligt läran om condictio indebiti. Så har varit fallet då ett lån har tagits upp genom obehörig användning av en e-legitimation och lånebeloppet därefter har betalats ut till innehavarens konto.
Det är däremot inte fråga om obehörig användning när e-legitimationen används av annan än innehavaren i enlighet med innehavarens samtycke eller med stöd av en fullmakt som innehavaren har lämnat. Om innehavaren ger någon annan i uppdrag att ingå ett visst låneavtal i hans eller hennes namn och därvid ger uppdragstagaren möjlighet att använda e-legitimationen, blir låneavtalet alltså bindande för innehavaren.
Frågan uppkommer då om själva överlämnandet av en e-legitimation till annan i syfte att mottagaren ska få använda den för visst eller vissa ändamål i sig kan bedömas som ett lämnande av fullmakt och, i så fall, vilken behörighet en sådan fullmakt ger.
I 2 kap.avtalslagen finns bestämmelser om fullmakt. Av dessa framgår att en fullmakt kan lämnas genom meddelande från huvudmannen till tredje man (13 §), genom kungörelse (14 §), i en skriftlig handling (16 §) eller genom ett meddelande från huvudmannen till fullmaktshavaren (18 §, uppdragsfullmakt). En fullmakt kan också grundas på att någon till följd av avtal med huvudmannen intar en ställning som enligt lag eller sedvänja medför behörighet (10 § andra stycket, ställningsfullmakt).
Lagens bestämmelser är inte avsedda att vara uttömmande och en fullmakt kan alltså komma till stånd även på andra sätt än de som anges i lagen (jfr NJA II 1915 s. 191). Det står exempelvis klart att ett fullmaktsförhållande ibland kan uppkomma till följd av konkludent handlande från huvudmannen. Av rättspraxis framgår vidare att den behörighet som följer med en fullmakt kan grundas på vad som har brukat betecknas tolerans- och kombinationsfullmakter.
Med utgångspunkt i vad som anses gälla i fråga om tolerans- och kombinationsfullmakter har HD i rättsfallen ”Reseföretagsrepresentanten” NJA 2013 s. 659 och ”Divisionschefen” NJA 2014 s. 684 utvecklat vissa kriterier för s.k. tillitsfullmakter.
En tillitsfullmakt grundar sig på att tredje man hyser en befogad tillit till att den som uppträder på huvudmannens vägnar (mellanmannen) har rätt att rättshandla för denne.
För att en tillitsfullmakt ska föreligga krävs att tredje man har faktisk tillit till att mellanmannen är behörig att företräda huvudmannen. Det fordras också att denna tillit är befogad. Vid bedömningen av om tilliten är befogad får hänsyn bl.a. tas till vilket slags avtal det rör sig om, vilken verksamhet avtalet gäller, hur vanligt förekommande avtalstypen är och vilka åtaganden som avtalet innebär. Även andra omständigheter, såsom huvudmannens passivitet, kan få betydelse. (Se ”Reseföretagsrepresentanten” p. 12 och ”Divisionschefen” p. 16.)
En ytterligare förutsättning för att en tillitsfullmakt ska föreligga är att de omständigheter som ligger till grund för bedömningen att det har förelegat en befogad tillit på ett relevant sätt kan knytas till huvudmannen. Det innebär att dessa omständigheter måste ha en tydlig koppling till huvudmannen. (Se ”Divisionschefen” p. 17 och 18.)
Ett tredje förutsättning för att det ska föreligga en tillitsfullmakt är att huvudmannen i vart fall ska ha insett risken för att omständigheterna skulle kunna föranleda en tredje man att hysa befogad tillit till att mellanmannen är behörig (se ”Divisionschefen” p. 19 och 20).
Huvudmannen kan dock, trots att kraven på en tillitsfullmakt i övrigt är uppfyllda, undgå avtalsbundenhet om han eller hon inte av oaktsamhet har orsakat den tredje mannens felaktiga uppfattning. Om huvudmannen förmår visa att han eller hon har saknat möjligheter att förhindra att missförstånd uppkom, kan det leda till att huvudmannen inte blir bunden av mellanmannens handlande. (Se ”Divisionschefen” p. 21.)
