Fråga om differentiering av straffvärdet vid eget bruk av amfetamin (I) och heroin (II).
Allmän åklagare väckte vid Luleå tingsrätt åtal mot V.P. för narkotikabrott, ringa brott, enligt följande gärningsbeskrivning: V.P. har någon gång den 18-19 oktober 2003 i Luleå uppsåtligen och olovligen brukat amfetamin, som är narkotika.
V.P. erkände gärningen under förundersökningen. Tingsrätten företog målet till slutlig handläggning i hennes utevaro.
Tingsrätten (rådmannen Jones) anförde i dom den 24 februari 2004:
Åklagaren har anfört att hon väckt åtal för att få prövat om bruk av amfetamin skall medföra högre straff än hittills med hänsyn till nya rön om vilka kroppsliga och psykiska skador preparatets användning medför hos missbrukaren. Hon har upplyst att Riksåklagaren i en rättsutvecklingsplan angivit att straffet för brukande bör differentieras med hänsyn till vilket slags narkotikum som använts, så att det för hasch bör vara 30 dagsböter, för heroin 80 dagsböter och för de flesta andra droger såsom amfetamin, ecstasy, LSD och kokain 50 dagsböter.
Av analysresultat från Rättsmedicinalverket framgår att V.P:s blod innehållit 1,4 mikrogram amfetamin per gram på natten mellan den 18 och 19 oktober 2003. Genom V.P:s erkännande och analysen av hennes blod är åtalet styrkt. Hon skall därför dömas för ringa narkotikabrott.
V.P. förekommer inte i belastningsregistret. Tingsrätten finner inte att det åklagaren anfört om amfetaminets farlighet ger anledning att ändra hittillsvarande praxis. Antalet dagsböter bör därför bestämmas till 30.
Tingsrätten dömde V.P. enligt 2 § narkotikastrafflagen (1968:64) för narkotikabrott till 30 dagsböter å 30 kr.
Åklagaren överklagade i Hovrätten för Övre Norrland och yrkade att hovrätten skulle skärpa bötesstraffet till 50 dagsböter.
V.P. förelades att yttra sig men hördes inte av.
Hovrätten (hovrättsråden Edwards, Allen, referent, och Coleman) anförde i dom den 24 augusti 2004:
I enlighet med tingsrättens dom, som inte överklagats i den delen, har V.P. gjort sig skyldig till narkotikabrott, ringa brott.
Åklagaren har till stöd för sitt överklagande anfört i huvudsak följande. Under en följd av år har påföljden för ringa narkotikabrott genom eget bruk oavsett preparat bestämts till 30 dagsböter. Vid bedömning av enskilda narkotiska preparat är dock effekter och farlighet väsentligt olika, vilket rimligtvis bör medföra en differentiering av straffvärdet även vid eget bruk. Det är inte tillfredsställande att påföljden vid eget bruk av narkotika bestäms till lägsta antalet dagsböter oavsett vilket preparat som brukats. Med hänsyn till de forskningsrön som framkommit om farlighetsgraden hos olika narkotikapreparat är straffskärpning påkallad med hänsyn till amfetaminets farlighet samt negativa effekter vid missbruk.
Åklagaren har som utgångspunkt för sitt överklagande anfört att effekter och farlighet av enskilda narkotiska preparat är väsentligt olika vilket rimligtvis bör medföra en differentiering av straffvärdet även vid eget bruk. Fråga i målet är således om narkotikans farlighet skall påverka bedömningen av straffvärdet vid eget bruk av narkotika.
Narkotikalagstiftningen är ett av de områden där lagstiftaren funnit anledning att kriminalisera en gärning riktad mot den egna personen, vilket som huvudregel inte är straffbart. Inför lagändringen den 1 juli 1988, som innebar kriminalisering av eget bruk av narkotika, uttalade departementschefen bl.a. följande. ”Själv delar jag den principiella uppfattningen att strafflagstiftning här i landet normalt inte bör användas för att skydda enskilda personer mot egna åtgärder. Denna princip kan emellertid inte gälla undantagslöst. Och principen kan självfallet inte få utgöra något hinder mot att självdestruktiva åtgärder kriminaliseras med hänsyn till att de kränker även andra skyddsvärda intressen. Att en generell straffbeläggning av narkotikainnehav är nödvändig för att motverka narkotikamissbrukets utbredning i samhället torde sålunda numera inte sättas i fråga från något håll. Redan vid narkotikastrafflagens tillkomst togs uttrycklig ställning för att straffbelägga innehav av narkotika även för det fall att denna är avsedd för innehavarens eget bruk. Och det är ju endast i undantagsfall som konsumtion av narkotika inte föregås av ett straffbart innehav av samma narkotika. Betraktad ur den aspekten rör frågan om det straffbara området bör omfatta också konsumtion knappast själva principen att gärningar riktade mot den egna personen inte bör kriminaliseras utan snarare det praktiska spörsmålet om en viss typ av befattning bör vara undantagen från det kriminaliserade området. Jag vill tillägga att det alltså inte är berusningstillståndet som sådant som skulle straffbeläggas utan befattningen med den illegala narkotikan” (prop. 1987/88:71 s. 17). Det kan härvid påpekas att ett handhavande av narkotika som ägde rum i direkt anslutning till konsumtion i vissa fall inte ansågs utgöra innehav i narkotikastrafflagens mening innan lagändringen år 1988 (se NJA 1983 s. 887 och s. 893).
