Statens skadeståndsansvar enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen och enligt Europakonventionen när en miljösanktionsavgift har dömts ut trots att tillräckliga påståenden rörande förutsättningarna för ett sådant ansvar inte hade framställts i målet.
Barrett i Göteborg AB förde vid Göta hovrätt den talan mot staten genom Justitiekanslern som framgår av hovrättens dom.
Hovrätten (hovrättslagmannen Brown samt hovrättsråden Smith och Taylor, referent) anförde i dom den 14 oktober 2011 följande.
Barrett i Göteborg AB bedriver detaljhandel med livsmedel i en butik i Göteborg. Under 2007 tog bolaget in två typer av fruktjuice för försäljning i butiken - Rani Float Peach och Rani Float Pineapple, persiko- respektive ananasjuice. De båda dryckerna var förpackade i metallburkar. Innehållet bestod av koncentrerad fruktjuice till vilken vatten var tillsatt. Enligt burkarnas innehållsförteckningar utgjorde vatten och därnäst socker de främsta beståndsdelarna, medan innehållet till minst 20 procent angavs vara fruktjuice och fruktbitar.
Den 12 december 2007 gjorde en tjänsteman från Jordbruksverket ett oanmält tillsynsbesök i butiken. I kontrollrapporten från besöket antecknades att det i butiken hade återfunnits två produktslag i metallburkar, vilka inte ingick i något godkänt retursystem. Sammanlagt fanns 177 burkar av detta slag i butiken. Jordbruksverket beslutade den 28 januari 2008, med stöd av 30 kap. MB samt 1 § förordningen (1998:950) om miljösanktionsavgifter och bilagan till denna förordning, att bolaget skulle betala en miljösanktionsavgift om 5 000 kr.
Bolaget överklagade Jordbruksverkets beslut till Växjö tingsrätt, miljödomstolen. I överklagandet angav bolaget att man vid leveransen av juicen hade fått besked från leverantören om att drycken höll en så hög frukthalt att något krav på retursystem inte förelåg.
Miljödomstolen, som delade Jordbruksverkets bedömning att fruktjuicen skulle ingå i ett återvinningssystem, avslog överklagandet genom dom den 7 april 2008. Miljödomstolen anförde vidare bl.a. att det ankommer på en näringsidkare att hålla sig informerad om huruvida en viss burk som han saluför omfattas av retursystem eller ej. Miljödomstolens dom överklagades inte av bolaget utan vann laga kraft.
Yrkanden m.m.
Bolaget har yrkat förpliktande för staten att till bolaget betala 32 655 kr jämte ränta enligt 6 § räntelagen (1975:635) från den 4 januari 2011. Av skadeståndsbeloppet avser 7 655 kr ren förmögenhetsskada och 25 000 kr ideell skada.
Staten har bestritt käromålet. Staten har vitsordat beräkningen avseende ren förmögenhetsskada och sättet att beräkna ränta som skäligt i och för sig.
- - -.
Hovrätten har handlagt målet som första instans med stöd av 3 kap. 10 § skadeståndslagen (1972:207) och 2 kap. 2 § RB.
Bolaget har angett följande grunder för sina yrkanden:
Jordbruksverket har gjort sig skyldigt till fel eller försummelse vid myndighetsutövning genom att påföra bolaget miljösanktionsavgift. Felet består i att verket inte tagit hänsyn till att de fruktjuicer som bolaget sålt är enligt 10 § förordningen (2005:220) om retursystem för plastflaskor och metallburkar undantagna från kravet på att ingå i ett retursystem. Genom att fastställa verkets felaktiga beslut har även miljödomstolen gjort sig skyldig till fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Det görs i första hand gällande att den felaktiga rättstillämpningen beror på förbiseende och i andra hand hävdas att rättstillämpningen är uppenbart oriktig. Staten är därför skadeståndsskyldig mot bolaget.
När bolaget har påförts miljösanktionsavgift har även dess rätt enligt art. 7 i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen) kränkts, eftersom straffet miljösanktionsavgift har påförts utan stöd i lag. Det bristande lagstödet utgörs av att Jordbruksverket och miljödomstolen har förbisett alternativt inte har tillämpat undantaget i 10 § förordningen avseende fruktjuice men också av att tillämpningen av straffbestämmelsen ska vara förutsebar utifrån ordalydelsen. Staten är därför även på denna grund skadeståndsskyldig mot bolaget.
Den rena förmögenhetsskadan avser den inbetalade miljösanktionsavgiften 5 000 kr samt försäljningspriset på burkarna 2 655 kr.
