Ett aktiebolag har lämnat en företagsinteckning som säkerhet för några närstående företags förbindelser mot en bank. Fråga i aktiebolagets konkurs om bolagets ansvar var primärt eller subsidiärt?
VETAB Vetlanda Tryckeriet AB försattes i konkurs vid Eksjö TR d 31 okt 1980. Konkursdomaren förordnade att konkursen skulle handläggas som mindre konkurs enligt 185 § 1 st 2 KL. Till förvaltare utsågs advokaten Castaneda..
Den 8 sept 1981 upprättade House följande utdelningsförslag:
Övriga borgenärer erhåller ingen utdelning.
Sedan förslaget kungjorts framställde Jönköpings Läns Sparbank invändning mot det hos konkursdomaren och anförde: Sparbanken har på grund av företagsinteckning på 50 000 kr, beviljad i konkursbolagets näringsverksamhet d 14 maj 1980, erhållit utdelning i konkursen för sin fordran å konkursbolaget om 20120 kr inkl ränta. Genom en d 29 nov 1979 upprättad förbindelse är emellertid företagsinteckningen generellt pantförskriven även för de skulder, som de konkursbolaget närstående företagen VETAB Finans AB och VETAB Media AB har till sparbanken. Skulderna uppgick per d 15 sept 1981 för VETAB Media AB:s del till 17 288 kr inkl ränta och för VETAB Finans AB:s del till 285 942 kr inkl ränta. Sparbanken yrkar att på grund av företagsinteckningen erhålla likvid även för nämnda fordringar så långt inteckningens värde förslår.
I anledning av invändningen mot utdelningsförslaget inhämtades yttrande från L.H. varjämte sparbanken avgav genmäle.
I beslut d 19 jan 1982 anförde konkursdomaren (rådmannen Rodriguez): Genom den av sparbanken åberopade generella pantförskrivningen har konkursbolaget ställt företagsinteckningen å 50 000 kr till säkerhet för de skulder mot banken, som bl a VETAB Finans AB och VETAB Media AB ådragit sig eller skulle komma att ådraga sig. Därutöver har konkursbolaget, såvitt framgår av handlingarna, icke påtagit sig något ansvar för de andra bolagens skulder mot sparbanken. Panträttsupplåtelsen som sådan kan icke medföra att konkursbolaget tillsammans med de andra bolagen blivit solidariskt ansvarigt för skulderna. Konkursbolaget intar således icke, såvitt nu är fråga, ställning av gäldenär gentemot sparbanken. Enligt de av sparbanken åberopade lånevillkoren gäller visserligen att dess lånefordran är omedelbart förfallen till betalning om säkerheten icke längre är betryggande. Nämnda villkor, som riktar sig till gäldenären, kan emellertid icke rimligen medföra någon rätt för sparbanken att ta upplåten pant i anspråk innan ens försök gjorts att erhålla betalning av gäldenären. Av anförda skäl finner konkursdomaren att sparbankens invändning mot utdelningsförslaget ej kan vinna beaktande.
Konkursdomaren ogillade bankens invändning och fastställde utdelningsförslaget.
Banken anförde besvär i Göta HovR och yrkade bifall till invändningen.
I beslut d 8 juli 1982 anförde HovR:n (hovrättslagmannen Ekblad, hovrättsrådet Owen, hovrättsassessorn Moss och adj led Tate, referent): Genom den generella pantförskrivningen har konkursbolaget lämnat företagsinteckning om 50 000 kr som säkerhet för sparbankens fordringar på VETAB Finans AB och VETAB Media AB. Sparbanken äger därför med stöd av 13 § lagen om företagsinteckning rätt till betalning för dessa fordringar ur konkursbolagets egendom så långt inteckningens värde förslår. HovR:n finner därför att sparbankens invändning mot utdelningsförslaget skall bifallas samt att det lämpligen bör ankomma på förvaltaren att med beaktande härav upprätta nytt förslag till utdelning.