Straff vid narkotikabruk fick vid nämnda lagändring en särreglering på så sätt att endast böter föreskrevs i straffskalan, vilket av departementschefen motiverades med att eget bruk måste anses ha ett förhållandevis lågt straffvärde i förhållande till andra förfaranden med narkotika (a. prop. s. 20 f.). Den 1 juli 1993 infördes nuvarande straffskala. Härvid uttalade departementschefen bland annat följande. ”Om man ser på straffskalan för jämförbara brott står en naturlig parallell att finna i en annan straffbar hantering av narkotika som är avsedd för eget bruk, främst innehav. Här gäller allmänt att hanteringen i sådana fall bedöms mildare än hantering som syftar till eller innefattar spridning av narkotika. - Visserligen föreligger det en mindre skillnad mellan innehav för eget bruk och bruket i sig såtillvida som innehavaren har möjlighet att ändra sina planer och överlåta narkotikan till någon annan medan förbrukad narkotika inte kan ges någon spridning. Jag anser det dock vara fråga om mer en gradskillnad än en artskillnad. I påföljdshänseende är det naturligt att innehavsbrottet kan behandlas strängare än eget bruk, men skillnaden kan knappast anses så betydande att den motiverar olika straffskalor. - Den skillnad som alltså finns mellan innehav och bruk kan ibland bli mycket liten därför att innehavet endast utgör ett förled till en konsumtion, som för gärningsmannen är ändamålet med innehavet. Gränsen mellan gärningsformerna är då ganska artificiell. I sådana fall får typen av gärning marginell betydelse för straffmätningen och skillnaden i fråga om straffskalor kan då framstå som alltför teoretisk. Jag anser att det finns vägande skäl som talar för en mer differentierad påföljdspraxis. Huvudregeln bör dock alltjämt vara att eget bruk skall bestraffas med böter. En mer differentierad påföljdsbestämning förutsätter emellertid att straffskalan innehåller fängelse” (prop. 1992/ 93:142 s. 18 f.).
Att det inte är berusningstillståndet som sådant som straffbelagts utan befattningen med den illegala narkotikan kan i och för sig tala för en differentiering av straffvärdet vid bruk av olika typer av narkotika. Som exempel bedöms innehav av en normaldos heroin ha ett högre straffvärde än motsvarande innehav av cannabis med hänvisning till respektive narkotikas farlighetsgrad. Med samma resonemang kan hävdas att straffvärdet för bruk av narkotika bör återspegla straffvärdet för innehav av en normaldos narkotika av samma typ. Ett sådant synsätt föranleder dock vissa problem.
Inledningsvis skall beaktas att det föreligger betydande svårigheter att bedöma hur stor mängd narkotika som faktiskt har brukats i ett enskilt fall. Det är därför inte rättvisande att jämföra med straffvärdet vid innehav där det genom utredningen ofta visas hur stor mängd narkotika som har hanterats.
Vidare är syftet med narkotikalagstiftningen, vilket framgår av förarbetena, bl.a. att motverka narkotikamissbrukets utbredning i samhället. Mot denna bakgrund skall ses det faktum att narkotikabrukaren i och med själva brukandet har gjort ett slutgiltigt val i fråga om hur han eller hon avser använda narkotikan, ett val som i sig förhindrar att narkotikan sprids vidare i samhället. Detta kan sägas motivera den straffvärdemässiga skillnad som ofta föreligger mellan brott som avser innehav eller överlåtelse av narkotika jämfört med bruk av narkotika, även om denna skillnad i vissa fall är mycket liten.
