Kränkningsersättning. Betydelsen av ett medvetet risktagande hos den skadelidande för rätten till ersättning och för ersättningens storlek (I). Bestämning av ersättningens storlek när den skadelidande har provocerat fram kränkningen (II).
Allmän åklagare väckte åtal vid Södertörns tingsrätt mot Ä.M. för bl.a. rån enligt 8 kap. 5 § BrB med följande gärningsbeskrivning.
Ä.M. har tillsammans och i samförstånd med tre okända gärningsmän medelst våld samt hot om våld stulit av M.K. Våldet har bestått av knytnävslag mot M.K:s huvud, slag med en gren mot huvud och överkropp samt sparkar mot M.K:s ben, överkropp samt huvud. Våldet orsakade smärta. Hoten har haft innebörden att M.K. skulle bli dödad samt bli huggen med en kniv. M.K. blev av med mobiltelefon, bankkort, körkort, bilnycklar, kontanter, pengar från bankkontot samt sin bil. Det hände den 24 oktober 2020 på Visättra Sporthall, Kvarnängsvägen 12, Huddinge, Huddinge kommun. Gärningen innebar vinning för gärningsmännen och skada för M.K.
Ä.M. begick gärningen med uppsåt.
Målsäganden M.K. yrkade att tingsrätten skulle förplikta Ä.M. att till honom utge skadestånd med 40 298 kr jämte ränta. Av beloppet avsåg 20 000 kr ersättning för kränkning.
Ä.M. förnekade gärningen och bestred det enskilda anspråket. Han vitsordade inget belopp.
Tingsrätten (ordförande rådmannen Edwards) meddelade dom den 23 december 2020.
På anförda skäl fann tingsrätten att Ä.M. skulle dömas för rån i enlighet med åtalet. Sammantaget ansåg tingsrätten att arten och straffvärdet för det rån som Ä.M. skulle dömas för så starkt talade för fängelse att – trots att Ä.M. bara var 18 år och tidigare ostraffad – sådan påföljd skulle väljas. Tingsrätten bestämde således påföljden till fängelse ett år.
Rörande yrkandet om skadestånd för kränkning anförde tingsrätten följande.
Försvaret har i denna del invänt att skadeståndet bör ogillas, eller i vart fall jämkas, med anledning av att M.K. genom sitt eget beteende har gett upp kravet på respekt för den personliga integriteten och ökat sin risk för att bli skadad genom att köpa narkotika. Av förarbetena till skadeståndslagen framgår att ett medvetet risktagande kan vara en omständighet som bidrar till att minska en kränkning då den skadelidande genom sin handling visat att den inte värnar sin integritet på samma sätt som människor i allmänhet gör (prop. 2000/01:68 s. 52). Tingsrätten konstaterar i denna del att det förvisso är utrett att M.K. stämt träff med Ä.M. för att köpa narkotika, men att M.K. trots detta inte på något sätt haft att räkna med att utsättas för det rån som ägde rum. Det går därför inte att konstatera att M.K. på något vis gett upp värnandet om sin integritet genom sitt handlande. Det aktuella rånet har kännetecknats av de försvårande omständigheterna som omnämnts ovan i påföljdsdelen och därtill innehållit förnedrande inslag i att M.K. har behövt ligga på mage framför gärningsmännen. M.K:s personliga integritet har därför allvarligt kränkts på ett sådant sätt att hans krav på ersättning ska bifallas.
Tingsrätten dömde Ä.M. för bl.a. rån till fängelse ett år.
Ä.M. skulle betala skadestånd till M.K. med 29 839 kr jämte ränta.
Ä.M. överklagade i Svea hovrätt. Han yrkade att hovrätten skulle frikänna honom från åtalet för rån och ogilla skadeståndsyrkandena.
Åklagaren, som även förde målsägandens talan, bestred ändring.
Hovrätten (hovrättsråden Figueroa och Padilla, tf. hovrättsassessorn Smith samt två nämndemän) meddelade dom den 31 maj 2021.
