Återställande av försutten tid. När ett mål eller ärende har avgjorts på handlingarna och en part inte i förväg har underrättats om när avgörandet skulle meddelas, ska ett påstående att avgörandet inte har kommit parten till handa godtas, om inte omständigheterna talar mot påståendet. (Målet avgjort av HD i dess helhet och antecknats i HD:s minnesbok).
Genom slutligt beslut den 29 januari 2010 ogillade Göteborgs tingsrätt ett yrkande av M.S. om undanröjande av ett föreläggande av ordningsbot. I beslutet angavs att överklagande ställt till Hovrätten för Västra Sverige skulle ges in till tingsrätten senast den 19 februari 2010.
I ett e-brev till tingsrätten den 28 februari 2010 efterfrågade M.S. besked om vilka åtgärder som hade vidtagits i målet. I svar den 1 mars 2010 meddelade tingsrätten att beslut hade skickats till honom med post den 29 januari 2010. Till svaret fogades en kopia av beslutet. I ett nytt e-brev till tingsrätten den 1 mars 2010 uppgav M.S. att han inte tidigare hade fått beslutet och att han önskade att tingsrätten skulle sätta ut en ny sista dag för överklagande. I svar från tingsrätten underrättades M.S. om möjligheten att hos hovrätten ansöka om återställande av försutten tid.
M.S. ansökte därefter i Hovrätten för Västra Sverige om återställande av försutten tid för att överklaga tingsrättens beslut. Till stöd för ansökningen anförde han att han hade fått del av beslutet först den 1 mars 2010 och att påståendet stöddes av e-postkorrespondensen med tingsrätten.
Tingsrätten avgav yttrande och anförde att det slutliga beslutet enligt händelsetexten i målet hade expedierats den 29 januari 2010 och att beslutet i enlighet med tingsrättens huvudregel vid expediering av domar och beslut troligen hade skickats med A-post.
Hovrätten (hovrättslagmannen Rodriguez, referent, hovrättsrådet Brown och hovrättsassessorn Larson) anförde följande i beslut den 7 maj 2010.
Utredningen ger inte tillräckligt stöd för antagande att tingsrättens beslut inte har expedierats till M.S. i omedelbar anslutning till avgörandet. Han har alltså inte visat någon omständighet som utgör laga förfall för underlåtenheten att i rätt tid överklaga tingsrättens beslut.
Hovrätten avslår ansökningen om återställande av försutten tid.
M.S. överklagade och yrkade att HD, med ändring av hovrättens beslut, skulle återställa försutten tid för överklagande av tingsrättens beslut.
Riksåklagaren medgav yrkandet.
Vid föredragning av målet beslöt HD att detta skulle avgöras av HD i dess helhet.
HD (justitieråden Smith, Turner, referent, Evans, Singh, Pollard, West, Mason, Lopez och Johnson) meddelade den 20 juni 2012 följande beslut.
M.S. ansökte vid tingsrätten om undanröjande av ett föreläggande om ordningsbot. Tingsrätten avgjorde målet på handlingarna och ogillade ansökningen i beslut den 29 januari 2010. Beslutet vann laga kraft.
M.S. ansökte därefter i hovrätten om återställande av den tid för överklagande av tingsrättens beslut som han hade försuttit. Som skäl angav han att han inte hade fått del av beslutet förrän han kontaktade tingsrätten efter det att tiden för överklagande hade gått ut. Han bifogade en e-postkorrespondens med tingsrätten av vilken framgick att han efter överklagandetidens utgång hade kontaktat tingsrätten och frågat vad som hade hänt i målet, varvid han hade fått beskedet att målet var avgjort och att överklagandetiden hade gått ut. Hovrätten har avslagit ansökningen.
Har någon försuttit den tid som gäller för att överklaga ett beslut, får enligt 58 kap. 11 § RB tiden återställas, om han hade laga förfall. I 32 kap. 8 § samma balk föreskrivs att laga förfall är då någon har hindrats från att fullgöra vad som har ålegat honom genom avbrott i den allmänna samfärdseln, sjukdom eller annan omständighet som han inte hade bort förutse eller rätten annars finner utgöra giltig ursäkt.