Med ändring av konkursdomarens beslut, såvitt gällde fastställande av utdelningsförslaget, återförvisade HovR:n målet till förvaltaren med uttalande att denne hade att upprätta nytt utdelningsförslag. Enligt HovR:ns anvisningar skulle sparbanken, utöver tidigare beslutad utdelning, berättigas till utdelning med förmånsrätt enligt 5 § 1 st 2 förmånsrättslagen (1970:979) för de i konkursdomarens beslut angivna fordringar som sparbanken hade på VETAB Finans AB och VETAB Media AB intill värdet av företagsinteckningen d 14 maj 1980, nr 1482.
Sedan staten genom riksskatteverket hade anfört besvär över HovR:ns beslut, avvisade HD d 8 febr 1983 statens besvärstalan med påpekande att det av 185 f § 3 st KL följde att talan inte fick föras mot det av HovR:n meddelade beslutet. HD uttalade i samband med avvisningsbeslutet bl a att förvaltaren vid upprättandet av nytt utdelningsförslag hade att iaktta de i HovR:ns beslut meddelade anvisningarna och att dessa uppenbarligen skulle beaktas också vid konkursdomarens prövning av det sålunda upprättade utdelningsförslaget. (NJA 1983 s 253.)
Den 11 april 1983 upprättade House ett nytt utdelningsförslag enligt följande:
Övriga borgenärer erhåller ingen utdelning.
Sedan det nya utdelningsförslaget kungjorts framställde staten genom kronofogdemyndigheten i Eksjö invändning mot detta och anförde att ett belopp om 47 693 kr 53 öre (67 813:53-20 120) borde ha tilldelats staten på grund av dess fordringar mot konkursbolaget.
Konkursdomaren (rådmannen Valenzuela) anförde i beslut d 19 maj 1983:
Skäl. House har vid upprättandet av det nya utdelningsförslaget följt de av HovR:n meddelade anvisningarna. Med hänsyn härtill och till det av HD i samband med det ovan nämnda avvisningsbeslutet gjorda uttalandet, finner konkursdomaren att statens invändning mot förslaget inte kan vinna beaktande.
Slut. Med ogillande av statens invändning fastställer konkursdomaren utdelningsförslaget.
Riksskatteverket anförde besvär i Göta HovR och yrkade bifall till den hos konkursdomaren framställda invändningen mot utdelningsförslaget d 11 april 1983.
HovR:n (hovrättsråden Serrano, Blanchard, referent, och Davis samt adj led Warén) lämnade i beslut d 5 jan 1984 besvären utan bifall.
Riksskatteverket anförde besvär och yrkade bifall till sin talan i HovR:n.
Sparbanken (ombud bankdirektören H.W.) bestred ändring.
Riksskatteverket åberopade till stöd för sin talan ett utlåtande av professorn G.L., vari anfördes bl a följande: Den allmänna inställningen till tredjemanspant i nordisk doktrin kan kort sägas vara, att denna, i de hänseenden där tredje mannens garantiansvar blir aktuellt (dvs inte beträffande pantvård o l), i stort - men givetvis inte okritiskt - skall följa samma principer som borgensavtalet.
Problemställningen aktualiserar en rad olika frågor. Den grundläggande frågan är, vilken typ av ansvar som åvilar en tredjemanspantsättare. Är hans ansvar primärt eller subsidiärt? Med primärt ansvar avses ett solidariskt ansvar av samma typ som föreligger då en gäldenär ställt pant i sin egen egendom eller som åvilar en proprieborgensman, dvs ett ansvar som direkt kan tas i anspråk så snart den garanterade prestationen inte fullgjorts i rätt tid. Med subsidiärt ansvar avses ett ansvar av samma typ som åvilar en enkel borgensman, dvs ett ansvar som inte kan tas i anspråk förrän borgenären - förgäves - försökt utfå prestationen av gäldenären.
Attityden till tredjemanspantsättarens ansvar är delad. Den traditionella inställningen är, att tredjemanspantsättarens ansvar är primärt. (Så t ex Smith, Obligationsrätt 1956, § 24 not 33, Ussing, Kaution, Khvn 1928 s 405, Wood, Nordisk Gjenklang, Festskrift til Lara, Oslo 1969 s 397, Thompson, Panteretten, 3 utg Oslo 1962 s 21. Det kan också nämnas, att tredjemanspantsättaren i den omvända situationen, nämligen då tredjemanspantsättaren själv uppträder som borgenär i gäldenärens konkurs, vid beräkning av utdelning i gäldenärens konkurs skall jämställas med den som iklätt sig solidariskt betalningsansvar, 135 § KL.)