På anförda skäl fann hovrätten att Ä.M. skulle dömas för rån, dock inte i alla delar som omfattades av gärningsbeskrivningen. Hovrätten bedömde att påföljden skulle bestämmas till skyddstillsyn i förening med ett kortare fängelsestraff enligt 28 kap. 3 § BrB.
Vad gällde frågan om skadestånd för bl.a. kränkning instämde hovrätten i de bedömningar som tingsrätten hade gjort och redovisat i sin dom. Tingsrättens dom skulle därför inte ändras i dessa delar.
Hovrätten ändrade tingsrättens dom bara i fråga om påföljden.
Ä.M. överklagade och yrkade att HD skulle avslå M.K:s yrkande om skadestånd avseende kränkning eller, i andra hand, sätta ned beloppet.
M.K. motsatte sig ändring av hovrättens dom.
Med utgångspunkt i vad hovrätten funnit styrkt om händelseförloppet meddelade HD prövningstillstånd i fråga om skadestånd i den del som avsåg ersättning för kränkning till M.K.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Holland, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande dom.
Punkterna 1–4 överensstämmer i huvudsak med punkterna 1–4 i HD:s domskäl.
Den som allvarligt kränker någon annan genom brott som innefattar angrepp mot dennes person, frihet, frid eller ära ska ersätta den skada som kränkningen innebär (2 kap. 3 § skadeståndslagen). De brott som grundar rätt till ersättning utmärks av att de innefattar ett angrepp på den skadelidandes personliga integritet.
Vad som är att anse som en allvarlig kränkning får bedömas från fall till fall och vid den bedömningen bör enligt förarbetena samtliga relevanta omständigheter kring handlingen beaktas. Viss ledning kan hämtas i den uppräkning som görs i 5 kap. 6 § av de faktorer som inverkar på skadeståndets bestämmande (se prop. 2000/01:68 s. 65 samt NJA 2011 s. 3 p. 4).
För bedömningen av om en kränkning är allvarlig har även den skadelidandes egna agerande betydelse. En allvarlig kränkning av den personliga integriteten förutsätter nämligen att angreppet riktar sig mot någon som åtminstone i viss mån värnar om sin integritet. Hänsyn ska härvid tas till hur allvarligt den skadelidandes beteende är i förhållande till den kränkning han eller hon utsätts för; en person som inleder ett slagsmål får vara beredd på att möta visst våld och måste anses i vart fall delvis ha gett upp kravet på respekt för den personliga integriteten. Om den skadelidande i en sådan situation möts av ett förhållandevis kraftigt våld, och betydligt allvarligare våld än det som den skadelidande haft anledning att räkna med, bör det medvetna risktagandet i stället beaktas när ersättningens storlek bestäms. (Se a. prop. s. 52 och 65.)
Bedömningen av om det brottsliga angreppet utgjort en allvarlig kränkning av den skadelidande påverkas alltså främst av hur allvarligt det angrepp eller provokation som den tilltalade utsattes för och hur disproportionerligt den tilltalades handlade varit i förhållande till den skadelidandes agerande. Bedömningen av hur klandervärt den skadelidande själv har uppträtt och i vilken proportion den åtalade gärningen står till det initiala agerandet kan mynna ut i att den skadelidande genom sitt handlande anses ha medverkat i så hög grad till den skadeutlösande gärningen att den drabbade inte kan anses allvarligt kränkt av den. Det kan på motsvarande sätt naturligtvis leda till motsatt utgång där den skadedrabbade knappt kan sägas ha gjort något klandervärt varvid skadeståndet inte heller bör påverkas. (Se Brown, Kränkningsersättning – Skadestånd för kränkning genom brott, 2010, s. 677.)