Vid lagändringen år 1988 fick dessutom huvudregeln om att angrepp mot den egna personen skall vara straffritt ge vika för ovan nämnda syfte; att motverka narkotikamissbrukets spridning. Samma syfte kan dock inte anses motivera att den skada som narkotikans farlighet förorsakar brukarens kropp, eller de risker för brukaren som följer med konsumtionen, bör beaktas vid straffvärdebedömningen för eget bruk av narkotika.
Med hänsyn till det anförda anser hovrätten att övervägande skäl talar för att narkotikas farlighet inte skall beaktas vid bedömningen av straffvärdet vid eget bruk av narkotika och skäl föreligger därför inte att differentiera straffvärdet beroende på vilken drog som nyttjats. Tingsrättens domslut skall således fastställas.
Hovrätten fastställer tingsrättens domslut.
Riksåklagaren överklagade och yrkade att bötesstraffet skulle skärpas.
V.P. bestred ändring.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, rev.sekr. Johnston, föreslog i betänkande följande dom:
I enlighet med hovrättens dom har V.P. gjort sig skyldig till narkotikabrott bestående i bruk av amfetamin. Brottet är att bedöma som ringa. Frågan i HD är endast vilket antal dagsböter som skall dömas ut för brottet.
Straffskalan för narkotikabrott som är att anse som ringa är enligt 2 § narkotikastrafflagen (1968:64) böter eller fängelse i högst sex månader. Vid fastställande av straff för narkotikabrott är mängden och arten narkotika normalt av betydelse. Fråga är om det finns skäl att göra undantag från denna princip när det gäller narkotikabrott bestående i eget bruk.
Det kan vara svårt att bedöma hur stor mängd narkotika som har konsumerats vid ett enskilt tillfälle. Att mängden inte kan beaktas när straffvärdet bestäms utgör dock inte skäl mot att beakta arten narkotika.
Före den 1 juli 1988 var bruk av narkotika inte kriminaliserat. I samband med kriminaliseringen uttalades i förarbetena (prop. 1987/88:71 s. 16 f.) att det är viktigt att narkotikapolitiken utformas så att någon tvekan inte uppkommer om att samhället med fasthet och konsekvens tar avstånd från allt olovligt narkotikabruk och att narkotikastrafflagen därför borde ge uttryck för samhällets avståndstagande från alla former av befattning med illegal narkotika. Att strafflagstiftningen av princip inte bör användas för att skydda enskilda personer mot egna åtgärder ansågs inte hindra att självdestruktiva åtgärder kriminaliseras med hänsyn till att de kränker även andra skyddsvärda intressen. En generell straffbeläggning av narkotikainnehav ansågs nödvändig för att motverka narkotikamissbrukets utbredning i samhället. Den befattning med den illegala narkotikan som eget bruk utgör borde inte vara undantagen från det kriminaliserade området. Det underströks att det inte är berusningstillståndet som sådant som straffbeläggs utan befattningen.
Av ovanstående följer att ett syfte med narkotikalagstiftningen är att motverka narkotikamissbrukets utbredning i samhället. Konsumtionen av narkotika gör att det finns en efterfrågan på sådana preparat. Därigenom främjar de som brukar narkotika den handel med och spridning av narkotika som finns i samhället. Att konsumtionen innebär att narkotikan i det enskilda fallet inte får ytterligare spridning innebär därför inte att narkotikans farlighet inte skall beaktas vid straffvärdebedömningen.
Vid kriminaliseringen infördes för eget bruk av narkotika en särskild straffskala som var begränsad till böter (se SFS 1988:286). I förarbetena uttalades att denna straffskala förutsatte att brottet i det enskilda fallet var att bedöma som ringa, men att en annan bedömning skulle kunna bli aktuell endast under mycket speciella förhållanden, beroende på t.ex. vilket preparat det är fråga om (prop. 1987/88:71 s. 26).
Den lägre straffskalan togs bort den 1 juli 1993 varvid den allmänna straffskalan med böter och fängelse i högst sex månader började gälla även för narkotikabrott bestående i eget bruk. Departementschefen uttalade därvid (prop. 1992/93:142 s. 18 f.) att straffskalan med böter inte återspeglade brottets straffvärde. En naturlig parallell skulle stå att finna i annan straffbar hantering av narkotika som är avsedd för eget bruk, främst innehav. Skillnaden mellan dessa former av befattning ansågs kunna vara mycket liten i de fall innehavet endast utgör ett förled till eget bruk. Typen av gärning ansågs därvid få marginell betydelse för straffmätningen. Enligt departementschefen talade övervägande skäl för en mer differentierad påföljdspraxis, även om huvudregeln alltjämt borde vara ett bötesstraff.
