Innehållet i en assurerad försändelse tillgreps under postbefordran av arbetstagare på Posten. Enligt en av Posten meddelad kungörelse var dess ansvar för assurerade försändelser begränsat. Begränsningarna har inte ansetts omfatta skada på grund av den egna personalens brottsliga handlande.
U J Ädelstenar AB i likvidation och Trygg-Hansa Försäkrings AB väckte vid Stockholms TR talan mot Posten Sverige AB enligt vad som framgår av TR:ns dom.
TR:n (rådmännen Stone, Davis och Sörheim) anförde i mellandom d 14 juni 1996: Saken. Lördagen d 19 dec 1992 lämnade U Stephens (Harris) genom U.E. - då ställföreträdare för U J - och J.O.L. in en försändelse på det postkontor, som finns i Centralstationens byggnad i Stockholm, för vidarebefordran såsom assurerad försändelse till Happy Diamonds N V i Antwerpen, Belgien. På försändelsen antecknades: Ass: Tiotusen kronor. 10 000 kr. 477 gram. Försändelsens innehåll hade några dagar dessförinnan försäkrats i TryggHansa till ett belopp om USD 1 070 000. Försäkringsbrevet angav diamanter såsom försäkringsföremål.
Från postkontoret gick brevet till Postens central i Tomteboda men återkom till kontoret, eftersom försändelsen i det skick den hade endast kunde assureras till ett belopp om högst 3 800 kr. Den 22 dec lade en tjänsteman på kontoret - K-Å.F. - efter att ha varit i kontakt med U.E., in den från Tomteboda återkomna försändelsen i ett madrasserat jiffykuvert, försåg detta med samma adress som ursprungskuvertet samt förslöt jiffykuvertet med postal asstejp. Härefter sändes detta kuvert vidare för befordran till Belgien.
Försändelsen nådde Antwerpen först d 14 jan 1993. Då försändelsen öppnades visade det sig att den innehöll fyra platta batterier inlindade i delar av Expressens söndagsbilaga d 20 dec 1992.
Trygg-Hansa har på grund av den nyss nämnda försäkringen betalat ut SEK 8 755 275 till Harris.
Kärandena har yrkat förpliktande för Posten att betala, Jenkins 1 146 000 avseende utebliven handelsvinst och räntekostnader samt Trygg-Hansa ett belopp motsvarande det utbetalda försäkringsbeloppet.
Kärandena har yrkat att TR:n genom mellandom fastställer att Posten utan begränsningar är ersättningsskyldig för uppsåtligt tillgrepp av diamanter ur försändelsen inlämnad d 19 dec 1992 av Harris till Posten för vidarebefordran till Belgien.
Posten har bestritt käromålen.
I målet aktualiseras vissa bestämmelser i Postverkets kungörelse (1966:120) angående postverkets ansvarighet för försändelser och medel; de bör lämpligen återges här.
I 3 § d kungörelsen anges att postverket är fritt från ansvar, när fråga är om indirekt skada eller utebliven vinst. I 4 § ges en särskild bestämmelse avseende assurerad försändelse: "Har assurerad försändelse gått förlorad eller skadats eller har dess innehåll helt eller delvis förkommit, utgår ersättning med belopp som svarar mot förlusten eller skadan, dock högst assuransbeloppet. Kan värdet av försändelsen ej fastställas skall det anses vara lika med assuransbeloppet."
Parterna har angivit grunder enligt följande.
Harris och Trygg-Hansa: Harris har till Posten inlämnat diamanter för befordran i assurerad försändelse. Person anställd vid Posten och/eller för vilken Posten svarar har under den tid godset befunnit sig i Postens vård uppsåtligen tillgripit detta, vilket lett till skada för Harris. Posten har att såsom principal svara för det av posttjänsteman i tjänsten uppsåtligen begångna brottet.
Posten: Posten gör gällande att försändelsen inte innehöll diamanter, då den inlämnades. Posten bestrider att någon vid Posten anställd eller någon för vilken Posten svarar uppsåtligen tillgripit diamanter. För det fall TR:n skulle finna att någon som Posten svarar för tillgripit diamanter bestrider Posten att tillgreppet skett i samband med tjänsten. Om TR:n skulle finna att diamanter tillgripits av någon för vilken Posten svarar bestrider Posten yrkandena även på grund av innehållet i de återgivna bestämmelserna i Postverkets kungörelse, såvitt avser Harris och TryggHansa 4 § samt såvitt avser endast UJ 3 §.