Även i sådana fall där det inte är fråga om provokation eller annat medvållande av den skadelidande utan endast ett medvetet risktagande, kan omständigheterna ge klart uttryck för att personen i fråga inte värnar om sin integritet i samma mån som människor i allmänhet. För att ett medvetet risktagande ska anses påverka graden av kränkning bör det vara fråga om fall då den skadelidande insett risken för skada och likväl valt att utsätta sig för denna risk (se SOU 1992:84 s. 234). Ett sådant medvetet risktagande, som till exempel kan bestå i att söka sig till en miljö där kriminalitet kan förväntas förekomma, kan vara en omständighet som typiskt sett bidrar till att minska kränkningen. Som alltid måste dock en helhetsbedömning av samtliga omständigheter göras och omständigheterna i det enskilda fallet kan naturligtvis motivera en annan bedömning. (Se a. prop. s. 52, jfr även prop. 1998/99:41 s. 14.)
Av förarbetena framgår att den skadelidandes egna förhållningssätt främst bör ges betydelse för bedömningen om kränkningen är allvarlig eller inte vid mindre grova våldsbrott, ofredanden och ärekränkningsbrott, och att det inte alls bör ges betydelse vid sexualbrott (prop. 2000/01:68 s. 65 och 66). Graden av kränkning kan dock alltjämt påverkas på så sätt att den skadelidandes egna agerande, även när den skadelidande utsatts för allvarligare kränkningar, får betydelse för ersättningens storlek.
Kränkningsersättningens syfte är att ge kompensation för känslor som den kränkande handlingen har framkallat hos den skadelidande, såsom rädsla, förnedring, skam eller liknande och som inte tar sig sådana medicinska uttryck att det föreligger en personskada. Det som ska ersättas är den kränkning som den skadelidande typiskt sett har drabbats av vid skadetillfället, och inte efterföljande lidande eller andra upplevelser eller verkningar av det brottsliga angreppet.
Kränkningsersättningens storlek ska bestämmas enligt 5 kap. 6 § efter vad som är skäligt med hänsyn till handlingens art och varaktighet. Utgångspunkten ska vara en skönsmässig bedömning, baserad på förhärskande etiska och sociala värderingar. Det innebär att ersättningen i stor utsträckning får bestämmas med ledning av objektiva faktorer, även om hänsyn i särskilda fall kan tas till den skadelidandes upplevelse av kränkningen. (Se a. prop. s. 51 f.)
Som utgångspunkt ska kränkningsersättningen bestämmas efter de principer som gäller vid fastställande av ersättningen. I praktiken bestämmer domstolarna ofta ersättningsnivåerna med ledning av de schabloner för brottsskadeersättning som tillämpas av Brottsoffermyndigheten efter beslut av Nämnden för brottsskadeersättning. (Se bl.a. ”De hänskjutna ersättningsfrågorna” NJA 2017 s. 938 p. 7.)
Graden av kränkning, och därmed ersättningens storlek, kan också påverkas av den skadelidandes egna beteende (jfr ovan punkt 7–10). Det är då inte fråga om att jämka ersättningen utan skadan ska då värderas utifrån samtliga omständigheter, och även med beaktande av omständigheter hänförliga till den skadelidande.
Punkterna 15–17 överensstämmer i huvudsak med punkterna 16–19 i HD:s domskäl.
HD fastställer hovrättens domslut.
HD (justitieråden Hill, Banks, referent, Mills, Cantu och Jensen) meddelade den 10 december 2021 följande dom.
Ä.M. har av hovrätten dömts för rån. Tillsammans och i samförstånd med tre okända gärningsmän stal han genom våld och med hot om våld en mobiltelefon, bilnycklar, kontanter och en bil av M.K. Denne tvingades också att lämna ifrån sig vissa uppgifter, såsom koder till bl.a. BankID och iCloud. Våldet bestod av knytnävslag mot M.K:s huvud, slag med en gren mot huvud och överkropp samt sparkar mot ben, överkropp och huvud. Hoten bestod i att M.K. skulle bli huggen med kniv. Rånet, som pågick under i vart fall 30 minuter, inträffade efter det att M.K. hade stämt träff med Ä.M. för att köpa narkotika av honom, något M.K. också gjort vid tidigare tillfällen.