Det har således förutsatts i förarbetena att straffmätningen skall vara differentierad även vid bruk av narkotika och att arten narkotika kan ha betydelse för bedömningen av vilket straffvärde ett sådant brott har. HD slår därför fast att arten narkotika är en sådan omständighet som påverkar straffvärdet även när det är fråga om eget bruk. Utgångspunkten vid bedömningen av straffvärdet bör vara straffvärdet vid innehav av små mängder narkotika av samma typ. Straffvärdet för bruk av narkotika är dock i normalfallet något lägre (jfr prop. 1992/93:142 s. 18).
När det gäller amfetamin är användningen därav förenad med risker för mycket allvarliga skadeverkningar i skilda hänseenden, varför medlet representerar ett betydande mått av farlighet (jfr NJA 1983 s. 754 och NJA 1997 s. 522). I NJA 1997 s. 522 prövade HD frågan om vilket straffvärde innehav av amfetamin för eget bruk har. HD konstaterade därvid att innehav av åtta gram amfetamin, motsvarande 25-40 doser, utgör narkotikabrott av normalgraden. HD uttalade vidare att utgångspunkten vid straffmätningen bör vara att straffet skall bestämmas till fängelse en månad om innehavet avser fem gram amfetamin och det inte föreligger några försvårande eller förmildrande omständigheter. Mot bakgrund av denna bedömning finner HD att straffvärdet när det gäller eget bruk av amfetamin, trots medlets farlighet, inte överstiger det straff som hovrätten har dömt ut. Det finns inga andra omständigheter som påverkar straffmätningen, varför hovrättens domslut skall fastställas.
HD fastställer hovrättens domslut.
HD (justitieråden Robles, Patel, referent, och Wilson) meddelade den 25 maj 2005 följande dom:
I enlighet med hovrättens dom har V.P. gjort sig skyldig till narkotikabrott bestående i bruk av amfetamin vid ett tillfälle. Som domstolarna funnit är brottet att bedöma som ringa och förskyller dagsböter. Antalet dagsböter skall med beaktande av intresset av en enhetlig rättstillämpning bestämmas efter brottets straffvärde (jfr 29 kap. 1 § första stycket BrB).
Riksåklagaren har i en rättsutvecklingsplan, som syftar till en mer enhetlig rättstillämpning, angivit att straffet för bruk av narkotika bör differentieras med hänsyn till vilken art av narkotika som konsumerats och gjort gällande att bruk av amfetamin normalt bör förskylla 50 dagsböter att jämföra med bruk av hasch och heroin som normalt bör förskylla 30 respektive 80 dagsböter.
I 2 § narkotikastrafflagen (1968:64) föreskrivs att frågan om ett narkotikabrott som avses i 1 § samma lag skall bedömas som ringa skall besvaras med hänsyn till arten och mängden narkotika samt övriga omständigheter. Det talar för Riksåklagarens ståndpunkt att straffet för konsumtion av narkotika bör differentieras med hänsyn till narkotikans art.
Hänvisningen i 2 § till narkotikabrott som avses i 1 § omfattar emellertid ett mycket vitt spektrum av gärningar från överlåtelse, framställning och förvärv ner till innehav, bruk eller annan befattning med narkotika. Det framstår som närmast självklart att vid överlåtelse och andra befattningar med narkotika som anges i 1 § första stycket 1-5 liksom vid innehav av narkotika brottets straffvärde påverkas av narkotikans art. Däremot kan skäl anföras för att arten inte skall tillmätas samma betydelse när det gäller konsumtion av narkotika.
Konsumtion av narkotika har kriminaliserats främst för att visa att samhället med fasthet och konsekvens tar avstånd från allt olovligt bruk av narkotika och för att förhindra att tilltron till rättsväsendets och rättsordningens möjligheter att motverka narkotikamissbrukets utbredning skulle rubbas om en zon lämnades straffri. En kriminalisering av konsumtionen ansågs därutöver ha ett psykologiskt värde och en preventiv funktion framför allt bland ungdomar och andra som befinner sig i en riskzon för att bli narkotikamissbrukare eller som överväger att använda narkotika av okunnighet eller lättsinne. Som ytterligare argument av detta slag anfördes under lagförarbetena att det var av intresse att undvika att de väsentliga inslagen i narkotikapolitiken skymdes av en åsiktssplittring; debatten kring frågan om konsumtionens kriminalisering kunde lätt ge det felaktiga intrycket att det skulle finnas djupgående motsättningar i den grundläggande synen på narkotikapolitikens utformning. (Wilkins, Narkotikabrotten, 3 uppl. 1993 s. 69.)