Om en fullmaktshavare handlar inom fullmaktens ramar men i strid med huvudmannens inskränkande instruktioner, är rättshandlingen som huvudregel ändå gällande mot huvudmannen. Det gäller dock inte om tredje man insåg eller bort inse att fullmaktshavaren överskred sin befogenhet. (Se 11 § första stycket avtalslagen.)
En särskild reglering gäller i detta avseende i fråga om uppdragsfullmakter (jfr p. 17). En uppdragsfullmakt ger inte någon behörighet utöver vad som följer av huvudmannens instruktioner till fullmaktshavaren (se 11 § andra stycket). Överskrider fullmaktshavaren dessa instruktioner, är huvudmannen inte bunden.
En tillitsfullmakt utgör emellertid inte en uppdragsfullmakt utan får när det gäller betydelsen av inskränkande instruktioner närmast jämställas med en ställningsfullmakt. Om en fullmaktshavare med tillitsfullmakt handlar i strid med huvudmannens instruktioner, blir huvudmannen därför bunden av de rättshandlingar som fullmaktshavaren vidtar, under förutsättning att rättshandlingarna ligger inom ramen för den befogade tillit som fullmakten bygger på.
I en typisk fullmaktssituation är det tydligt för den som rättshandlingen riktar sig till att huvudmannen företräds av en fullmaktshavare. När någon agerar i annans namn genom att använda den personens e-legitimation är det inte på samma sätt synbart för tredje man att det inte är huvudmannen själv som agerar. Det har mot den bakgrunden ifrågasatts om det över huvud taget är möjligt att tillämpa fullmaktsrättsliga principer i denna situation. (Se bl.a. Bruce, Den digitale signatur – ansvarsspørgsmål, 2002, s. 90–92.)
En i detta sammanhang väsentlig fråga är därför om en bindande rättshandling mellan huvudmannen och tredje man kan komma till stånd när rättshandlingen ingås av en mellanman som inte ger sig till känna.
Frågan besvaras inte i avtalslagens förarbeten. Inte heller rättspraxis ger något klart svar. I den juridiska litteraturen har det uttryckts olika uppfattningar. Den vanligaste uppfattningen synes vara att det inte bör ha någon betydelse att tredje man inte kan utläsa att rättshandlingen ingås genom en mellanman (jfr bl.a. Velasquez, Ställningsfullmakt och bulvanskap, 1961, s. 171–174, Wilson, Ställningsfullmakt och bulvanskap i SvJT 1962 s. 258 f. och 266 och Wilson, Obehöriga förfaranden med värdepapper, 2 uppl. 1981, s. 46 och 176).
Det i lagens förarbeten centrala, när det gäller en mellanmans behörighet att binda huvudmannen genom en viss rättshandling, är att tredje man har fog för uppfattningen att rättshandlingen grundar ett rättsförhållande till huvudmannen (jfr NJA II 1915 s. 190). Från huvudmannens och mellanmannens perspektiv spelar det, typiskt sett, mindre roll om tredje man inser att huvudmannen företräds av en mellanman. Också omsättningsintresset talar med styrka för att det inte bör ha någon betydelse om tredje man tror sig rättshandla direkt med huvudmannen eller genom en mellanman; tredje man bör i båda situationerna kunna förlita sig på att rättshandlingen binder huvudmannen. Även i övrigt framstår det som principiellt sett motiverat och från praktiska synpunkter lämpligast att behandla båda situationerna lika.
En mellanman bör alltså kunna binda huvudmannen även om det, när rättshandlingen företas, framstår som att denna företas av huvudmannen själv. Avgörande blir om mellanmannen är behörig att företräda huvudmannen.
Det sagda bör gälla även när mellanmannens behörighet grundar sig på en tillitsfullmakt. De principer som gäller för sådana fullmakter bör alltså kunna tillämpas också när tredje man inte var medveten om att rättshandlingen vidtogs av en mellanman. Det som tredje man ska ha hyst tillit till kan emellertid i en sådan situation inte primärt vara mellanmannens behörighet (jfr p. 21), eftersom hans eller hennes existens är okänd för tredje man. Avgörande bör i stället vara om det fanns en befogad tillit till att rättshandlingen vidtogs av en behörig person.