M.K. yrkade ersättning för kränkning med 20 000 kr. Tingsrätten ansåg att den omständigheten att han hade stämt träff med Ä.M. för att köpa narkotika inte innebar att han gett upp värnandet om sin integritet och biföll yrkandet. Hovrätten har instämt i tingsrättens bedömning.
Med utgångspunkt i vad hovrätten har funnit styrkt om händelseförloppet har HD meddelat prövningstillstånd i fråga om skadestånd till M.K. i den del som avser ersättning för kränkning. I övriga delar står hovrättens dom fast.
Frågan i HD är vad som bör anses utgöra ett medvetet risktagande och vilken betydelse ett sådant risktagande från den skadelidandes sida har för rätten till kränkningsersättning.
Den som allvarligt kränker någon annan genom brott som innefattar angrepp mot dennes person, frihet, frid eller ära ska ersätta den skada som kränkningen innebär (2 kap. 3 § skadeståndslagen). De brott som grundar rätt till ersättning utmärks av att de innefattar ett angrepp på den skadelidandes personliga integritet. Kränkningsersättningens storlek bestäms enligt 5 kap. 6 § efter vad som är skäligt med hänsyn till handlingens art och varaktighet. Utgångspunkten ska vara en skönsmässig bedömning, baserad på förhärskande etiska och sociala värderingar.
Kränkningsersättning avser att kompensera känslor som den kränkande handlingen har framkallat, såsom rädsla, förnedring, skam eller liknande och som inte tar sig sådana medicinska uttryck att det föreligger en personskada (se bl.a. ”De hänskjutna ersättningsfrågorna” NJA 2017 s. 938 p. 5).
En rätt till kränkningsersättning förutsätter att brottet har inneburit en allvarlig kränkning. Vad som är att anse som en sådan kränkning får bedömas från fall till fall med beaktande av samtliga relevanta omständigheter. Viss ledning kan hämtas i den uppräkning som görs i 5 kap. 6 § skadeståndslagen av de faktorer som inverkar på skadeståndets bestämmande (se prop. 2000/01:68 s. 65 och NJA 2011 s. 3 p. 4).
För att det ska vara fråga om en ersättningsgrundande kränkning krävs att angreppet riktar sig mot någon som värnar om sin personliga integritet. Vid bedömningen av om en kränkning är allvarlig har det betydelse hur den skadelidande har uppträtt. Av lagförarbetena framgår att den skadelidandes egna förhållningssätt eller agerande främst bör ges betydelse för bedömningen av kränkningens allvar vid mindre grova våldsbrott, ofredanden och ärekränkningsbrott. Det bör emellertid inte alls ges betydelse vid sexualbrott. (Se prop. 2000/01:68 s. 65 f.)
Vid bedömning av om den skadelidandes eget agerande är av betydelse ska hänsyn tas till om den skadelidande har provocerat fram den skadegörande handlingen eller annars varit medvållande, exempelvis genom att inleda ett handgemäng och därigenom själv riskera att mötas med våld. Det kan också finnas skäl att ta hänsyn till om det är fråga om ett medvetet risktagande från den skadelidandes sida, dvs. om den skadelidande har insett risken för skada och likväl valt att utsätta sig för denna risk (jfr SOU 1992:84 s. 234). Ett sådant risktagande kan exempelvis bestå i att söka sig till en kriminell miljö där det finns risk för att drabbas av ett sådant brott som kan ge rätt till kränkningsersättning.
Hänsyn ska vid bedömningen av kränkningens allvar tas till hur klandervärt den skadelidandes beteende är i förhållande till den kränkning han eller hon utsätts för. Bedömningen av hur den skadelidande själv har uppträtt och i vilken proportion den åtalade gärningen står till den skadelidandes agerande kan mynna ut i att den skadelidande genom sitt handlande anses ha medverkat i så hög grad till den skadeutlösande gärningen att den drabbade inte kan anses ha blivit allvarligt kränkt av den. En person som inleder ett slagsmål får exempelvis vara beredd på att mötas av visst våld och kränkningen kan då inte anses vara allvarlig. Om den skadelidande emellertid i en sådan situation möts av ett betydligt allvarligare våld än det som han eller hon haft anledning att räkna med, kan det medföra att det ändå blir fråga om en allvarlig kränkning. (Jfr prop. 2000/01:68 s. 52 och 65.)