De intressen som straffbestämmelsen om konsumtion av narkotika enligt de nu återgivna argumenten är avsedd att skydda, nämligen allmänhetens tilltro till den förda narkotikapolitiken, fordrar i och för sig inte att straffet för brott mot bestämmelsen differentieras med hänsyn till narkotikans art. Argumenten ger tvärtom närmast uttryck för tanken att bestämmelsen skall tydliggöra att allt bruk av narkotika är förkastligt.
I lagförarbetena angavs emellertid också att en generell straffbeläggning av narkotikainnehav (kursiverat här) var nödvändig för att motverka narkotikamissbrukets utbredning i samhället. Detta argument torde gå tillbaka på rättsfallet NJA 1983 s. 887 där HD fann att ett handhavande av narkotika i direkt anslutning till konsumtion inte ansågs utgöra innehav i narkotikastrafflagens mening. Konsumtion av narkotika kriminaliserades för att täppa till den lucka i lagstiftningen som rättsfallet tydliggjort och denna kriminalisering uppfattas måhända som en utvidgning av eller påbyggnad på innehavsbrottet.
Detta är emellertid endast delvis sant. Straff för innehav av narkotika behövs bl.a. för att stävja gatulangning. Om inte innehavsbrottet funnes skulle den langare som ertappas av polisen med narkotika i fickan kunna freda sig genom ett påstående om att narkotikan var avsedd för eget bruk. Innehavsbrottet är således ett komplement till överlåtelsebrottet och det är därför naturligt att påföljdsval och straffmätning för innehav av narkotika differentieras med hänsyn till arten och mängden narkotika.
Straffet för konsumtion av narkotika återigen behövs dels för att täppa till den nämnda luckan i lagstiftningen, dels och framför allt för att tydliggöra den förda narkotikapolitiken i stort - allt olovligt bruk av narkotika är straffbart. Det finns andra skillnader mellan brotten som också är av betydelse när frågan huruvida narkotikans art skall påverka straffmätningen diskuteras. I motsats till vid innehavsbrott kan straffet för konsumtionsbrott som regel inte bestämmas med hänsyn tagen till mängden narkotika eftersom den vanligtvis är okänd; till grund för åtalet ligger oftast resultatet av blod- eller urinanalys eller egna uppgifter om narkotikakonsumtion. Den från kriminalpolitisk synpunkt avgörande skillnaden mellan innehavs- och konsumtionsbrott är emellertid att vid det sistnämnda brottet narkotikan inte längre kan överlåtas till någon som därigenom riskerar att dras in i ett missbruk. Narkotikans art blir därmed jämförelsevis ointressant när konsumtionsbrottets straffvärde skall bestämmas.
Med hänsyn till att konsumtion av narkotika normalt är ett bötesbrott som lagförs genom strafföreläggande finns det i praktiken inte utrymme för någon nyansering av påföljden med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Differentieras antalet dagsböter på det sätt Riksåklagaren föreslår, kommer det därför att leda till att missbrukare som tvångsmässigt brukar heroin och amfetamin får strängare straff än exempelvis män och kvinnor som på helgerna experimenterar med att röka hasch och pröva vissa s.k. partydroger som anses vara mindre farliga än heroin och amfetamin. Det framstår som tveksamt om detta är en rimlig bedömning av brottens straffvärde med hänsyn till bl.a. att missbrukarna anses böra erbjudas vård i stället för straff.
I rättsfallet NJA 2000 s. 432 behandlade HD frågan om ändrad praxis när det gäller brott av ett visst slag och anförde bl.a. följande. I första hand bör det ankomma på lagstiftaren att väga in sådana omständigheter som att brottsligheten blivit mera utbredd eller antagit mera elakartade former, men i vissa fall kan det finnas anledning till en ändrad domstolspraxis av sådana skäl (jfr prop. 1987/88:120 s. 37 och 80). Att i rättspraxis låta bedömningen av straffvärdet för ett enskilt brott påverkas av brottsutvecklingen bör emellertid ske med viss försiktighet och normalt förutsätta uppgifter om att en viss typ av brottslighet ökat i omfattning eller antagit mera svårartade former.
I förevarande mål finns det inget underlag för att anta att bruket av narkotika generellt sett blivit vanligare eller allvarligare vare sig i hela landet eller i ett lokalt perspektiv. Det finns inte heller underlag för att anta att konsumtion av amfetamin har ökat på ett sätt som bör påverka bedömningen. Mot denna bakgrund framstår det inte som motiverat med en så kraftig straffskärpning som Riksåklagaren föreslår.