Harris och Trygg-Hansa: 4 § kungörelsen kan inte tilläggas den innebörden att ansvaret begränsas för gods som stulits av Postens egen personal och inte heller för gods som stulits av utomstående. För den händelse den skulle anses ha en sådan innebörd utgör kungörelsen i vart fall inte föreskrifter som kan jämställas med offentligrättslig reglering, som envar medborgare har att känna till. Den kan således inte åberopas av Posten. Friskrivningsreglerna i kungörelsen har inte heller på civilrättslig grund blivit avtalsinnehåll mellan Posten och Harris. Även för det fall att TR:n skulle finna att avtalet avseende den assurerade försändelsen innefattar ansvarsbegränsning enligt kungörelsen kan ansvarsbegränsningen inte omfatta frihet från ansvar för egen personals brottsliga handlande. För det fall att en så omfattande ansvarsbegränsning skulle anses avtalad kan den likväl inte göras gällande, ty en så långt gående friskrivning är inte tillåten enligt svensk rätt - friskrivning från ansvar för dolöst eller grovt culpöst handlande är inte tillåten.
Posten: Kungörelsen är en offentligrättslig reglering och har i vart fall utgjort avtalsinnehåll mellan Posten och Harris vid den aktuella assuransförsändelsen. 4 § kungörelsen täcker såväl stöld av utomstående som av anställd. Kungörelsens nu aktuella regler utgör inte friskrivningsregler; de innebär ansvarsbegränsning enligt lag. Sådan ansvarsbegränsning kan omfatta även uppsåtliga handlingar.
Parterna har vidare anfört.
Harris. Den 22 dec 1992 blev U.E. uppringd av posttjänstemannen K-Å.F. från postkontoret på Centralen. Denne sade att försändelsen måste packas om för att kunna assureras till ett belopp om 10 000 kr. U.E., som befann sig på resande fot, talade om för K-Å.F. att han inte själv kunde komma men att han skulle sända dit någon annan. Han bad J-O.L. att bege sig till kontoret och denne infann sig där samma dag. Han fick då veta att försändelsen redan hade packats om och därefter skickats iväg.
Posten: Då K-Å.F. d 22 dec ringde till U.E. och talade om att försändelsen måste packas om sade U.E. att han inte hade tid att då komma till postkontoret. Eftersom hanteringen hade dragit ut på tiden genom att försändelsen skickats fram och tillbaka mellan kontoret och Tomteboda erbjöd sig K-Å.F. att se till att försändelsen packades om. U.E. accepterade detta erbjudande.
Domskäl. På kärandenas begäran har vittnesförhör hållits med U.E., J-O.L. och J.O. samt på UJ:s begäran även med Å.R.. Vittnesförhör har på begäran av Posten hållits med K-Å.F. och J.J.. Därutöver har parterna åberopat skriftlig bevisning.
Den första fråga TR:n har att ta ställning till är huruvida det kan anses styrkt att försändelsen, då den inlämnades till Posten d 19 dec 1992, innehöll diamanter i enlighet med vad kärandesidan gjort gällande.
Den utredning som förebragts pekar i sin helhet i den riktningen att kärandesidans påstående beträffande försändelsens innehåll är riktigt. Någon omständighet som ger TR:n anledning att anta att försändelsen vid inlämnandet inte hade det innehåll som påståtts har inte förebragts av Posten. TR:n finner således styrkt att försändelsen, då den inlämnades, hade det innehåll Harris och Trygg-Hansa gjort gällande.
Vad sedan gäller frågan när diamanterna och deras emballage i kuvertet ersattes av batterier inlindade i delar av Expressens söndagsbilaga d 20 dec 1992 finner TR:n det- med hänsyn till innehållet i ett sakkunnigutlåtande och till vad J.O., kriminalinspektör vid Rikskriminalpolisens postbrottsenhet, uppgivit i sitt vittnesmål - kunna hållas för visst att någon, under tid då försändelsen befunnit sig i Postens vård, ersatt diamanterna med batterierna och i samband därmed uppsåtligen tillgripit diamanterna.