Vid bestämmande av storleken på kränkningsersättning ska särskilt beaktas om handlingen har haft förnedrande eller skändliga inslag, varit ägnad att framkalla allvarlig rädsla för liv eller hälsa, riktat sig mot någon med särskilda svårigheter att värja sin personliga integritet, inneburit missbruk av ett beroende- eller förtroendeförhållande eller varit ägnad att väcka allmän uppmärksamhet (se 5 kap. 6 § första stycket skadeståndslagen).
Ersättningens storlek kan också påverkas av hur den skadelidande själv har handlat. Dennes agerande kan anses ha varit sådant att kränkningen av den personliga integriteten bedöms ha varit mindre allvarlig än normalt men att den ändå når upp till vad som är att anse som en allvarlig kränkning. I sådana fall kan den skadelidande anses berättigad till en lägre ersättning än annars. Det är i dessa fall inte fråga om att jämka ersättningen utan en bedömning av kränkningen med beaktande av omständigheter hänförliga till den skadelidande. Som framgår av 6 kap. 1 § skadeståndslagen är lagens allmänna jämkningsregel inte tillämplig i fråga om kränkningsersättning.
I praktiken bestämmer domstolarna ofta ersättningsnivåerna med ledning av de schabloner för brottsskadeersättning som tillämpas av Brottsoffermyndigheten efter beslut av Nämnden för brottsskadeersättning (se bl.a. ”De hänskjutna ersättningsfrågorna” NJA 2017 s. 938 p. 7).
Av 12 § brottsskadelagen (2014:322) framgår att brottsskadeersättning får jämkas om det är skäligt med hänsyn till att den skadelidande genom sitt uppträdande i samband med brottet eller på annat liknande sätt uppsåtligen eller av oaktsamhet har ökat skaderisken. Eftersom staten har tagit på sig ett ansvar för att skydda medborgarna från brott och träder in och garanterar att brottsoffer får viss ersättning, har det ansetts rimligt att ett brottsoffer som själv har deltagit i brottslig verksamhet eller annan verksamhet som är klandervärd eller medvetet har uppträtt provocerande får tåla en reduktion av den ersättning som annars skulle utgå (jfr prop. 1977/78:126 s. 24 f. och prop. 1998/99:41 s. 13 f.).
En motsvarande jämkningsregel finns inte i skadeståndslagen. Den praxis som nämnden har utvecklat för jämkning av ersättningen till följd av den skadelidandes eget agerande kan därför inte omedelbart läggas till grund för bestämmande av kränkningsersättning enligt skadeståndslagen. Provokation, medvållande och medvetet risktagande kan sålunda resultera i mindre nedsättning av sådan kränkningsersättning än den jämkning av brottsskadeersättning som skulle ske för motsvarande ageranden.
Bland de omständigheter som är av särskilt intresse vid bedömningen av rätt till kränkningsersättning vid personrån ingår främst det våld eller hot som använts, men även under hur lång tid som rånet har pågått. Schablonersättningen vid rån uppgår för närvarande till 7 000 kr vid obeväpnade rånhot och 12 000 kr vid rånhot med farliga vapen eller med föremål som för brottsoffret framstår som ett farligt vapen, t.ex. vapenattrapper. Försvårande omständigheter påverkar ersättningen i höjande riktning. (Se Brottsoffermyndighetens referatsamling 2020, s. 128.)
I samband med att M.K. skulle köpa narkotika utsattes han för ett allvarligt brott av flera gärningsmän; tre av dem var maskerade. Det våld som drabbade honom bestod bl.a. i våld med tillhygge och sparkar mot huvudet. Han blev också hotad med att han skulle huggas med kniv. M.K. tvingades vidare att lämna ifrån sig integritetskränkande uppgifter. Rånet pågick under inte obetydlig tid.