På grund av det anförda skall hovrättens domslut fastställas.
HD fastställer hovrättens domslut.
Justitieråden Pripp och Goodman var skiljaktiga och anförde:
Tidigare gällde att eget bruk av narkotika inte var straffbart. Den 1 juli 1988 kriminaliserades emellertid även konsumtion av narkotika och böter infördes som påföljd för det fall gärningen bestod endast i eget bruk (SFS 1988:286).
I samband med kriminaliseringen uttalades i förarbetena (prop. 1987/ 88:71 s. 16 f.) att det är viktigt att narkotikapolitiken utformas så att någon tvekan inte uppkommer om att samhället med fasthet och konsekvens tar avstånd från allt olovligt narkotikabruk och att narkotikastrafflagen därför borde ge uttryck för samhällets avståndstagande från alla former av befattning med illegal narkotika. Att strafflagstiftningen av princip inte bör användas för att skydda enskilda personer mot egna åtgärder ansågs inte hindra att självdestruktiva åtgärder kriminaliseras med hänsyn till att de kränker även andra skyddsvärda intressen. En generell straffbeläggning av narkotikainnehav ansågs nödvändig för att motverka narkotikamissbrukets utbredning i samhället. Den befattning med den illegala narkotikan som eget bruk utgör borde inte vara undantagen från det kriminaliserade området. Det underströks att det inte är berusningstillståndet som sådant som straffbeläggs utan befattningen. Det sades vidare att påföljden böter förutsatte att brottet i det enskilda fallet var att bedöma som ringa, vilket en befattning som inskränkte sig till eget bruk regelmässigt fick förutsättas vara. En annan bedömning skulle enligt propositionsuttalandet kunna bli aktuell endast under mycket speciella förhållanden, beroende på t.ex. vilket preparat det är frågan om (a. prop. s. 26).
Den straffrättsliga särregleringen avseende endast eget bruk av narkotika upphävdes den 1 juli 1993 och i stället kom den allmänna straffskalan med böter och fängelse i högst sex månader för ringa brott att gälla. Att särregleringen upphävdes skulle enligt propositionen ses som ett uttryck för att lagstiftaren ser allvarligt även på de narkotikabrott som begås i missbrukarledet (prop. 1992/93:142 s. 16). Enligt departementschefen återspeglade inte straffskalan med enbart böter brottets straffvärde. En naturlig parallell stod enligt henne att finna i annan straffbar hantering av narkotika som är avsedd för eget bruk, främst innehav. Skillnaden mellan innehav och eget bruk ansågs ibland kunna bli mycket liten i de fall innehavet endast utgör ett förled till eget bruk. Typen av gärning får i sådana fall marginell betydelse för straffmätningen, sades det, och skillnaden i fråga om straffskalor kunde då framstå som alltför teoretisk. Enligt departementschefen talade övervägande skäl för en mer differentierad påföljdspraxis, även om huvudregeln alltjämt borde vara ett bötesstraff för eget bruk av narkotika (a. prop. s. 18 f.).
Samhällets avståndstagande till narkotika har under senare år kommit till uttryck bl.a. i den nationella narkotikahandlingsplan som presenterades i propositionen 2001/02:91. I propositionen pekas bl.a. på de faror som ligger i ett missbruk av narkotika, men också på att de som använder narkotikapreparaten medverkar till att främja att det finns en tillgång på narkotika i samhället och till att den illegala handeln upprätthålls (a. prop. s. 11).
Med den lagändring som trädde i kraft den 1 juli 1993 preciserades bestämmelsen om ringa narkotikabrott så att det i lagtexten numera anges vilka huvudsakliga omständigheter som kan medföra att ett brott bedöms som ringa. Bl.a. föreskrivs att hänsyn skall tas till arten av narkotika. Arten av narkotika ger uttryck bl.a. för preparatets farlighet och med detta den skada eller risk för skada som följer med en illegal hantering av preparatet. Den betydelse som en konsumtion av narkotika har för upprätthållandet av den illegala handeln och därmed tillgången i samhället av olika narkotiska preparat motiverar därför att arten av narkotika beaktas vid bedömningen av straffvärdet för eget bruk.
En annan omständighet som särskilt nämns i 2 § narkotikastrafflagen att ta hänsyn till är mängden narkotika. När det är fråga om narkotikabrott som består i eget bruk låter sig dock en bedömning utifrån mängden av konsumerad narkotika ofta inte göras. Vid bedömningen av straffvärdet torde därför i dessa fall arten av narkotika i allmänhet vara den omständighet som kommer i förgrunden.