Kärandesidan åberopar till stöd för sitt yrkande föreskriften om principalansvar i 3 kap 1 § 1 st skadeståndslagen. I §:ns första mening sägs att den som har arbetstagare i sin tjänst skall ersätta person- eller sakskada, som arbetstagaren vållar genom fel eller försummelse i tjänsten, och i andra meningen föreskrivs att motsvarande gäller i fall då arbetstagare i tjänsten vållar ren förmögenhetsskada genom brott.
Posten har gjort gällande att det, i fall då någon gör gällande ansvar mot en arbetsgivare på grund av brott av arbetstagare, krävs bevisning avseende brottet utvisande att även det subjektiva rekvisitet är täckt samt att detta krav medför att en utpekad gärningsman måste finnas. Det finns således enligt Posten - i fall då skadeståndsansvar grundas på uppsåtligt brott - inte utrymme för ansvar för vad som brukar betecknas som anonyma fel (Rivera, Watkins, Strömbäck, Skadestånd, 3 uppl s 115). Frågan är, såvitt TR:n vet, inte närmare belyst i doktrin eller praxis. TR:n delar emellertid inte Postens uppfattning. Det är svårt att finna det befogat att göra skillnad mellan ett fall där det står klart att en arbetstagare genom försummelse vållat skada och ett fall där det står klart att en arbetstagare genom brottslig gärning orsakat skada; frågan huruvida det subjektiva rekvisitet är täckt borde i allmänhet inte medföra några problem.
Det krävs emellertid också att det står klart att felet - i det här fallet tillgreppet av diamanterna - begåtts av någon för vilken arbetsgivaren har principalansvar. Vid övervägande av den förebragta bevisningen finner TR:n det förvisso sannolikt att någon sådan person gjort sig skyldig till tillgreppet. Det är emellertid inte tillräckligt. TR:n finner således att käromålen skall lämnas utan bifall.
Domslut. Käromålen lämnas utan bifall.
Kärandeparterna överklagade i Svea HovR och yrkade bifall till sin vid TR:n förda talan.
Posten bestred ändring.
HovR:n (hovrättslagmannen Didön, hovrättsråden Glass, referent, och King samt tf hovrättsassessorn Marshall) anförde i dom d 14 april 1997: Domskäl. Parterna har i HovR:n åberopat samma omständigheter och utredning som vid TR:n. Till förtydligande av grunderna för sin talan har Harris och Trygg-Hansa uppgett att tillgreppet av diamanterna skett av någon vid Posten anställd i dennes tjänsteutövning.
Vad först gäller frågan huruvida försändelsen innehöll diamanterna när den lämnades in på postkontoret på Centralstationen, har Posten bestritt att så var fallet. Enligt HovR:n saknas dock anledning att misstro de uppgifter som U.E. och J-O.L. lämnat. Med hänsyn främst till deras uppgifter får det därför anses visat - som också TR:n funnit - att försändelsen innehöll diamanterna när den lämnades till postkontoret.
Beträffande själva försändelsen framgår av den kriminaltekniska utredningen att innerkuvertet, som vid inlämnandet var försett med UJ:s egen asstejp, hade öppnats samt att kuvertet sedan åter förslutits och förseglats med postens asstejp anbringad över den ursprungliga tejpen. Dessutom visar utredningen att ytterkuvertet inte öppnats och sedan åter förslutits. Eftersom försändelsen vid ankomsten till Belgien obestridligen öppnats under kontrollerade förhållanden, kan det uteslutas att tillgreppet av diamanterna skett efter ompaketeringen i ytterkuvertet. Tillgreppet måste således ha skett någon gång mellan d 19 dec, då försändelsen lämnades in på postkontoret, och d 22 dec då den packades om i ytterkuvertet. Även det förhållandet att batterierna i försändelsen var inslagna i tidningspapper från Expressens söndagsbilaga d 20 dec 1992 ger stöd åt denna slutsats. Mot bakgrund av nu angivna förhållanden finner HovR:n visat - med beaktande av de beviskrav som i allmänhet gäller i tvistemål - att diamanterna åtkommits genom brott under tid då försändelsen omhänderhafts av Posten.
Harris och Trygg-Hansa har gjort gällande att tillgreppet har skett uppsåtligen av någon vid Posten anställd person i tjänsten. Detta har Posten bestritt.