Även om M.K. själv avsåg att begå brott genom att köpa narkotika, hade han mot bakgrund av parternas tidigare relation och kontakter inte anledning att anta att hans agerande innebar en risk för att utsättas för brott på sätt som nu skedde. Hans agerande kan därför inte anses ha utgjort ett medvetet risktagande i förhållande till den kränkning som han utsatts för; han kan inte anses ha eftergett kravet på respekt för sin personliga integritet. Den omständigheten att han skulle köpa narkotika och därmed avsåg att göra sig skyldig till brottslig handling ska därför inte påverka bedömningen av den kränkning som han utsattes för.
Den av hovrätten utdömda ersättningen om 20 000 kr är skälig och bör fastställas.
HD fastställer hovrättens domslut.
Allmän åklagare väckte åtal vid Värmlands tingsrätt mot B.O. för försök till dråp enligt 3 kap. 2 och 11 §§ samt 23 kap. 1 § BrB med följande gärningsbeskrivning.
B.O. har försökt döda Mckenzie genom att hugga honom två gånger med kniv, varav det första hugget träffat ena armen och orsakat en mindre sårskada och det andra hugget träffat i bröstet och punkterat ena lungan. Gärningen har varit livsfarlig och tillfogat målsäganden en svår kroppsskada. Det hände den 1 juni 2020 på Storgatan/Pratt väg i Årjäng, Årjängs kommun.
Dråpet kom inte till fullbordan men fara härför har förelegat eller endast på grund av tillfälliga omständigheter varit utesluten.
B.O. begick gärningen med uppsåt.
Målsäganden Mckenzie yrkade att tingsrätten skulle förplikta B.O. att till honom utge skadestånd med 197 961 kr jämte ränta. Av beloppet avsåg 150 000 kr ersättning för kränkning.
B.O. vidgick att han utdelat ett hugg med kniv mot målsäganden som inneburit att han rispat målsägandens arm och träffat målsägandens bröst. Han bestred ansvar för försök till dråp eftersom han saknat uppsåt att skada eller döda målsäganden. B.O. handlade i nödvärn och försvarade sig mot ett pågående brottsligt angrepp mot sin person. B.O:s avsikt med hugget var att träffa i armen och därigenom avbryta misshandeln. Gärningen var med hänsyn till gärningens beskaffenhet, det angripnas betydelse och omständigheterna i övrigt inte uppenbart oförsvarlig. För det fall tingsrätten skulle komma fram till att hans agerande varit uppenbart oförsvarligt har omständigheterna varit sådana att han svårligen kunnat besinna sig (nödvärnsexcess).
B.O. bestred målsägandens skadeståndsanspråk.
Tingsrätten (ordförande rådmannen Mack) meddelade dom den 28 augusti 2020.
Tingsrätten fann styrkt att B.O. huggit mot Mckenzie två gånger med en kniv. Ena gången träffades armen, andra gången i vart fall bröstet. Tingsrätten avvisade B.O:s nödvärnsinvändning. Tingsrätten fann vidare att B.O. varit likgiltig inför effekten att Mckenzie kunnat avlida. Tingsrätten rubricerade gärningen som försök till dråp.
I skadeståndsdelen anförde tingsrätten bl.a. följande. Avseende ersättning för kränkning har Mckenzie genom brottet blivit utsatt för en allvarlig kränkning av sin personliga integritet. Med hänsyn till våldets karaktär och användningen av ett livsfarligt vapen anser tingsrätten att ersättning ska utgå med skäliga 125 000 kr.
Tingsrätten dömde B.O. för försök till dråp enligt 3 kap. 2 och 11 §§ samt 23 kap.1 § BrB till fängelse 5 år.
B.O. skulle betala skadestånd till Mckenzie med 161 142 kr jämte ränta.
B.O. överklagade i Hovrätten för Västra Sverige och yrkade att hovrätten skulle ogilla åtalet och yrkandet om skadestånd. Han yrkade i andra hand att hovrätten skulle bedöma gärningen som ett oaktsamhetsbrott eller som grov misshandel. Under alla förhållanden yrkade han att hovrätten skulle lindra straffet och sätta ned skadeståndet.