M.S. hade inte i förväg underrättats om när tingsrättens beslut skulle meddelas. Inte heller är omständigheterna sådana att det har kunnat begäras av honom att han genom egna kontakter med tingsrätten skulle hålla sig underrättad om huruvida ett beslut hade meddelats eller var förestående. Om tingsrättens beslut inte hade kommit M.S. till handa före överklagandetidens utgång, måste han därför anses ha haft giltig ursäkt för att han inte överklagade beslutet i rätt tid, dock under förutsättning att han inte på annat sätt hade fått kännedom om beslutet.
Enligt en anteckning på tingsrättens dagboksblad expedierades beslutet till M.S. samma dag som det meddelades. Det får anses vara utrett att beslutet postades i enlighet med vad som har antecknats (jfr Miles och Cantu, Rättegång VI, 4 uppl. 2011, s. 180, samt bl.a. NJA 1957 C 575). Det finns inte någon anledning att anta att försändelsen inte var rätt adresserad. Frågan blir därmed om man kan utgå från att den kom fram till M.S. inom överklagandetiden.
Enligt HD:s praxis i ärenden om återställande av försutten tid har den som påstår laga förfall bevisbördan för de omständigheter som åberopas till stöd för ansökningen. Eftersom det är förenat med avsevärda svårigheter och i de flesta fall omöjligt att i efterhand prestera fullt bevis för att en försändelse som har avsänts inte har kommit adressaten till handa, har HD satt beviskravet för att så har skett lågt (se t.ex. NJA 1998 s. 60 och NJA 2000 C 32). Men även ett lågt ställt beviskrav är svårt att möta, om bevismedel saknas.
Av rättssäkerhetsskäl måste det rådande rättsläget ifrågasättas när det gäller mål och ärenden som avgörs på handlingarna och där utgångspunkten för överklagandefristen är beslutsdagen, inte som ofta på förvaltningsrättens område dagen då klaganden får del av avgörandet. En part som inte i förväg underrättas om när avgörandet ska meddelas har särskilda svårigheter att säkra utredning om de förhållanden som rådde då försändelsen förmodas ha kommit honom till handa.
Det händer att en försändelse kommer bort under postbefordran. Risken för att så sker har i HD:s praxis ansetts vara beaktansvärd på andra rättsområden (se bl.a. NJA 1996 s. 809, jfr NJA 2007 s. 157 och HD:s beslut den 4 april 2012 i mål Ö 1570-11 (NJA 2012 s. 172)). Även i ett fall som det förevarande bör risken beaktas. När en part påstår att han inte har fått ett avgörande som domstolen har expedierat till honom, bör alltså påståendet inte omedelbart lämnas utan avseende.
Den nuvarande ordningen kan sägas vara mindre väl förenlig med den rätt att överklaga som en part ofta har när ett avgörande har gått honom emot (jfr beträffande brottmål artikel 2 i sjunde tilläggsprotokollet till Europakonventionen). Meddelas en dom utan att den förlorande parten har underrättats om när domen skulle meddelas, har han i praktiken betagits rätten att överklaga, om försändelsen med domen inte når honom och han inte på annat sätt får kännedom om den.
När ett mål eller ärende har avgjorts på handlingarna och en part inte i förväg har underrättats om när avgörandet skulle meddelas, bör med hänsyn till det anförda gälla att ett påstående att avgörandet inte har kommit parten till handa ska godtas, om inte omständigheterna talar mot påståendet.
I förevarande fall underrättades M.S. inte i förväg om när tingsrätten skulle meddela sitt beslut. Visserligen får det anses vara utrett att tingsrätten expedierade beslutet till M.S:s adress. Omständigheterna talar emellertid inte mot dennes påstående att det expedierade beslutet inte kom honom till handa. Ingenting tyder på att han på annat sätt fick vetskap om beslutet under överklagandetiden. Det får då anses att han inte kunde ta del av beslutet före överklagandetidens utgång. Han har därmed haft laga förfall för sin underlåtenhet att i tid överklaga tingsrättens beslut och den försuttna tiden ska återställas.