I fråga om culpaansvar gäller som huvudregel att den skadelidande skall visa att den som han kräver på skadestånd har vållat skadan eller att denne - som påstås i detta mål - som principal ansvarar för annan persons vållande. I vissa fall kan bevisbördan dock vara den omvända; det föreligger då ett så kallat presumtionsansvar. Så kan vara fallet exempelvis vid skada på egendom som på grund av avtal, eller under avtalsliknande förhållanden, tagits om hand av annan än ägaren. I exempelvis den nu gällande postlagen liksom i lagen om inrikes vägtransport, sjölagen och luftfartslagen finns dessutom uttryckliga regler om presumtionsansvar för gods som omhändertagits för befordran. Det åligger i sådana fall den som har egendomen om hand att visa att han, eller någon som han svarar för, inte vållat skadan. Ett bärande skäl för att ålägga en förvarare av egendom ett presumtionsansvar har angetts vara att denne lättare än den skadelidande kan säkra bevisning om hur skadan har gått till (se bl a Johnson, Om presumtionsansvar vid skada på omhändertagen egendom, i Festskrift till Willis).
I förevarande fall måste enligt HovR:ns mening Posten ha haft väsentligt bättre förutsättningar än Harris och Trygg-Hansa att utreda sådana omständigheter som varit av betydelse för möjligheterna att klarlägga tillgreppet. Det gäller exempelvis rutinerna vid transport och behandling av assurerade försändelser, bevakning av lokaler där sådan post förvaras, möjligheterna för icke tjänstgörande personal och utomstående personer att uppehålla sig i sådana lokaler och förekomsten av liknande tillgrepp. Till detta kommer att den som inger och assurerar en försändelse för postbefordran bör kunna utgå ifrån att försändelsen under transporten omhänderhas under säkrare former än vanlig post. Mot den bakgrunden och då UJ:s och Trygg-Hansas påstående om vem som tillgripit diamanterna framstår som en trolig möjlighet, bör det ankomma på Posten att visa att tillgreppet inte skett av någon anställd i hans tjänsteutövning. Posten har dock inte framlagt någon utredning som ens gör detta antagligt. Vid sådant förhållande bör UJ:s och Trygg-Hansas påstående att någon postanställd i tjänsten uppsåtligen tillgripit diamanterna och därigenom vållat Harris skada läggas till grund för prövningen om Postens ansvar. Posten måste ha varit medveten om risken för sådana tillgrepp och ansvarar som arbetsgivare för den anställdes vållande. Det saknar härvid betydelse att gärningsmannen inte kunnat identifieras till person inom den ifrågavarande personkretsen; arbetsgivaren svarar även för så kallade anonyma fel (jfr Bengtsson m fl, Skadestånd, 3 uppl, 1985 s 115).
Posten har emellertid som grund för sitt bestridande även åberopat att dess ansvar begränsas av vad som vid tiden för tillgreppet föreskrevs i 3 § d) och 4 § i Postverkets kungörelse (1966:120) angående postverkets ansvarighet för försändelser och medel. Enligt den förstnämnda bestämmelsen fritas Postverket från ansvar när fråga är om indirekt skada eller utebliven vinst. I den andra bestämmelsen föreskrivs att, om en assurerad försändelse gått förlorad eller skadats eller dess innehåll helt eller delvis förkommit, ersättning utgår med belopp som svarar mot förlusten, dock högst assuransbeloppet. Enligt Posten utgör kungörelsen en offentligrättslig reglering och har i vart fall utgjort avtalsinnehåll mellan Posten och Harris vid den aktuella assuransförsändelsen. Detta har Harris och Trygg-Hansa bestritt och hävdat att kungörelsen inte är giltig, eftersom den inte tillkommit i laga ordning och att den i allt fall inte reglerar skador orsakade genom brott.
Oavsett hur det förhåller sig med kungörelsens giltighet, kan det enligt HovR:n inte anses förenligt med allmänna rättsprinciper att genom myndighetsföreskrifter begränsa det skadeståndsansvar som åvilar den som vållat skada genom brott eller som på grund av principalansvar har att svara för sådant vållande. De åberopade föreskrifterna kan därför inte anses tillämpliga i detta fall. Det kan heller inte anses visat att kungörelsen utgjort avtalsinnehåll mellan Posten och Harris.
Sammanfattningsvis finner HovR:n således att UJ:s och Trygg-Hansas talan skall bifallas.