Åklagaren motsatte sig ändring av tingsrättens dom.
Hovrätten (hovrättsrådet Singh, lagmannen Rodriguez, tf. hovrättsassessorn Brown och två nämndemän) anförde följande i dom den 4 november 2020.
Hovrätten ansåg att utredningen i målet sammantaget inte visade annat än att ett och samma knivhugg träffade Mckenzie både på armen och i bröstet. Av utredningen framgick dock att gärningen var livsfarlig och att Mckenzie tillfogades svår kroppsskada.
Det var inte styrkt att B.O. hade uppsåt att beröva Mckenzie livet. B.O. skulle därför inte dömas för försök till dråp. Däremot var det utrett att B.O. förstod att det sätt han knivhögg Mckenzie på var livsfarligt och att det kunde tillfoga Mckenzie en svår kroppsskada. B.O. skulle därför dömas för grov misshandel.
I skadeståndsfrågan anförde hovrätten bl.a. följande.
Mckenzie har bland annat yrkat ersättning för kränkning. För att sådan ersättning ska utgå krävs att det är fråga om en allvarlig kränkning av den personliga integriteten. För att en allvarlig kränkning av den personliga integriteten ska anses uppkomma krävs att angreppet riktar sig mot någon som i viss mån värnar sin integritet. En skadelidande som provocerar ett brottsligt handlande genom att exempelvis själv inleda ett bråk anses i viss mån ha gett upp kravet på respekt för sin personliga integritet. Hovrätten anser att Mckenzie, genom att inleda det fysiska slagsmålet på det sätt som han gjorde, i viss mån gett upp kravet på respekt för sin personliga integritet. Det våld som Mckenzie utsattes för var dock mycket allvarligt i förhållande till hans eget agerande. Hovrätten anser därför att Mckenzie i och för sig utsattes för en allvarlig kränkning, men att kränkningsersättningen på grund av hans agerande bör bestämmas till skäliga 25 000 kr.
– bestämmer fängelsestraffets längd till 2 år.
Hovrätten ändrar tingsrättens dom när det gäller skadestånd på så sätt att hovrätten bestämmer det belopp som B.O. ska betala till Mckenzie till 37 842 kr. På beloppet ska löpa ränta enligt 6 § räntelagen från den 1 juni 2020 till dess betalning sker.
Mckenzie överklagade och yrkade att HD skulle bestämma kränkningsersättningen till 125 000 kr.
B.O. motsatte sig ändring av hovrättens dom.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden (samma som i målet under I) föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande dom.
Punkterna 1–4 överensstämmer i huvudsak med punkterna 1–5 i HD:s domskäl.
Punkterna 5–14 överensstämmer med punkterna 5–14 i betänkandet i målet under I.
Omständigheter av särskilt intresse vid bedömningen av kränknings-ersättningens storlek vid misshandel är brottets tidsmässiga förlopp, våldets karaktär, tillhyggen som använts, om det förekommit förnedrande inslag samt om brottet varit ägnat att framkalla allvarlig rädsla för liv eller hälsa. Schablonersättningen för grov misshandel med livshotande skada är för närvarande fastställd till 75 000 kronor och vid allvarlig – men inte livs-hotande – skada till 50 000 kronor. (Se Brottsoffermyndighetens referat-samling 2020 s. 31.)
Frågan i HD är vilken kränkningsersättning inom ramen 25 000 kr – 125 000 kr som B.O. ska betala till Mckenzie
I målet är utrett att Mckenzie har inlett våldsutövningen genom att tilldela B.O. flera knytnävsslag i ansiktet. Han var då även medveten om att B.O. nyligen hade utsatts för en misshandel. Genom att på detta sätt inleda ett brottsligt angrepp mot B.O. har Mckenzie berett sig på att mötas av visst våld. Han har alltså i viss mån eftergett kravet på respekt för sin personliga integritet.