I modern doktrin har emellertid motsatt uppfattning gjort sig gällande. Såväl Mann (Garantioppgjør, Oslo 1963 s 121 ff och starkare i Garantikrav og garantistvern 2 utg Oslo 1981 s 244 f) som Ellison (Pant, 2 udg Khvn 1978 s 49 f) anser att tredjemanspantsättarens ansvar skall vara subsidiärt.
Vid valet mellan dessa två alternativ måste det utslagsgivande vara, vilka skäl som framförts för de olika åsikterna.
Beträffande uppfattningen, att tredjemanspantsättarens ansvar skulle vara primärt, faller genast bristen på motivering i ögonen. Den argumentering för denna ansvarsutformning som synes förekomma är Ussings uttalande, att det inte finns någon sedvana som går ut på att ansvaret skulle vara subsidiärt. (Ussing a st. Ussing hänvisar därvid också till Kelly kommentar till BGB.) Argumentet förefaller dock svagt, särskilt om det inte heller finns någon sedvana i den andra riktningen.
Till förmån för att tredjemanspantsättarens ansvar skulle vara subsidiärt har anförts synpunkter efter följande linjer. (Se Carsten Smith a st och Ellison a st.) Problemet är i första hand, om frågan angående tredjemanspantsättarens ansvar skall lösas på samma sätt som frågan om en vanlig panthavares valfrihet mellan att söka betalning av gäldenären eller att ta betalning ur en pant som gäldenären själv ställt, eller som frågan i vilken ordning en borgenär får ta betalning av gäldenären resp av en borgensman. Det är uppenbart, att de båda frågeställningarna - panthavarens val mellan gäldenär och dennes pantsatta egendom resp borgenärens val mellan gäldenär och borgensman - syftar på olika realiteter och att tredjemanspantsättarens situation är analog med borgensmannens. Samma skäl som talar för att huvudregeln är att en borgensman har subsidiärt ansvar, om ej annat avtalats, talar för att även tredje mannens ansvar bör vara subsidiärt, om ej annat avtalats. (Man bör alltså, då avtal ej finns, välja den för den förpliktade mest gynnsamma lösningen.) Ett särskilt skäl att välja samma lösning för tredjemanspantsättaren som för borgensmannen är också de problem som annars skulle kunna uppkomma, om en person såväl åtagit sig personligt ansvar som ställt säkerhet för någon annans skuld. Sammanfattningsvis bör man i allt fall kunna säga, att utgångspunkten bör vara att tredjemanspantsättarens ansvar skall utformas på samma sätt som borgensmannens, men att ansvaret kan få en annan utformning om starka skäl talar för detta. Några sådana skäl har emellertid inte framförts.
Resultatet av det sagda blir enligt min uppfattning, att tredjemanspantsättarens ansvar bör utformas på samma sätt som en borgensmans och att detta innebär att hans ansvar är subsidiärt, om något annat ej avtalats. Den praktiska konsekvensen härav är, att borgenären i första hand skall söka betalning av gäldenären och först om detta ej lyckats får ta betalt ur panten.
För fullständighetens skull bör emellertid undersökas vilket rättsläge som uppstår, om man i stället antar att tredjemanspantsättarens ansvar är primärt. Av betydelse blir i detta fall till att börja med, huruvida skulden förfallit till betalning eller inte. Om den skuld som panten säkerställer inte har förfallit till betalning föreligger i stället en villkorlig fordran och för denna skall medel reserveras enligt 136 § KL. Beloppet får lyftas först då villkoret uppfyllts, jfr 141 § 2 st KL. Vid slututdelningen i konkursen skall fordran enligt 136 § beaktas, om det kan antas att villkoret kommer att uppfyllas. Det kan tilläggas, att ett borgensansvar regelmässigt torde ge upphov till en sådan fordran som skall beaktas. (Jfr SOU 1970:75 s 207 ff, Prop 1975:6 s 284 ff, Ramos, Materiell konkursrätt, 1980 s 60 ff, Adams, Konkurs, 7 uppl 1979 s 131 f.)