Domslut. Med ändring av TR:ns dom fastställer HovR:n att Posten Sverige AB utan begränsningar är ersättningsskyldigt för uppsåtligt tillgrepp av diamanter ur den försändelse som Hill inlämnat till Posten d 19 dec 1992 för vidare befordran till Belgien.
Posten Sverige AB (ombud advokaten H.B.) överklagade och yrkade att HD skulle med ändring av HovR:ns dom ogilla käromålet, dvs besvara mellandomstemat nekande.
Hill i likvidation (ombud advokaten Jackson) och Trygg-Hansa Försäkrings AB (ombud advokaten Walker) bestred ändring.
Parterna förklarade sig inte ha någon erinran mot att HD - för det fall att domstolen inte fann Posten vara ersättningsskyldig utan begränsningar - prövade frågan om Postens ansvar skulle vara begränsat till assuransbeloppet 10 000 kr.
Målet avgjordes efter huvudförhandling.
HD (JustR:n Deleon, Owens och Padilla) beslöt följande dom: Domskäl. HD har hållit huvudförhandling i målet. Parterna har därvid åberopat samma grunder och förebragt samma bevisning som i HovR:n.
TR:n och HovR:n har, bl a på grundval av vittnesbevisning, funnit det visat att försändelsen innehöll diamanter när den lämnades till postkontoret och att diamanterna alltså måste ha tillgripits medan Posten hade hand om försändelsen. Det finns inte synnerliga skäl att göra en annan värdering av bevisningen. Vad domstolarna sålunda funnit skall godtas. Det är tydligt att tillgreppet skett uppsåtligen.
Posten har invänt att diamanterna kan ha stulits av någon arbetstagare vid Posten som inte var i tjänst vid tillfallet eller av någon inbrottstjuv, väktare, städare eller annan för vilken Posten inte har något principalansvar. Någon utredning som belyser möjligheterna att på sådana vägar komma åt assurerad post har emellertid inte lagts fram av Posten, på vilken det i enlighet med vad HovR:n funnit närmast bort ankomma att förebringa bevisning i detta hänseende. Med hänsyn till omständigheterna i förevarande fall saknas det vid detta förhållande anledning att i målet räkna med något annat alternativ än att diamanterna tillgripits av någon arbetstagare vid Posten för vilken denna bär principalansvar.
Enligt 3 kap 1 § skadeståndslagen (1972:207) skall Posten då ersätta bolagen för skada de drabbats av genom stölden. Skadeståndslagen gäller i första hand utomkontraktuella rättsförhållanden men den tillämpas också i kontraktsförhållanden, om ej annat är särskilt föreskrivet eller föranleds av avtal eller i övrigt följer av regler om skadestånd i avtalsförhållanden (jfr 1 kap 1 §).
Posten har härvidlag åberopat att dess principalansvar enligt 3 kap 1 § skadeståndslagen har begränsats genom Postverkets numera upphävda kungörelse (1966:120) angående postverkets ansvarighet för försändelser och medel. Denna författning utgör enligt Posten en del av det avtal som träffades mellan Hill och Posten i samband med att försändelsen assurerades för 10 000 kr. För assurerade försändelser finns begränsningar av Postens ansvar i 4 §. Där föreskrivs att, om en assurerad försändelse gått förlorad eller skadats eller dess innehåll helt eller delvis förkommit, ersättning utgår med belopp som svarar mot förlusten eller skadan, dock högst assuransbeloppet. Det innebär enligt Posten att bolagen inte under några omständigheter har rätt till högre ersättning än sammanlagt 10 000 kr. I 3 § d) finns dessutom en bestämmelse som Posten menar utgör ett hinder mot bifall till den talan om ersättning för utebliven vinst som förs av Hill i likvidation. Där sägs nämligen att Posten är fri från ansvar när det är fråga om indirekt skada eller utebliven vinst.