Staten har angett följande grunder för sitt bestridande:
Det har inte förekommit fel eller försummelse vid Jordbruksverkets eller miljödomstolens myndighetsutövning i ärendet. Jordbruksverket och miljödomstolen har gjort en bedömning av om undantaget från att burkarna skulle ingå i ett retursystem var tillämpligt. Dessa bedömningar har varit korrekta och således inte uppenbart felaktiga. Eftersom Jordbruksverkets beslut inte vann laga kraft finns inget orsakssamband mellan detta beslut och den skada som bolaget har gjort gällande. Miljödomstolen har hänvisat till undantagsbestämmelsen och således inte förbisett den.
Inte heller har Jordbruksverkets och miljödomstolens myndighetsutövning inneburit att bolaget ådömts straff utan stöd i lag. Kravet på tydlighet och förutsebarhet måste ges en rimlig tillämpning, och det kan inte undvikas att vissa straffbestämmelser innehåller mera allmänna beskrivningar. Sådana bestämmelser kan inte anses strida mot Europakonventionen.
Bolaget har brustit i sin skyldighet att begränsa skadan, alternativt varit medvållande, genom att inte utnyttja möjligheten att överklaga miljödomstolens dom. Om skadestånd skulle komma i fråga, ska detta därför jämkas, i första hand till noll, i andra hand till hälften. Sett från Europakonventionens perspektiv har bolaget inte utnyttjat de rättsmedel som den svenska rättsordningen anvisar, nämligen möjligheten att överklaga miljödomstolens dom.
Bolaget har genmält att det inte har brustit i sin skyldighet att begränsa skadan och inte heller kan ses som medvållande. Bolaget förlitade sig på miljödomstolens domskäl samt utgick från att ett överklagande skulle bli resultatlöst och endast förorsaka ytterligare kostnader. När den felaktiga rättstillämpningen blev känd för bolaget ansökte det om resning. Resningsansökan avvisades emellertid av formella skäl eftersom den gjordes för sent.
Bolaget har som bevisning åberopat förhör under sanningsförsäkran med sin ställföreträdare B.C., ägare till och verkställande direktör för Barrett i Göteborg AB. Han har uppgett följande:
Han besökte en grossist som för honom presenterade en ny typ av juice. Han gick med på att pröva att sälja den i sin butik. Grossisten försäkrade honom om att juicerna inte omfattades av något retur- och pantsystem. Han fick tio kartonger och ställde upp de nya juicerna väl synliga i butiken. Efter en tid kom Jordbruksverkets kontrollant på besök. Han känner igen honom sedan tidigare. Det verkade som om denne sökte något speciellt. Kontrollanten ställde frågor om juicen och var han hade köpt den. När han fick Jordbruksverkets beslut kom han i bryderi, eftersom han inte kunde bedöma rättsläget. Han kontaktade omedelbart grossisten och slutade sedan att sälja alla sorters juice.
Bolagets talan om skadestånd mot staten grundar sig på dels att det skulle ha förekommit fel eller försummelse vid myndighetsutövning enligt reglerna i 3 kap. 2 § skadeståndslagen och dels att bolagets rätt enligt artikel 7 i Europakonventionen har kränkts.
Enligt bolaget har både Jordbruksverket och miljödomstolen gjort sig skyldiga till fel eller försummelse vid myndighetsutövning genom att ålägga bolaget en miljösanktionsavgift om 5 000 kr. Staten svarar, enligt bolaget, skadeståndsrättsligt för de båda fel som har begåtts.
Jordbruksverkets beslut i fråga om miljösanktionsavgift överklagades till miljödomstolen och vann därför inte laga kraft. Någon skada på grund av Jordbruksverkets beslut kan därmed inte ha uppkommit för bolaget. Bolagets talan i den del den riktar sig mot Jordbruksverkets beslut kan alltså inte vinna bifall.
När det gäller miljödomstolens avgörande har bolaget påstått att domstolen tillämpat 10 § förordningen (2005:220) om retursystem för plastflaskor och metallburkar på ett felaktigt sätt.
Den aktuella bestämmelsen har följande lydelse.
Konsumtionsfärdig dryck i plastflaska eller metallburk får yrkesmässigt överlåtas eller saluhållas endast om plastflaskan eller burken ingår i ett sådant retursystem som avses i 2 §.
Första stycket gäller inte dryck som huvudsakligen består av mejeriprodukter eller grönsaks-, frukt- eller bärjuice.
Bolaget, som gjort gällande att de aktuella fruktjuicerna omfattas av undantaget i paragrafens andra stycke, har i första hand påstått att miljödomstolen av förbiseende inte har prövat undantagsbestämmelsen eftersom den inte nämns i domskälen. I andra hand har bolaget hävdat att miljödomstolen, genom att inte med stöd av undantagsbestämmelsen undanröja den av Jordbruksverket beslutade miljösanktionsavgiften, har gjort sig skyldig till en uppenbart oriktig rättstillämpning.