Som uttalas i förarbetena till 1993 års lagändring kan det knappast sägas föreligga någon större skillnad mellan ett brott som består i innehav för eget bruk av narkotika och endast eget bruk. Detta talar för att straffvärdet med beaktande av arten av narkotika bör vara detsamma oavsett om det är fråga om narkotika för eget bruk eller innehav av narkotika för motsvarande konsumtion när det är fråga om samma typ av narkotika. Med hänsyn till den risk som alltid finns för att innehavd narkotika kan bli föremål för överlåtelse till nya målgrupper bör dock straffvärdet vara något lägre för eget bruk än för innehav för eget bruk (jfr prop. 1992/93:142 s. 18).
Amfetamin är ett centralstimulerande preparat som i fråga om giftighet är jämställbart med kokain. Som uttalats i rättsfallen NJA 1983 s. 754 och 1997 s. 522 är användningen av amfetamin förenad med risker för mycket allvarliga skadeverkningar i skilda hänseenden, varför medlet representerar ett betydande mått av farlighet. Mot denna bakgrund och med beaktande av den betydelse som arten av narkotika bör tillmätas vid bedömningen av straffvärdet bör det antal dagsböter som V.P. skall erlägga bestämmas till 40.
Allmän åklagare väckte vid Luleå tingsrätt åtal mot S.F. för narkotikabrott, ringa brott, enligt följande gärningsbeskrivning: S.F. har den 12 april 2003 inom Piteå kommun uppsåtligen och olovligen brukat heroin, morfin och kodein, som är narkotika.
Tingsrätten (rådmannen Harris) anförde i dom den 3 mars 2004:
S.F. har erkänt gärningen.
Åklagaren har anfört att åtal väckts för att få prövat - - - se under I - - - 50 dagsböter.
Genom S.F:s erkännande och åberopad analys av hans blod är åtalet styrkt. Han skall därför dömas för ringa narkotikabrott.
Tingsrätten finner inte att det åklagaren anfört om amfetaminets farlighet ger anledning att ändra hittillsvarande praxis. Antalet dagsböter bör därför bestämmas till 30.
Tingsrätten dömde S.F. enligt 2 § narkotikastrafflagen (1968:64) för narkotikabrott till 30 dagsböter å 30 kr.
Åklagaren överklagade i Hovrätten för Övre Norrland och yrkade att hovrätten skulle skärpa bötesstraffet till 80 dagsböter.
S.F. förelades att yttra sig men hördes inte av.
Hovrätten (samma ledamöter som under I, Coleman referent) anförde i dom den 24 augusti 2004:
Åklagaren har endast överklagat tingsrättens dom i påföljdsdelen. I enlighet med tingsrättens dom har S.F. gjort sig skyldig till narkotikabrott, ringa brott.
Åklagaren har till stöd för sitt överklagande anfört i huvudsak följande. Tingsrätten synes ej såsom domskälen avfattats ha prövat frågan om heroinets farlighet. Under en följd av år har påföljden för ringa narkotikabrott genom eget bruk oavsett preparat bestämts till 30 dagsböter. Vid bedömning av enskilda narkotiska preparat är dock effekter och farlighet väsentligt olika, vilket rimligtvis bör medföra en differentiering av straffvärdet även vid eget bruk. Det är inte tillfredsställande att påföljden vid eget bruk av narkotika bestäms till lägsta antalet dagsböter oavsett vilket preparat som brukats. Med hänsyn till de forskningsrön som framkommit om farlighetsgraden hos olika narkotikapreparat är straffskärpning påkallad med hänsyn till heroinets farlighet samt negativa effekter vid missbruk.
Hovrättens bedömning.
Åklagaren har - - - se under I - - - således fastställas.
Hovrätten fastställer tingsrättens domslut.
Riksåklagaren överklagade och yrkade att bötesstraffet skulle skärpas.
S.F. bestred ändring.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, rev.sekr. Johnston, föreslog i betänkande följande dom:
I enlighet med hovrättens dom har S.F. gjort sig skyldig till narkotikabrott bestående i bruk av heroin, morfin och kodein. Brottet är att bedöma som ringa. Frågan i HD är endast vilket antal dagsböter som skall dömas ut för brottet.
Straffskalan för - - - se under I - - - prop. 1992/93:142 s. 18).
