En överklagandeskrift från en försvarare har innehållit ett påstående om att tingsrättens ledamöter grundat sin fällande dom enbart på det förhållandet att den tilltalade hade en viss etnisk bakgrund och baserat bedömningen på medvetet eller omedvetet rasistiska värderingar. Påståendet har med hänsyn till omständigheterna ansetts otillbörligt och försvararen har dömts till böter för rättegångsförseelse.
Advokaten P.H. överklagade i Göta hovrätt som ombud för den tilltalade en av Skaraborgs tingsrätt meddelad dom angående sexuellt ofredande. I överklagandeskriften gjorde P.H. bl.a. de uttalanden som återges i punkt 1 i HD:s beslut.
I protokoll antecknade hovrätten följande.
Med anledning av de citerade avsnitten har hovrätten väckt frågan om P.H. ska dömas enligt 9 kap. 5 § RB för rättegångsförse-else, bestående i att han uttalat sig otillbörligt om domare vid Skaraborgs tingsrätt.
P.H. har i yttrande förnekat att han har uttalat sig otillbörligt om Skaraborgs tingsrätt. Han har hänvisat till artiklar i juridiska tid-skrifter och ansett att han inte har skrivit något annat än vad andra författare har skrivit om HD. Han har vidare hänvisat till undersökningar genomförda av Brottsförebyggande rådet och har ansett det vara allmänt känt att svenska domstolar dömer män av utländsk härkomst betydligt hårdare än "helsvenska" män. Han har angett att den enda förklaringen är att det bland vissa domare florerar ett tänkande av medveten eller omedveten rasism. Han har vidhållit att han efter en analys av Wilson tingsrätts dom anser att den har grundats på domstolsledamöternas medvetna eller omedvetna rasism, och att hans klient inte skulle ha blivit fälld om han varit "helsvensk". Han har ifrågasatt om han som offentlig försvarare ska vara förbjuden att jämlikt 51 kap. 4 § 3 RB ange den sanna grunden för tingsrättens oriktiga dom. Han har ansett att det har varit hans plikt som försvarare att uttala san-ningen. Han har även hänfört sig till sin grundlagsskyddade yttrandefrihet.
Hovrätten (hovrättslagmannen Gardner, referent, samt hovrättsråden Blanchard och Griffin) meddelade den 11 maj 2017 följande beslut.
P.H. är i sin fulla rätt att i ett överklagande kritisera underinstansens bevisvärdering. Han har också all rätt att, i ett lämpligt sam-manhang, ta upp en generell diskussion om risken för att domare påverkas i sitt dömande av skilda privata uppfattningar eller erfarenheter. Det är en viktig fråga som varje domare har att vara uppmärksam på, och som är väl värd att uppmärksammas och diskuteras.
Det är emellertid inte något av detta som P.H. har ägnat sig åt i sina skrifter i hovrätten. Med utgångspunkt i hur domarna i Skaraborgs tingsrätt har värderat bevisningen har han tillåtit sig att på ett otvetydigt sätt beskylla en rådman och tre nämndemän vid Skaraborgs tingsrätt för att vara rasistiska och för att i brottmålet ha låtit ett sådant tänkande bestämma utgången. Han har hävdat att det är det enda skälet till att hans klient har blivit dömd. Han har inte grundat sina uttalanden på något som domarna har uttalat eller skrivit, vare sig i målet eller i annat sammanhang, utan endast på det förhållandet att de funnit åtalet styrkt.
Hovrätten har för närvarande ingen som helst uppfattning om hur långt den i målet åberopade bevisningen räcker, men det saknar betydelse för frågan om rättegångsförseelse. P.H:s uttalanden har varit obefogade, även med utgångspunkt i vad som åvilar en försvarare för att ta tillvara sin klients intressen. Genom sina nedsättande uttalanden har han uttalat sig otillbörligt om en rådman och tre nämndemän vid Skaraborgs tingsrätt. Han ska därför dömas för rättegångsförseelse.
Även om hovrätten ser allvarligt på det inträffade får P.H:s agerande mera ses som ett uttryck för hans stora engagemang för klientens sak, än att det visar att P.H. skulle vara generellt olämplig som ombud i målet. Hovrätten avser därför inte att aktualisera frågan om att entlediga honom från uppdraget som offentlig försvarare (jfr RH 2016:18).
Hovrätten dömer P.H. enligt 9 kap. 5 § RB för rättegångsförseelse till penningböter 1 000 kr.
P.H. överklagade och yrkade att HD skulle upphäva hovrättens beslut att döma honom till penningböter för rättegångsförseelse.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Jenkins, föreslog i betänkande följande beslut:
Bakgrund m.m.
1 och 2. Motsvarar punkterna 1 och 2 i HD:s beslut.
Frågan i HD är om P.H:s uttalanden i överklagandeskriften till hovrätten är att anse som otillbörliga enligt 9 kap. 5 § RB och om han där-med ska dömas för rättegångsförseelse.