Det våld som Mckenzie har mötts av har emellertid inte stått i proportion till det inledande våldet. B.O. har utsatt Mckenzie för en grov misshandel bestående av ett knivhugg som har träffat Mckenzie på armen och i bröstet. Av rättsläkarens uppgifter framgår att den skada som Mckenzie har drabbats av i bröstet har bedömts vara livshotande. Mckenzie får, trots att han inlett våldsutövningen mot B.O., anses ha utsatts för en allvarlig kränkning. Hans agerande ska dock inverka på ersättningens storlek.
Graden av kränkning är mot bakgrund av bland annat den livshotande skada som Mckenzie orsakats något högre än den som hovrätten har kommit fram till. Kränkningsersättningen bör därför bestämmas till skäliga 40 000 kr. Hovrättens domslut ska alltså ändras på så sätt att det skadestånd som B.O. ska betala till Mckenzie bestäms till 52 842 kr jämte ränta.
HD ändrar hovrättens domslut på det sättet att HD bestämmer det skadestånd som B.O. ska betala till Mckenzie till 52 842 kr och ränta.
HD (samma ledamöter som i målet under I) meddelade den 10 december 2021 följande dom.
B.O. har av hovrätten dömts för grov misshandel bestående i ett knivhugg som träffade Mckenzie både på armen och i bröstet. Enligt hovrätten tillfogades denne en svår kroppsskada till följd av en gärning som var livsfarlig.
Eftersom Mckenzie hade inlett ett slagsmål med flera kraftiga slag mot B.O. ansåg hovrätten att B.O. hade befunnit sig i en nödvärnssituation när han knivhögg Mckenzie Denna gärning bedömdes emellertid ha varit uppenbart oförsvarlig. B.O. ansågs inte heller kunna gå fri från ansvar på den grunden att han svårligen kunnat besinna sig.
Hovrätten gjorde bedömningen att Mckenzie genom att inleda slagsmålet i viss mån hade gett upp kravet på respekt för sin personliga integritet och bestämde därför kränkningsersättningen till 25 000 kr.
Mckenzie har överklagat frågan om kränkningsersättningens storlek till HD. I övriga delar står därför hovrättens dom fast.
Frågan i HD.
Frågan i målet rör vilken betydelse det har vid bestämmande av kränkningsersättningens storlek att den skadelidande har utfört det angrepp mot skadevållaren som lett till den ersättningsgrundande kränkningen.
Punkterna 6–16 överensstämmer med punkterna 5–15 i HD:s domskäl i målet under I.
Omständigheter av särskilt intresse vid bedömningen av kränknings-ersättningens storlek vid misshandel är brottets tidsmässiga förlopp, våldets karaktär, de eventuella tillhyggen som har använts, om det har förekommit förnedrande inslag samt om brottet har varit ägnat att framkalla allvarlig rädsla för liv eller hälsa. Schablonersättningen för grov misshandel med livshotande skada är för närvarande 75 000 kr (se Brottsoffermyndighetens referatsamling 2020, s. 31).
Mckenzie inledde våldsutövningen genom att tilldela B.O. flera knytnävsslag i ansiktet. Han var då medveten om att B.O. nyligen hade utsatts för en misshandel. Genom att på detta sätt inleda ett brottsligt angrepp mot B.O. har Mckenzie haft anledning att räkna med att mötas av visst våld. Han får därmed i viss mån anses ha eftergett kravet på respekt för sin personliga integritet. Den grova misshandel som B.O. utsatte Mckenzie för – ett knivhugg som träffade på armen och i bröstet och som var livshotande – stod emellertid inte i rimlig proportion till det inledande våldet från B.A:s sida. Han får därmed anses ha utsatts för en sådan allvarlig kränkning som är en förutsättning för rätt till kränkningsersättning.
B.A:s agerande bör dock inverka på ersättningens storlek. Det saknas skäl att i detta avseende göra någon annan bedömning än den hovrätten har gjort. Mckenzie ska därför tillerkännas kränkningsersättning om 25 000 kr. Hovrättens domslut ska alltså fastställas.
HD fastställer hovrättens domslut beträffande skadestånd.