Resning har beviljats i ett mål som sist har avgjorts av Högsta domstolen. Med hänvisning till instansordningen har det i resningsärendet förordnats att målet ska tas upp i hovrätten.
Skatteverket ansökte den 24 maj 2007 vid Länsrätten i Södermanlands län om att L.B. som företrädare för ett aktiebolag personligen skulle bli skyldig att betala bl.a. skattetillägg som hade påförts bolaget och avsåg mervärdesskatt för redovisningsperioderna februari, mars, augusti, oktober och december 2005. Länsrätten beslutade den 11 februari 2008 om personligt betalningsansvar.
Allmän åklagare väckte åtal den 28 april 2008 vid Katrineholms tingsrätt mot L.B. för bokföringsbrott och skattebrott. Skattebrottet avsåg att han som företrädare för aktiebolag i skattedeklarationer för år 2005 hade lämnat oriktiga uppgifter om mervärdesskatt. Senare åtalades L.B. också för grovt bedrägeri och försök till grovt bedrägeri.
Tingsrätten dömde L.B. för skattebrott och bokföringsbrott till villkorlig dom med samhällstjänst. Han frikändes från åtalet för grovt bedrägeri och försök till grovt bedrägeri. Åklagaren överklagade domen och yrkade bifall till åtalet för grovt bedrägeri. Svea hovrätt dömde L.B. också för det brottet och bestämde påföljden för den samlade brottsligheten till fängelse i ett år och åtta månader.
L.B. överklagade hovrättens dom. HD meddelade prövningstillstånd i fråga om påföljd och satte i dom den 6 maj 2011 ned fängelsestraffet till ett år och fyra månader (NJA 2011 N 11).
Riksåklagaren ansökte i HD om resning till förmån för L.B. i fråga om ansvar för skattebrott och beträffande påföljd. Som grund för sin ansökan anförde riksåklagaren att det personliga betalningsansvaret för skattetilläggen hindrade en prövning av åtalet för skattebrott avseende redovisningsperioderna februari, mars, augusti, oktober och december 2005. Enligt riksåklagaren var vad som återstod av åtalet för skattebrott - redovisningsperioderna september och november 2005 - att bedöma som skatteförseelser för vilka det inte var påkallat av särskilda skäl att väcka åtal.
L.B. anslöt sig till riksåklagarens ansökan om resning.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Morales, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut.
Efter en redogörelse för bakgrunden och resningsansökningarna i enlighet med inledningen till detta referat hade betänkandet följande lydelse.
Den som vill ansöka om resning ska göra detta hos hovrätten, om domen har meddelats av tingsrätt, och i annat fall hos HD (58 kap. 4 § första stycket RB).
I detta fall har olika delar av det bakomliggande brottmålet avgjorts slutligt i skilda instanser. Resningsansökningarna i deras helhet går emellertid direkt eller indirekt tillbaka på rätten att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma brott (gärning). De frågor som aktualiseras i ärendet har ett så nära samband att det skulle vara olämpligt att dela upp prövningen mellan olika domstolar. En prövning av resningsärendet bör därför göras enhetligt och i ett sammanhang vid samma domstol. (Jfr NJA 2014 s. 103.)
HD är behörig att ta upp resningsansökningarna till den del som de avser påföljden. En prövning som avser också den sammanhängande frågan om resning beträffande skattebrottet bör ske här.
Hovrättens och HD:s domar meddelades efter Europadomstolens dom den 10 februari 2009 i målet Rangel mot Ryssland. Genom den domen fick rätten att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma brott (gärning) enligt artikel 4.1 i sjunde tilläggsprotokollet till Europakonventionen ett ändrat innehåll (jfr NJA 2013 s. 746, p. 26-32).
Åtalet för skattebrott och L.B:s personliga betalningsansvar för aktiebolagets skattetillägg avser delvis samma oriktiga uppgifter, nämligen när det gäller redovisningsperioderna februari, mars, augusti, oktober och december 2005. Skatteverkets ansökan om personlig betalningsskyldighet, och även länsrättens beslut i frågan, ligger i tiden före åtalet. Därmed har L.B:s rätt att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma brott (gärning) blivit åsidosatt. (Jfr NJA 2013 s. 746 och NJA 2013 N 34.)
Det måste antas att de resta delarna av åtalet för skattebrott kommer att avvisas. De återstående delarna skulle sannolikt ha förts till en mildare straffbestämmelse om en avvisning hade skett redan i brottmålet. Riksåklagaren har anfört att åtal inte är påkallat av särskilda skäl i de återstående delarna. Resningen ska därför avse hela frågan om ansvar för skattebrott. (Jfr NJA 2014 s. 854.) Målet ska resas också när det gäller påföljden.
Enligt huvudregeln ska det resta målet åter tas upp vid den domstol som sist har dömt i målet (58 kap. 7 § första stycket första meningen RB).
Ett åtal för skattebrott ska, när målet är rest, avvisas i den utsträckning som det är oförenligt med rätten att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma brott (gärning). I den del som åklagaren har förklarat att åtal inte är påkallat, bör åtalet ogillas utan någon prövning i sak. Vad som återstår är främst att ta ställning till frågan om påföljd för den kvarstående brottsligheten.
HD har sist dömt i påföljdsfrågan. Den prövning som ska göras efter resningen kommer dock att ske med andra utgångspunkter än i de tidigare domarna, bl.a. i det avseendet att påföljden inte längre ska gälla något skattebrott. I motiven till rättegångsbalken anges det att målets förnyade behandling ofta bör ske i en annan instans än HD, även när domen har meddelats här. Instansordningen talar för detta. Motiven synes visserligen få så förstås, att HD först ska ta upp det resta målet och undanröja brottmålsdomarna för att därefter återvisa målet till en domstol som tidigare har dömt i målet (NJA II 1943 s. 735, jfr Kaufman och Snyder, Rättsmedlen, 12 uppl. 2008, s. 196 samt Johnson m.fl., Rättegångsbalken, suppl. 78, april 2015, s. 58:51). Ett sådant tillvägagångssätt ter sig emellertid förhållandevis omständligt. Det måste finnas ett utrymme för att redan i resningsärendet överväga vilken instans som lämpligen bör pröva det resta målet (jfr Mcdonald, Om resning i rättegångsmål, 1959, s. 258).
Hovrätten har sist prövat skuldfrågan. Det bör inte vara tingsrätten som bestämmer påföljden för en brottslighet som har bedömts av hovrätten. Av det skälet får det läggas på hovrätten att ta ställning i påföljdsfrågan. Också när det gäller handläggningen av det återupptagna brottmålet finns det skäl för en samlad prövning. Målet ska därför tas upp i hovrätten beträffande såväl ansvaret för skattebrott som påföljden.
HD bifaller riksåklagarens och L.B:s ansökningar om resning i fråga om ansvar för skattebrott och beträffande påföljd.
Målet ska i de resta delarna på nytt tas upp i Svea hovrätt.
HD (justitieråden Smith, Walsh, referent, Garza, Allen och Foster) meddelade den 10 december 2015 slutligt beslut i enlighet med betänkandet.
HD:s beslut meddelat: den 10 december 2015.
Mål nr: Ö 3996-13.
Lagrum: 58 kap. 7 § RB.
Rättsfall: NJA 2013 s. 746, NJA 2013 N 34, NJA 2014 s. 103 och NJA 2014 s. 854.