Av 9 kap. 5 § första stycket RB följer att den som muntligen inför rätten eller i rättegångsskrift uttalar sig otillbörligt döms till penningböter.
I paragrafens ursprungliga lydelse angavs att den som muntligen vid sammanträde eller i rättegångsskrift uttalar sig otillbörligt eller eljest kränker domstolens värdighet straffas med böter. År 1973 togs passusen om kränkande av domstolens värdighet bort ur lagtexten eftersom uttrycket ansågs vara otidsenligt. Det betonades dock att någon ändring i sak inte var avsedd (se prop. 1973:30 s. 77).
I förarbetena till rättegångsbalken anges att ett sådant otillbörligt uppträdande som omfattas av paragrafen i mer allvarliga fall kan vara att bedöma som brott enligt allmänna straffrättsliga bestämmelser och att reglerna i paragrafen bör tillämpas på det som framstår mera som ordningsförseelser (se NJA II 1943 s. 91).
Vad som i en viss situation är att anse som ett otillbörligt uttalande måste bedömas mot bakgrund av omständigheterna i det enskilda fallet. Det bör exempelvis beaktas i vilket sammanhang yttrandena har framförts, vem eller vilka de har riktats mot och vad syftet har varit. Högre krav gällande omdömesgillt uppträdande och lämpligt språkbruk kan i allmänhet ställas på en advokat i jämförelse med en enskild part. Viss skillnad bör också göras mellan muntliga uttalanden, som ofta sker i stridens hetta och med kort betänketid, och uttalanden i skrift, där det i större utsträckning finns tid för överväganden.
När det gäller uttalanden av advokater bör det beaktas att dessa, i rollen som ombud och offentliga försvarare, har till uppgift att ta tillvara klientens intressen. Inom ramen för det arbetet måste en advokat kunna gå relativt långt i sin kritik mot exempelvis domstolens beslut eller motpartens processföring. Uttalanden som framstår som otillbörliga kan under sådana förhållanden ibland vara att anse som befogade. Samtidigt får den som uppträder som juridiskt ombud inför domstol anses ha en skyldighet att iaktta måttfullhet i sina uttalanden om rätten och andra i processen inblandade personer. Kritik som har karaktären av personliga påhopp och förolämpningar kan normalt inte anses acceptabla. En avvägning måste göras mellan å ena sidan advokatens skyldighet att ta tillvara klientens intressen och dennes rättighet att framföra kritik och å andra sidan enskilda personers intresse av att inte utsättas för kränkande uttalanden.
När det gäller tillåtligheten av otillbörliga uttalanden måste även rätten till yttrandefrihet i artikel 10 i Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (EKMR) beaktas. En åtgärd som innebär ett ingrepp i yttrandefriheten måste, enligt artikel 10.2 EKMR, ha stöd i lag och syfta till att tillgodose något av de ändamål som anges i bestämmelsen, t.ex. skyddandet av annans goda namn och rykte eller rättigheter. Ingreppet ska också vara nödvändigt i ett demokratiskt samhälle för att tillgodose något av de angivna ändamålen. Det sistnämnda innebär att ingreppet ska vara proportionerligt i förhållande till sitt syfte (se t.ex. Nikula v. Finland, no. 31611/96, § 44, ECHR 2002-II).
P.H. har i en rättegångsskrift ställd till hovrätten riktat kritik mot tingsrättens dom och påstått att denna har grundats på ren, medveten el-ler omedveten, rasism från de enskilda domstolsledamöternas sida. Genom uttalandena har han beskyllt domstolens ledamöter för att vara rasistiska och för att i brottmålet ha lagt sådana åsikter till grund för bedömningen. Han har påstått att det är den enda anledningen till att hans klient har blivit dömd. Att döma någon till ansvar för brott enbart på grund av att personen ifråga har ett visst ursprung är ett högst klandervärt beteende och att beskylla domstolens ledamöter för ett sådant handlande måste anses som otillbörligt.
Det måste dock beaktas att P.H. har framfört de aktuella påståendena i sin roll som ombud och offentlig försvarare och inom ramen för en rättsprocess där han har företrätt en klient åtalad för brott. Vid sådana förhållanden skulle P.H:s uttalanden, med beaktande av vad som ålegat honom för att tillvarata sin klients intressen, under vissa förutsättningar ha kunnat vara att anse som befogade. I förevarande fall har dock P.H. inte grundat sina uttalanden på något som rättens ledamöter har uttalat eller skrivit, utan endast på det förhållandet att de har funnit åtalet styrkt. Det har vidare varit fullt möjligt att angripa domstolens bevisvärdering på ett annat sätt och i andra ordalag. Uttalandena kan därför inte anses ha varit nödvändiga för att tillvarata klientens intressen i målet. Mot den bakgrunden har omständigheterna inte varit sådana att ut-talandena är att anse som befogade. Uttalandena har därmed varit otillbörliga på sätt som avses i  9 kap. 5 § RB.