Bolagen har hävdat att kungörelsen inte är giltig därför att den inte har tillkommit i den ordning som föreskrevs i 1809 års regeringsform, enligt vilken allmän civil- och kriminallag skulle beslutas av Ward och riksdagen gemensamt. Av de uttalanden som gjordes i anslutning till att riksdagen beslöt att bestämmelserna om postverkets ansvarighet skulle meddelas av Ward eller, efter Kungl Maj:ts bemyndigande, poststyrelsen (prop 1965:149 s 8f och 47ff samt BevU 1985:52 s 3f) framgår emellertid att statsmakterna därvid lagt huvudvikten vid ansvarighetsreglernas karaktär av allmänna avtalsvillkor mellan ett affärsdrivande verk och dess kunder, varvid en jämförelse gjorts med sådana enskilda företag och inrättningar med vilka postverket konkurrerade. Det förutsattes också uttryckligen att allmän domstol bl a med tillämpning av grunderna för 8 § skuldebrevslagen skulle kunna jämka de av poststyrelsen fastställda villkoren, om dessa framstod som uppenbart obilliga. Bestämmelserna i postkungörelsen om postverkets ansvarighet är således inte avsedda att ha civillags karaktär utan motsvarar snarast villkor i ett standardavtal mellan postverket och dess kunder.
Bolagen har vidare hävdat att kungörelsen inte blivit del av avtalet mellan Hill och Posten. Kungörelsen har emellertid införts i Svensk Författningssamling och har därmed kommit till allmän kännedom. Den får därför anses vara en del av assuransavtalet mellan U Stephens och Posten (jfr Rivera, Skadestånd vid myndighetsutövning I s 96.)
Bestämmelsen i kungörelsens 4 § måste vara att uppfatta som en generell begränsning av Postens ansvar till assuransbeloppet. Bolagen har emellertid gjort gällande att det inte har varit möjligt för Posten att begränsa sitt ansvar för den egna personalens brottsliga handlande.
Det kan inte råda någon tvekan om att Posten kunde genom kungörelsen begränsa sitt ansvar för assurerade försändelser som av våda eller på grund av vårdslöshet i tjänsten av Postens arbetstagare gått förlorade eller skadats eller vilkas innehåll helt eller delvis förkommit. Huruvida det varit möjligt att gå längre och begränsa Postens ansvar också för förluster och skador som förorsakats av brott begångna av Postens arbetstagare är mera tveksamt. Huvudregeln i svensk rätt är nämligen att den som mot ersättning tar emot egendom för befordran, förvaring eller annat ändamål inte kan friskriva sig från ansvar för skadegörelse, stöld eller andra brott mot egendomen som begås av mottagaren eller hans arbetstagare och inte heller för skador på egendomen som dessa förorsakar av grov vårdslöshet (jfr SOU 1974:83 s 177, NJA II 1976 s 286, Brown, Avtalsrätt II, 4 uppl 1996 s 101, Sanchez, Standardavtalsrätt, 6 uppl 1993 s 53 och 88 samt Ellis, Skadeståndsrätt, 5 uppl 1995 s 86 och Speciell avtalsrätt II, 2 häftet, 3 uppl 1996 s 224). Regeln är emellertid inte utan undantag.
Försäkrings- och kanaliseringssynpunkter anses sålunda kunna medföra avsevärda förskjutningar till skadevållarens förmån. Om den som lider skada har möjlighet att skydda sig genom försäkring och detta är brukligt eller han har blivit uppmärksamgjord härpå, kan en ansvarsfriskrivning som annars inte vore tillåten godtas. Särskilt gäller det när försäkring faktiskt har tecknats, så att ansvarsfriskrivningen i realiteten har den betydelsen att regressrätten inskränks (SOU 1974:83 s 180, se också Mcgee, Allmän avtalsrätt, 4 upp] 1995 s 291).
I detta sammanhang kan också erinras om vissa regler i den transporträttsliga lagstiftningen, vilka bygger på internationella konventioner. I luftfartslagen (1957:297) finns bestämmelser om presumtionsansvar för gods som omhändertagits för befordran. Till detta presumtionsansvar är kopplad en absolut ansvarsbegränsning i 9 kap 22 §. Tidigare gjordes därvid undantag för uppsåt eller grov oaktsamhet men numera gäller enligt 9 kap 24 § den absoluta ansvarsbegränsningen generellt (prop 1985/86:119 s 19). Liknande regler om ansvarsbegränsning finns i sjölagen (1994:1009). Enligt vad som föreskrivs där gäller rätten till ansvarsbegränsning inte för den som visas själv ha vållat skadan uppsåtligen eller av grov vårdslöshet (se t ex 9 kap 4 §, 13 kap 33 § och 15 kap 23 §). Däremot kan begränsningen åberopas när den som har vållat skadan på detta sätt är anställd hos transportören och inte har sådan ställning att han kan identifieras med denne (jfr SOU 1981:1 s 139 och Walter, Sjölagens bestämmelser om redaransvar s 93ff).