Tas panten i anspråk uppkommer frågan om tredjemanspantsättarens regressrätt gentemot gäldenären. Här är den allmänna uppfattningen, utan undantag, att tredje mannen normalt erhåller sådan regressrätt. (Se t ex Ussing, Kaution s 409 f, Mann, Garantikrav og garantistvern s 282, Johnson, Reynolds, 6 udg Khvn 1980 s 36, Ellison, Pant s 51. jfr SOU 1970:75 s 207, Ramos, Materiell konkursrätt s 60.) Detta är också den enda rimliga inställningen. Om inget särskilt har avtalats finns det inget som motiverar att tredje mannen, i motsats till en borgensman, skulle bli den som slutligt fick svara för gäldenärens förpliktelse. Man brukar också anse, att tredje mannens regressrätt i stort följer samma regler som gäller beträffande borgensmannens regressrätt, vilket innebär att tredje mannen har subrogationsrätt, om inget annat avtalats.
Sammanfattningsvis har det som ovan framhållits följande konsekvenser för den inledningsvis angivna situationen.
I första hand bör gälla, att en tredjemanspantsättare endast har ett subsidiärt ansvar för gäldenärens förpliktelse. Detta innebär, att panten inte kan tas i anspråk, dvs i detta fall att sparbanken inte kan erhålla någon utdelning i konkursen, förrän banken förgäves sökt betalning av de två gäldenärerna (inklusive ur de säkerheter som dessa själva ställt för gälden). Tills vidare skall medel motsvarande vad som kan komma att utgå ur panten reserveras enligt 136 § KL.
Om tredjemanspantsättarens ansvar däremot anses primärt har sparbanken rätt till utdelning, under förutsättning att skulden förfallit till betalning i vederbörlig ordning. Har skulden ännu ej förfallit skall medel reserveras enligt 136 § KL. Om banken tar panten i anspråk har VETAB såsom tredjemanspantsättare emellertid regressrätt mot gäldenärerna. Är dessa solventa kommer boet således att tillföras ett motsvarande belopp, att utdelas i konkursen.
HD inhämtade yttranden i målet från Svenska Bankföreningen, Svenska sparbanksföreningen, Sveriges Föreningsbankers Förbund och Sveriges Advokatsamfund.
I Svenska Bankföreningens yttrande hänvisades inledningsvis till uttalanden i Ramos, Borgen och tredjemanspant, vilket arbete hade utkommit efter det att G.L. hade avgett sitt utlåtande. Härefter anförde föreningen bl a: En viktig utgångspunkt för bedömningen av rättsläget vid tredjemanspantsättning är vilket inflytande den rättsliga regleringen av borgen skall tillmätas i sammanhanget. Enligt bankföreningens uppfattning måste därvid dras en klar skiljelinje mellan borgen och pant. Beträffande borgen anges i lag vilka förutsättningar som skall gälla för primärt borgensansvar (10 kap 9 § HB), varav följer att ansvaret eljest är sekundärt. I fråga om pant finns inga motsvarande bestämmelser. Därav kan enligt bankföreningens uppfattning inte dras den slutsatsen att detsamma skulle gälla för tredjemanspant som för borgen, dvs att det subsidiära ansvaret skulle vara huvudregel. Det kan tvärtom med större fog hävdas att, eftersom den enda bestämmelse som finns om pant i aktuellt hänseende (i 10 kap 2 § HB) ger panthavaren en rätt att vända sig primärt mot panten, detta bör gälla vid pantsättning oavsett vem pantsättaren är. Avsaknaden av närmare reglering av eventuell subsidiär ansvarighet beträffande pant bör inte rimligen leda till att i pantsättningsinstitutet tolkas in något för pantregleringen främmande. Genom pantförskrivningen, och den begränsning av lämnad säkerhet till värdet av den pantförskrivna egendomen som följer härav, måste parterna - pantsättare och panthavare - antas ha avsett något annat än att åstadkomma en på visst sätt begränsad borgensförbindelse.