Med hänsyn till de ovan angivna omständigheterna, och då påföljden endast uppgår till penningböter, får det ingrepp i yttrandefriheten som ett beslut om rättegångsförseelse i det här fallet innebär, anses proportionerligt i förhållande till syftet. Överklagandet ska därför avslås.
HD avslår överklagandet.
HD (justitieråden Spencer, Lewis, Keith, Ray, referent, och Alexander) meddelade den 21 mars 2018 följande slutliga beslut.
Advokaten P.H. förordnades av tingsrätten som offentlig försvarare för en person som var åtalad för sexuellt ofredande. Tingsrätten dömde den tilltalade enligt åtalet till villkorlig dom och dagsböter samt förpliktade honom att betala skadestånd till målsäganden. Den tilltalade överklagade, genom P.H. som ombud, domen till hovrätten och yrkade att åtalet och skadeståndstalan skulle ogillas. I överklagandeskriften uttalade P.H. bl.a. följande.
"Skaraborgs tingsrätts fällande dom saknar all logik och bygger enbart på subjektiva fördomar, subjektiva förutfattade meningar samt subjektiv tro. "Jag kan tyvärr inte finna annat än om den tilltalade istället för [NN] från Gaza hade varit en etnisk svensk 55-årig man hade den tilltalade mot angiven bakgrund inte blivit fälld/funnits skyldig bortom varje rimligt tvivel, av den eniga tingsrätten! Skaraborgs tingsrätts fällande dom har således grundats på ren, medveten eller omedveten, rasism från de enskilda domstolsledamöternas sida."
Hovrätten har funnit att P.H. uttalat sig otillbörligt om tingsrättens ledamöter och har dömt honom enligt 9 kap. 5 § RB för rättegångsförseelse till penningböter 1 000 kr.
Enligt 9 kap. 5 § första stycket RB kan den som muntligen inför rätten eller i rättegångsskrift uttalar sig otillbörligt dömas till penningböter.
Bestämmelsen bidrar till att domstolsförfarandet kan genomföras under ordnade former och med en saklig inriktning, utan att hindra parterna från att utföra sin talan och hävda sin ståndpunkt på ett rättframt och tydligt sätt.
Vad som är att anse som ett otillbörligt uttalande får prövas mot bakgrund av omständigheterna i det enskilda fallet och det sammanhang där uttalandet görs. Innehållet i uttalandet måste bedömas främst med hänsyn tagen till dess sakliga relevans för den berörda frågan. När det gäller en parts processföring ligger det i sakens natur att parten argumenterar för en annan uppfattning än motparten. Detta kan komma att uttryckas med starka ord utan att det anses otillbörligt. Så kan vara fallet även i förhållande till domstolen. Exempelvis kan en part vid ett överklagande behöva framhålla svagheter i domstolens bedömning av frågorna i målet (jfr 51 kap. 4 § första stycket 3 RB). Parten kan då ha skäl att peka på förhållanden som talar för att domstolens resonemang påverkats av irrelevanta faktorer.
Det finns ofta anledning att skilja på uttalanden från parten personligen och uttalanden från partens ombud. Partens egna uttalanden kan få betraktas med större överseende mot bakgrund av den betydelse som ett mål typiskt sett har för en part.
Det kan i regel ställas högre krav på saklighet och ordval när uttalanden görs av ett ombud, särskilt när ombudet är advokat eller annars juridiskt skolat. I synnerhet gäller detta när uttalandet framförs efter överväganden och kanske i skriftlig form och därför inte framstår enbart som obetänksamt. Vid bedömningen av ett ombuds agerande får det betydelse om uttalandet har varit befogat med hänsyn till klientens intressen.
Det finns alltså ett betydande utrymme för en part och ombudet att muntligen eller skriftligen framföra sina synpunkter i ett domstolsförfarande, även i fall då det sker med ett uttryckssätt som är mindre lämpligt. Däremot aktualiseras ett ansvar för rättegångsförseelse bl.a. när uttalandena måste ses som rent osakliga och kränkande. Intresset av att parten, personligen eller genom ombud, ska få uttrycka sin ståndpunkt talar dock för att det ska röra sig om förhållandevis klara överträdelser.
P.H:s uttalande i överklagandeskriften till hovrätten innefattar ett påstående om att ledamöterna i tingsrätten har grundat sin dom enbart på det förhållandet att den tilltalade hade en viss etnisk bakgrund och baserat bedömningen på medvetet eller omedvetet rasistiska värderingar. Ledamöterna skulle alltså enligt P.H. ha brustit i sin skyldighet att vid prövning av åtalet endast beakta omständigheter som är rättsligt relevanta. Detta får ses som en allvarlig beskyllning från ett ombuds sida.
P.H. tycks ha grundat sitt påstående enbart på det förhållandet att domen gick hans klient emot. Han har varken i överklagandeskriften eller senare anfört något som kan uppfattas som ett sakligt stöd för påståendet eller som annars skulle kunna göra uttryckssättet försvarligt. Hans uttalande måste anses otillbörligt och utgör därmed en rättegångsförseelse. Hans överklagande ska följaktligen avslås.
HD avslår överklagandet.