Heroin är ett farligt och vanebildande medel, varför befattning med heroin i praxis har bedömts med särskild stränghet. I NJA 1997 s. 193 slog HD fast att innehav för eget bruk av 170 mg heroin, vilket motsvarar tre doser för en person utan tolerans för heroin, är att anse som narkotikabrott av normalgraden. Med detta som utgångspunkt finner HD att straffvärdet för nu aktuell gärning motsvarar ett kraftigt bötesstraff.
S.F. dömdes den 26 november 2002 av Luleå tingsrätt för bland annat narkotikabrott, ringa, begånget den 18 augusti 2001. Vid bestämmandet av antalet dagsböter skall hänsyn tas till att det är fråga om återfall i brott.
Med ändring av hovrättens dom bestämmer HD antalet dagsböter till 100.
HD (justitieråden Robles, Patel, referent, och Wilson) meddelade den 25 maj 2005 följande dom:
I enlighet med hovrättens dom har S.F. den 12 april 2003 gjort sig skyldig till narkotikabrott bestående i bruk av heroin, morfin och kodein. Som domstolarna funnit är brottet att bedöma som ringa och förskyller dagsböter. Antalet dagsböter skall med beaktande av intresset av en enhetlig rättstillämpning bestämmas efter brottets straffvärde (jfr 29 kap. 1 § första stycket BrB).
Riksåklagaren har i en rättsutvecklingsplan, som syftar till en mer enhetlig rättstillämpning, angivit att straffet för bruk av narkotika bör differentieras med hänsyn till vilken art av narkotika som konsumerats och gjort gällande att bruk av heroin normalt bör förskylla 80 dagsböter att jämföra med bruk av hasch och amfetamin som normalt bör förskylla 30 respektive 50 dagsböter.
I 2 § narkotikastrafflagen - - - se under I - - - svårartade former.
I förevarande mål finns det inget underlag för att anta att bruket av narkotika generellt sett blivit vanligare eller allvarligare vare sig i hela landet eller i ett lokalt perspektiv. Det finns inte heller underlag för att anta att konsumtion av heroin har ökat på ett sätt som bör påverka bedömningen. Mot denna bakgrund framstår det inte som motiverat med en så kraftig straffskärpning som Riksåklagaren föreslår.
På grund av det anförda skall hovrättens domslut fastställas.
HD fastställer hovrättens domslut.
Justitieråden Pripp och Goodman var skiljaktiga och anförde:
Tidigare gällde - - - se under I - - - (a. prop. s. 26).
Den straffrättsliga särregleringen avseende endast eget bruk av narkotika upphävdes den 1 juli 1993 och i stället kom den allmänna straffskalan med böter och fängelse i högst sex månader att gälla även för sådan brottslighet. Att särregleringen - - - se under I - - - i förgrunden.
Som uttalas i förarbetena till 1993 års lagändring kan det knappast sägas föreligga någon större skillnad mellan ett brott som består i innehav för eget bruk av narkotika och endast eget bruk. Detta talar för att straffvärdet med beaktande av arten av narkotika bör vara detsamma, oavsett om det är fråga om narkotika för eget bruk eller innehav av narkotika för motsvarande konsumtion när det är fråga om samma typ av narkotika. Med hänsyn till den risk som alltid finns för att innehavd narkotika kan bli föremål för överlåtelse bör dock straffvärdet vara något lägre för eget bruk än för innehav för eget bruk (jfr prop. 1992/93:142 s. 18).
Heroin är ett preparat med mycket farliga och vanebildande egenskaper. Befattning med heroin har därför i praxis bedömts med särskild stränghet (se NJA 1997 s. 193; se även uttalanden i NJA 1983 s. 754). Mot denna bakgrund och med beaktande av den betydelse som arten av narkotika bör tillmätas vid bedömningen av straffvärdet bör en konsumtion vid ett tillfälle av heroin för eget bruk normalt föranleda dagsböter till ett antal av 80.
S.F:s konsumtion den 12 april 2003 har omfattat inte endast heroin utan också morfin och kodein. Med sin konsumtion har han vidare återfallit i ringa narkotikabrott som han dömts för den 26 november 2002. Med beaktande även av dessa omständigheter bör antalet dagsböter bestämmas till 100.
HD:s domar meddelade: den 25 maj 2005.
Mål nr: B 3825-04 (I) och B 3826-04 (II).
Lagrum: 2 § narkotikastrafflagen (1968:64) och 29 kap. 1 § BrB.
Rättsfall: NJA 1983 s. 887, NJA 1997 s. 193, NJA 1997 s. 522 och NJA 2000 s. 432.