I bankverksamheten - och den "formulärrätt" som utbildats inom den - har inte gjorts och görs ingen skillnad mellan olika fall av pantsättning beroende på om det är gäldenären eller tredjeman som är pantsättare. Samma villkor gäller, såvitt nu är av intresse, för pantsättning i båda dessa fall. Det finns således inget i bankernas "formulärrätt" som talar för att tredjemanspanter i nu diskuterat hänseende skall vara att behandla annorlunda än andra pan ter och därmed inget som kan ge en tredjemanspantsättare anledning att uppfatta sin situation annorlunda än om panten ställts av gäldenären.
Från bankpraktiska utgångspunkter är det viktigt att alla panter kan behandlas lika. Det är inte ovanligt med tredjemanspanter. Här kan pekas på den vanliga situationen att en make upptar lån mot säkerhet i en villafastighet som ägs av båda makarna gemensamt eller av andra maken. Även vid rörelsekrediter förekommer inte sällan tredjemanspanter, t ex pant för fåmansbolags krediter ställda av ägarna.
Om en tredjemanspant skulle svara endast subsidiärt, skulle detta föranleda en tidsutdräkt varje gång realisation av en sådan pant skulle komma i fråga. Under denna tid skulle skulden öka med bl a upplupen ränta till nackdel i första hand för pantsättaren men även för banken och gäldenären.
Enligt vad bankföreningen erfarit har bankerna allmänt ansett tredjemanspanter bära ett primärt ansvar för de förpliktelser till vilka de häftar. Denna uppfattning och den tillämpning som har följt därmed har grundats på en rättslig bedömning såsom den nyss anförda: det finns inget utsagt om att en pant skall bära annat än ett primärt ansvar. Trots detta - och bortsett från rättsliga bedömningar - är det emellertid inte ovanligt att banker söker utnyttja säkerhet som ställts av gäldenären själv innan man tar tredjemanspant i anspråk. Detta bottnar i att det i vart fall när tredjemanspantsättaren är en fysisk person ofta finns sociala skäl att iaktta viss kulans i förhållandet till tredjemanspantsättaren. Här måste avgörandet dock träffas i varje enskilt fall.
Som en sammanfattning av det anförda får bankföreningen som sin uppfattning, vilken är representativ också för praxis i medlemsbankerna, anföra att en tredjemanspant, om annat inte undantagsvis skulle följa av det enskilda pantavtalet, skall bära ett primärt ansvar för den förpliktelse till vars säkerhet pantförskrivningen skett.
Svenska sparbanksföreningen och Sveriges Föreningsbankers Förbund framförde synpunkter och upplysningar som nära överensstämde med vad som anförts av Bankföreningen.
I Sveriges Advokatsamfunds yttrande anfördes bl a: G.L. synes i sitt utlåtande ha utgått från att anspråk på en tredjemanspant är att betrakta som en villkorad fordran, när huvudfordringen inte förfallit till betalning. Spörsmålet synes i övrigt inte närmare analyserat i doktrinen. Jämförelsen med borgensreglerna bör kunna ge ledning för hur tredjemanspantsättningen skall behandlas. Övervägande skäl talar enligt samfundets mening för Gomez uppfattning. Redan vid borgen gäller att borgenären in dubio har att beakta borgensmannens intresse, sålunda att han först i andra hand äger vända sig mot denne.
Borgensåtagandet är accessoriskt till huvudförpliktelsen. Således är t ex borgen föremål för s k accessonsk preskription, dvs borgen preskriberas samtidigt med huvudfordringen. Det kan då knappast godtas att borgensmannens betalningsskyldighet i visst fall, nämligen vid dennes konkurs, skulle kunna inträda före huvudgäldenärens betalningsskyldighet. Bestämmelsen i 100 § 2 st KL torde inte kunna åberopas mot det sagda, eftersom kravet på att borgenärens fordran mot huvudgäldenären skall vara förfallen närmast är en betingelse för borgensanspråkets existens.
Detta bör vid tredjemanspantsättning gälla så mycket mer som en realisation av panten kan innebära en onödig värdeförstöring. Bedömningen kan dock bli en annan om avräkningsordningen mellan olika säkerheter skulle inverka på borgenärens rätt; här bör borgenären ha rätt att framför av gäldenären ställda säkerheter ta i anspråk en av tredje man ställd pant (jfr NjA 1984 s 185). Sådan är emellertid inte situationen i förevarande fall.