Med ändring av hovrättens beslut återställer HD med tillämpning av 58 kap. 11 § RB den försuttna tiden för att överklaga tingsrättens beslut. Överklagandet ska ha kommit in till tingsrätten inom tre veckor från HD:s beslut.
Justitierådet Gudmund Toijer, med vilken justitieråden Barker, Garcia, Martinez och Harris instämde, var skiljaktig i fråga om motiveringen och anförde:
Jag instämmer i vad majoriteten har anfört under punkterna 1-5. Skälen bör därefter ha följande lydelse.
Det måste beaktas att reglerna om domens rättskraft fyller en viktig trygghetsfunktion för den vinnande parten (se t.ex. Miles och Cantu, a.a., s. 169). Flera rättsverkningar är knutna till rättskraften och till att avgörandet har fått laga kraft. Lagstiftaren har valt att med några få undantag låta domens eller beslutets dag bilda utgångspunkt för tiden att överklaga en allmän domstols avgörande. När tiden har gått ut, ska det vara möjligt för parter, andra intressenter och verkställande myndigheter att med en rimlig grad av säkerhet ta ställning till om avgörandet har överklagats eller om målet är slutligt avgjort.
Detta talar för att det bör ställas i vart fall vissa beviskrav på den som ansöker om återställande av försutten tid och påstår att han eller hon inte har fått avgörandet, trots att det enligt domstolens anteckningar har expedierats. I annat fall skulle frågan om ett avgörande står fast eller inte kunna förbli öppen under ganska lång tid, vilket bidrar till ett oklart läge under mellantiden. Den definitiva fristen för att ansöka om återställande av försutten tid är sålunda ett år från det att tiden för överklagande gick ut (58 kap. 12 § RB). Ryan löper visserligen normalt ut tidigare, eftersom ansökan i första hand ska göras inom tre veckor från det att förfallet upphörde. Den tidpunkten kan dock vara svår att bedöma för en motpart, inte minst då frågan är om en annan part har fått avgörandet. I praktiken skulle detta leda till att en vinnande part som vill undanröja en osäkerhet på den här punkten måste säkra bevisning om att avgörandet verkligen har kommit den andra parten till handa. En sådan ordning är mindre väl förenlig med reglerna om bestämda tider för överklagande och om laga kraft, vilka regler i normalfallet alltså innebär att tiden räknas från dagen för avgörandet och att avgörandet inte ska delges med parterna. Att indirekt lägga en aktivitetsplikt på den vinnande parten innebär också en ändring av den principiella utgångspunkten att bevisbördan för omständigheter som utgör laga förfall ligger på den som söker återställande av försutten tid.
Att utan något stöd i utredningen godta en invändning, som innebär att avgörandet inte har nått (den förlorande) parten utgör därmed en betydande systematisk och praktisk förändring, även om den begränsas till fall då ett mål avgörs på handlingarna och parterna inte i förväg har fått något besked om tiden för avgörandet. Den rådande ordningen kan dock i sådana fall leda till materiellt otillfredsställande resultat, eftersom det är förenat med avsevärda svårigheter och i de flesta fall omöjligt att i efterhand prestera fullt bevis för att en försändelse, som har skickats, inte har kommit adressaten till handa. HD har därför satt beviskravet lågt (se t.ex. NJA 1998 s. 60 och NJA 2000 C 32). Men även ett lågt ställt beviskrav är svårt att möta, om bevismedel saknas.