En tredje man har typiskt sett anledning att utgå från att en e-legitimation med en hög säkerhetsnivå, såsom ett BankID, normalt används enbart av e-legitimationens innehavare själv eller, i vart fall, att användningen sker med innehavarens tillåtelse. Om innehavaren överlämnar e-legitimationen till någon annan i syfte att mottagaren ska använda denna för att företa en eller flera transaktioner, skapar han eller hon en tillitssituation där kriterierna för en tillitsfullmakt är uppfyllda (jfr p. 21–24 och 33).
Överlämnandet av e-legitimationen ger alltså i denna situation mottagaren behörighet att företa rättshandlingar för innehavarens räkning och denna behörighet kan omfatta även andra rättshandlingar än de som huvudmannen har avsett att mottagaren skulle företa (jfr Bush och Pena, Allmän avtalsrätt, 11 uppl. 2019, s. 68).
Mottagarens behörighet sträcker sig emellertid aldrig längre än den befogade tilliten hos tredje man. Här får det betydelse bl.a. vilket slag av avtal som det rör sig om, vilken verksamhet som avtalet gäller, hur vanlig avtalstypen är och vilka åtaganden som avtalet innebär (jfr p. 21). Tredje man har normalt anledning att ha befogad tillit till att sådan användning som avser ordinära transaktioner, däribland upptagandet av mindre lån, härrör från e-legitimationens innehavare. Om e-legitimationen däremot används för rättshandlingar av mera speciellt slag, såsom upptagandet av större lån, har tredje man mindre anledning att hysa befogad tillit. Det gäller i synnerhet när innehavaren är en konsument. I sådana fall kan det krävas att tredje man gör ytterligare kontroller för att få bekräftat att rättshandlingen härrör från innehavaren.
Låneavtalet ingicks med användande av A.E:s e-legitimation. Det var fråga om en e-legitimation som svarade mot högt ställda säkerhetskrav. Vid all användning av en sådan e-legitimation är det en given utgångspunkt att det är innehavaren själv som använder legitimationen eller, i vart fall, att användningen sker på hans eller hennes uppdrag. Varken låneavtalet i sig eller omständigheterna kring dess tillkomst var, såvitt framkommit, sådana att Svea Ekonomi hade skäl att göra några särskilda kontroller. Bolaget hade därför anledning att hysa en befogad tillit till att e-legitimationen användes av en behörig person (jfr p. 33 och 36).
Svea Ekonomis befogade tillit var en följd av att A.E. hade gett sin sambo rätt att nyttja e-legitimationen i syfte att hon skulle använda den för olika slag av transaktioner. Omständigheterna som grundade den befogade tilliten hade därmed en tydlig koppling till A.E. (jfr p. 22).
Det är uppenbart att Scott måste ha insett att tredje man skulle uppfatta att de rättshandlingar som företogs med hjälp av e-legitimationen hade företagits för hans räkning och i hans namn. Han hade därmed erforderlig insikt i de omständigheter som grundade Svea Ekonomis tillit (jfr p. 23).
Det får i och för sig antas att A.E. utgick från att sambon inte skulle nyttja e-legitimationen för att ta upp lån. Detta saknar emellertid betydelse eftersom han överlämnade e-legitimationen till sambon utan att därefter utöva någon uppsikt över hur hon använde den (jfr p. 24).
Omständigheterna gav därmed upphov till en tillitsfullmakt. Fullmakten gav sambon behörighet att ta upp lånet för A.E:s räkning. Han är därför betalningsskyldig för lånet.
Det yrkade beloppet, 18 273 kr, ligger inom ramen för det som bolaget betalade ut till A.E. och som han enligt låneavtalet är skyldig att återbetala. Skyldigheten att betala yrkad ränta följer av lag.
Svea Ekonomis talan i huvudsaken ska därför bifallas.
HD ändrar hovrättens dom i huvudsaken och förpliktar A.E. att till Svea Ekonomi AB betala 18 273 kr jämte ränta – – –.