Sammanfattningsvis finner styrelsen att konkursboets ansvar är subsidiärt. Vad som kan komma att utgå ur panten skall därför reserveras enligt 136 § KL.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, RevSekr Williams, hemställde i betänkande om följande beslut: Skäl. HovR:ns beslut d 8 juli 1982 utgör ej hinder mot att i förevarande mål pröva sakfrågan fullt ut.
Enligt 13 § lagen (1966:454) om företagsinteckning, vilken lag gällde vid tidpunkterna för konkursdomarens och HovR:ns beslut, ägde den som hade företagsinteckning till säkerhet för sin fordran vid utmätning eller i konkurs rätt till betalning för fordringen ur egendom i vilken in teckningen gällde. En motsvarande bestämmelse finns numera i 5 § lagen (1984:649) om företagshypotek.
I målet har konkursbolaget genom pantförskrivning till sparbanken lämnat en företagsinteckning om 50 000 kr som säkerhet, dels för sin egen skuld till banken, dels för två närstående bolags, VETAB Finans AB och VETAB Media AB, skulder till banken. I sistnämnda fall rör det sig alltså om vad man brukar kalla tredjemanspantsättning. Fråga är, om pantsättningen i denna del i utdelningshänseende skall behandlas på samma sätt som pantsättningen i övrigt. Utredningen i målet ger inte något som helst belägg för att avsikten vid pantförskrivningen varit, att inteckningen skulle svara subsidiärt vad gällde tredjemanspantsättningen. Sparbanken skall alltså såsom borgenär i pantsättarens konkurs ha samma möjlighet att utnyttja panten vad gäller fordringarna på ovannämnda två bolag som om gäldenärerna själva ställt panten. (För en lösning i denna riktning har i litteraturen uttalat sig Clark i det rättsvetenskapliga verket Borgen och tredjemanspant, 1984.) Konkursförvaltarens utdelningsförslag står i överensstämmelse med vad som nu fastslagits och skall, såsom skett, fastställas utan hinder av vad staten invänt.
HD:s avgörande. HD fastställer HovR:ns beslut.
HD (JustR:n Porter, Peters, Raymond, referent, och Williams) fattade följande slutliga beslut:
Skäl. Enligt en handling med rubriken "Generell pantförskrivning" har VETAB Vetlanda-Tryckeriet AB (VETAB) lämnat en företagsinteckning om 50 000 kr som säkerhet för samtliga egna och vissa närstående bolags skulder och andra förbindelser till sparbanken, däribland förbindelser av VETAB Finans AB och VETAB Media AB. Den i målet aktuella frågan är hur de medel som nämnda säkerhet representerar skall behandlas vid slututdelning i VETAB:s enligt 185 § KL handlagda konkurs.
Av 13 § lagen (1966:454) om företagsinteckning - vilken bestämmelse numera har en motsvarighet i 2 kap 5 § lagen (1984:649) om företagshypotek - följer att den som i konkurs har företagsinteckning till säkerhet för sin fordran har rätt till betalning för ford ringen ur egendom i vilken inteckningen gäller. I den mån den som ställt inteckningen som säkerhet ansvarar endast subsidiärt för den bakomliggande fordringen blir en tillämpning av bestämmelserna i 136 § KL aktuell.
VETAB:s förfarande att ställa företagsinteckningen till säkerhet för VETAB Finans AB:s och VETAB Media AB:s förbindelser till sparbanken bör närmast jämställas med en s k tredjemanspantsättning. Frågan huruvida en sådan pantsättning medför att pantsättaren skall anses ha ett primärt eller endast ett subsidiärt ansvar för gäldenärens förpliktelser är inom doktrinen föremål för skilda uppfattningar. Med utgångspunkt främst i de betydande likheter i fråga om innebörden som föreligger mellan tredjemanspant och borgen görs således å ena sidan gällande att, i fall då ingenting tyder på att pantsättaren har åtagit sig ett mer direkt ansvar för gäldenärens förbindelser, hans ansvar i denna del inte bör anses vara mer omfattande än vad som gäller för en borgensman med begränsat ansvar. För denna ståndpunkt, som innebär att man väljer den för tredjemanspantsättaren mest gynnsamma lösningen, talar bl a den omständigheten att en tredjemanspantsättning kan ha sin grund i benefika överväganden från pantsättarens sida. Den motsatta uppfattningen bygger på att det skulle vara betänkligt att avvika från de reguljära verkningarna av en pantsättning därför att det är en tredje man som har ställt panten (se bl a Walin, Borgen och tredjemanspant, s 317 ff).