Av rättssäkerhetsskäl bör därför den förlorande partens intresse av att kunna överklaga ett avgörande väga över i vissa situationer, när målet har avgjorts på handlingarna. Ett påstående om att parten inte har fått avgörandet kan då inte omedelbart lämnas utan avseende. En sådan ordning får anses vara motiverad när det är ett brottmål som har avgjorts på handlingarna vid tingsrätt eller i hovrätt (däri inkluderat ett beslut av hovrätt att inte meddela prövningstillstånd). Den ligger också väl i linje med artikel 2 i Europakonventionens sjunde tilläggsprotokoll om en rätt till överklagande för var och en som har dömts för brottslig gärning. Den osäkerhet som en sådan ändring av rättstillämpningen för med sig för den vinnande parten bör däremot, typiskt sett, inte få gå ut över ett annat enskilt intresse. I vilken utsträckning motstående enskilda intressen bör ges en annan inbördes vikt än tidigare synes mer vara en fråga för lagstiftning där en lämplig balans kan åstadkommas; exempelvis kan det ske på så sätt att reglerna om expediering av domar och beslut ges en utformning som innebär att ett domsmeddelande eller motsvarande sänds ut före expedieringen för att minska risken för att förlorande part lider rättsförlust genom att en enstaka postförsändelse kommer bort.
En uppdelning genom rättspraxis måste göras förhållandevis schematisk för att inte skapa svårigheter vid tillämpningen. Det bör därför dras en skiljelinje mellan brottmål, också sådana där ett enskilt anspråk handläggs gemensamt med frågan om ett straffrättsligt ansvar, och andra mål. Även om enskilda intressen är berörda i många brottmål, inte minst naturligtvis när enskilda anspråk förs fram, får de allmänt sett anses vara mindre vanliga och av relativt begränsad storlek i den typ av mål som vid tingsrätt eller i hovrätt kan avgöras på handlingarna (se 45 kap. 10 a § samt 49 kap. 13 § och 51 kap. 13 § RB). En målsägandes intresse av att målet avgjorts slutligt bör i sådana fall inte hindra att domstolen godtar den tilltalades invändning om att han eller hon inte har fått ett avgörande som beslutats på handlingarna och därför gått miste om möjligheten att överklaga. I andra mål bör utgångspunkten vara den motsatta, även om inte enskilda utan andra intressen är berörda.
I ett brottmål som har avgjorts på handlingarna och där parterna inte i förväg har underrättas om när avgörandet skulle meddelas, bör därför den tilltalades påstående - att försändelsen inte har kommit henne eller honom till handa - godtas, om inte omständigheterna talar emot påståendet och om han eller hon inte heller på något annat sätt har fått vetskap om avgörandet inom överklagandetiden. I detta sammanhang finns det inte skäl att behandla avgöranden som avser särskilda rättsmedel på något annat sätt, när den bakomliggande frågan rör ansvar för brott. I andra fall bör sökanden i ett ärende om återställande av försutten tid, liksom hittills, ha bevisbördan för att avgörandet inte har kommit fram, med den lättnad av beviskravet som HD tidigare har formulerat.
M.S:s ansökan, som gäller möjligheten att överklaga ett beslut där tingsrätten har avslagit ett yrkande om att undanröja ett föreläggande av ordningsbot, bör därför bifallas (jfr majoritetens skäl, p. 11).
Justitierådet Riley, med vilken justitierådet Thompson instämde, var skiljaktig i fråga om motiveringen och anförde:
Jag instämmer i det som majoriteten har anfört under punkterna 1-4 och i det som justitierådet Boone Toijer har anfört under punkterna 6-12. Skälen i punkt 5 bör enligt min mening ha följande lydelse.
Enligt en anteckning på tingsrättens dagboksblad expedierades beslutet till M.S. samma dag som det meddelades. Allt talar för att beslutet postades i enlighet med vad som har antecknats (jfr Miles och Cantu, Rättegång VI, 4 uppl. 2011, s. 180, samt bl.a. NJA 1957 C 575). Det finns vidare inte någon anledning att anta att försändelsen inte var rätt adresserad. Den större eller mindre osäkerhet som kan finnas i de nu berörda hänseendena bör dock beaktas vid en bedömning av vad omständigheterna kan anses tala för (se p. 11).
HD:s beslut meddelat: den 20 juni 2012.
Mål nr: Ö 2608-10.
Lagrum: 32 kap. 8 § och 56 kap. 11 § RB.
Rättsfall: NJA 1957 C 575, NJA 1996 s. 809, NJA 1998 s. 60, NJA 2000 C 32, NJA 2007 s. 157 och NJA 2012 s. 172.