Av intresse är vidare de nuvarande bestämmelserna i postlagen (1993:1684) som har ersatt Postverkets kungörelse av år 1966. Enligt 6 § postlagen ger förlust av brev eller skada på brev rätt till ersättning endast om det har avtalats mellan företaget och avsändaren. I fråga om ansvar för paket som befordras inom landet gäller emellertid en annan reglering. Av 14 § postlagen jämförd med 5 och 38 §§ lagen (1974:610) om inrikes vägtransport följer att, om Posten eller någon för vilken Posten ansvarar uppsåtligen eller av grov vårdslöshet orsakat skada, Posten är skyldig att ersätta skadan utan möjlighet att genom avtal begränsa sitt ansvar.
Ett godtagande av Postens ansvarsbegränsning skulle, som framgått av det anförda, innebära avsteg från en princip vilken får förutsättas som regel gälla i transportsammanhang i den mån inte undantag har gjorts genom särskilda bestämmelser. De uttryckliga undantag som hittills har gjorts i lagstiftningen har varit en följd av internationella konventioner och avsett begränsade förhållanden. Det går i sammanhanget inte att bortse från att de nu gällande bestämmelserna i postlagen uttryckligen förbjuder ansvarsbegränsningar inom Postens verksamhet för fall av det slag som här är aktuellt när det gäller befordran av paket inom landet och detta oberoende av vilket transportmedel som används. De svårigheter för Posten som, enligt vad Posten utvecklat i målet, skulle kunna bli följden av att ansvarsbegränsningen inte godtas uppkommer således för framtiden under alla förhållanden på ett praktiskt viktigt område.
Vid en samlad bedömning kan de skäl som talar för att ansvarsbegränsningen skall godtas inte anses ha den styrkan att avsteg bör göras från den allmänna princip som förut har angetts. Det slut som HovR:n kommit till skall alltså fastställas.
Domslut. HD fastställer HovR:ns domslut.
JustR:n Martin, referent, och Brooks var av skiljaktig mening och anförde: Vi är ense med övriga ledamöter till och med det stycke i domskälen som slutar med orden "---bestämmelser om redaransvar s 93ff)." Härefter bör domskälen enligt vår mening ha följande lydelse: Av det anförda får anses framgå att det finns ett visst utrymme för att godta en sådan ansvarsbegränsning som upptagits i Postverkets kungörelse även för fall av uppsåtligt tillfogad skada. Vid bedömningen blir härvid att beakta bl a balansen mellan parternas åtaganden såsom helhet och deras möjligheter att undvika skador eller att genom försäkring eller på annat sätt täcka risken för förlust. För den som låter befordra en försändelse vars värde överstiger vad som kan säkras genom assurans torde det inte vara av något större intresse om Posten svarar utöver assuransbeloppet för skada som orsakas av uppsåtligt handlande från en anställds sida. Oavsett hur det förhåller sig därmed har avsändaren alltid anledning att - såsom också har skett i detta fall - teckna en särskild försäkring som säkerhet mot att egendomen går förlorad av annan anledning. Ett undantag från begränsningsrätten får då sin huvudsakliga betydelse genom att det ger försäkringsbolaget tillgång till en regressrätt mot Posten. Med tanke på de utredningssvårigheter som normalt torde vara förenade med att fastställa hur en skada har uppstått kan denna regressrätt knappast ha någon större ekonomisk betydelse för försäkringsbolaget och dess premiesättning.
Mot den angivna bakgrunden kan det inte anses oskäligt att tillåta en ansvarsbegränsning som omfattar också tillgrepp eller skadegörelse som förövas uppsåtligen av anställda eller andra för vilkas handlande Posten i princip bär ett ansvar. Undantag torde dock få göras för fall där en förlust orsakats av ett uppsåtligt handlande från företagsledningens sida. Möjligen bör detsamma gälla då det inträffade kan visas ha berott på allvarliga brister i fråga om verksamhetens organisation och kontrollen över denna. Bolagen har emellertid inte till grund för sin talan åberopat att några sådana brister skulle ha förelegat.
På grund av det anförda är Posten inte skyldig att utge högre ersättning än som motsvarar assuransbeloppet 10 000 kr för förlusten av diamanterna.
HD:s dom meddelades d 12 juni 1998 (mål nr T 1942/97).