Det finns skäl anta att ställandet av pant eller annan liknande säkerhet - ehuru det förekommer inom privatlivet och med benefika inslag - i det alldeles övervägande antalet fall sker i kommersiella förhållanden. Det måste vara en fördel, om i sådana förhållanden enhetliga principer får gälla i fråga om ansvaret för den som ställer säkerheten, oavsett om denne är gäldenär eller tredje man; å andra sidan står det klart att en avvikande ordning inte kan råda i de särfall då tredje mans åtagande ej har kommersiella motiv. Detta talar starkt för en indubioregel, innebärande att tredje man - i likhet med gäldenären - svarar primärt. Härtill kommer att, enligt de yttranden som avgetts i målet av representanter för bankväsendet, den ordningen sedan lång tid tillämpas på kreditmarknaden att tredje man i tvivelsmål har att svara primärt för gäldenärens förpliktelser. En presumtion för primärt ansvar bör alltså gälla.
Med avseende på den av VETAB ställda säkerheten har inte något avtal träffats om ansvaret i den angivna frågan. I enlighet med det anförda skall därför riksskatteverkets invändning mot utdelningsförslaget d 11 april 1983 ogillas.
HD:s avgörande. HD lämnar besvären utan bifall.
JustR Copeland var skiljaktig och yttrade: Frågan om den som ställer egendom som säkerhet för annans skuld svarar primärt eller subsidiärt är inte reglerad i lagtext. Skäl kan anföras för båda ståndpunkterna, och i doktrinen är meningarna delade. I affärsmässiga sammanhang torde knappast några mera vägande invändningar kunna åberopas mot ett primärt ansvar. Man får emellertid också räkna med att säkerheten kan ställas utan vederlag, närmast som en väntjänst åt gäldenären av personer med ringa erfarenhet av sådana transaktioner. Särskilt i sådana fall kan det te sig naturligt för en pantsättare att, om inte annat framgår av avtalet, säkerheten liksom vid borgen inte skulle tas i anspråk innan borgenären försökt få ut skuldbeloppet hos gäldenären; om panten dessförinnan realiseras kan det, som advokatsamfundet framhållit, många gånger innebära en onödig värdeförstöring. Att ett åtagande av det aktuella slaget i tvivelsmål skulle få en sådan restriktiv tolkning skulle över huvud taget stämma väl med allmänna avtalsrättsliga principer. Om en presumtion ställs upp för subsidiärt ansvar, kan man visserligen - med bankernas nuvarande inställning - vänta sig att en uttrycklig bestämmelse om primärt ansvar ofta kommer att tas in i lånehandlingarna, men detta skulle i varje fall innebära en förbättring av informationen för pantsättare i ett läge där deras ställning annars kan te sig oväntat ogynnsam. Det kan inte antas att en sådan ordning som nu angetts på någon sikt skulle medföra nämnvärda olägenheter från bankernas synpunkt.
Enligt min mening framstår alltså en presumtion om subsidiärt ansvar som motiverad i varje fall från konsumentsynpunkt. Att tillämpa andra regler för konsumenter eller vid benefika pantsättningar än vid affärsmässiga mellanhavanden skulle emellertid medföra sådana komplikationer i dessa avtalsförhållanden att det inte bör komma i fråga. Under sådana omständigheter anser jag övervägande skäl tala för att den som ställer pant för annans skuld över hela linjen bör ha ett subsidiärt ansvar om inte annat sägs i avtalet.
Riksskatteverkets besvär bör därför bifallas på det sättet, att de medel som enligt utdelningsförslaget d 11 april 1983 skall tillfalla sparbanken reserveras enligt 136 § KL.