För att staten ska kunna åläggas skadeståndsansvar enligt bestämmelsen i 3 kap. 2 § skadeståndslagen krävs att domstolen har gjort sig skyldig till ett förbiseende i sin verksamhet eller att domstolens rättstillämpning varit uppenbart oriktig (jämför bl.a. rättsfallen NJA 2007 s. 862 och 2010 s. 577). Bevisbördan för att så har skett ligger på käranden som alltså har att visa att något av dessa två rekvisit är uppfyllda.
När det gäller bolagets påstående om att miljödomstolen har förbisett den aktuella undantagsbestämmelsen noterar hovrätten att miljödomstolen uttryckligen under rubriken ”Stephens” i domen har återgett författningstexten till 10 § i förordningen i dess helhet. Även om domstolen i de mer resonerande domskälen inte återkommer och uttryckligen berör undantaget är det därav knappast möjligt att dra slutsatsen att domstolen inte alls har övervägt undantagsbestämmelsen. Hovrätten finner därför i denna del att bolaget inte har visat att något förbiseende har ägt rum från domstolens sida.
Inte heller anser hovrätten att bolaget visat att miljödomstolens rättstillämpning är uppenbart felaktig. Som bolaget framhållit har visserligen miljödomstolen i andra likartade ärenden och möjligen också Miljööverdomstolen kommit till annan slutsats angående vad som omfattas av den aktuella undantagsbestämmelsen. Det betyder emellertid inte att den rättstillämpning som miljödomstolen gjorde i det ärende som avser bolaget varit uppenbart felaktig. På juiceburkarna angavs ett innehåll som närmast leder till slutsatsen att drycken inte huvudsakligen bestod av fruktjuice. Även om man anser att det vid miljödomstolens prövning av ärendet har funnits utrymme för skilda tolkningar av begreppet fruktjuice, har miljödomstolen enligt hovrättens mening inte gjort någon så allvarlig felbedömning att denna kan föranleda skadeståndsansvar för staten.
Enligt artikel 7 i Europakonventionen får ingen fällas till ansvar för någon gärning eller underlåtenhet som vid den tidpunkt då den begicks inte utgjorde ett brott enligt nationell eller internationell rätt. Inte heller får ett strängare straff utmätas än som var tillämpligt vid den tidpunkt då brottet begicks.
Bolagets rätt till skadestånd för påstått brott mot artikel 7 i Europakonventionen ska i första hand prövas enligt bestämmelserna i skadeståndslagen. I den mån Sveriges förpliktelser enligt artikel 7 i konventionen inte kan uppfyllas vid en sådan tillämpning kan dock domstolen döma ut skadestånd utan lagstöd (se t.ex. NJA 2007 s. 295 och 2009 s. 463).
Enligt bolaget är påförandet av en miljösanktionsavgift att betrakta som ett straff i Europakonventionens mening och genom att miljödomstolen förbisåg alternativt inte tillämpade undantagsbestämmelsen vid prövningen av ärendet innebar beslutet om miljösanktionsavgift att rättstillämpningen saknade stöd i lag. Bolagets rätt enligt artikel 7 i konventionen har därmed kränkts och staten är skadeståndsskyldig för uppkommen skada. Bolaget har vidare påstått att den bestraffning som således har ägt rum genom miljödomstolens rättstillämpning har varit oförutsägbar för bolaget på grund av den oklarhet som vidlåder bestämmelsen i 10 § förordningen. Även på denna grund har staten enligt bolaget dragit på sig ett skadeståndsansvar.
Som hovrätten har anfört i det föregående i fråga om statens ansvar för fel eller försummelse vid myndighetsutövning finns det visst utrymme för skilda tolkningar av hur bestämmelsen om överlåtelseförbud för vissa juicedrycker i den aktuella förordningen ska tillämpas. Att miljödomstolen då valt en av flera möjliga tolkningar kan inte anses innebära att bolaget i strid mot artikel 7 Europakonventionen har ådömts straff utan stöd i lag. Någon grund för att döma ut skadestånd i detta hänseende föreligger alltså inte.
I frågan om kraven på förutsebarhet i lagstiftningen med avseende på artikel 7 i Europakonventionen har Europadomstolen uttalat sig genom domen i målet Cantoni mot Frankrike (1996). Detta mål gällde tolkningen av begreppet ”medicinsk produkt”. Butiksinnehavaren Reynolds dömdes i franska domstolar för att han utan tillstånd hade sålt medicinska produkter i sin butik. Anderson hävdade i Europadomstolen att Frankrike hade kränkt hans rättigheter enligt artikel 7 i Europakonventionen. Han ansåg att han hade dömts till straff utan stöd i lag, eftersom begreppet medicinska produkter inte var tillräckligt definierat i den franska lagstiftningen.
Europadomstolen anförde i domen att det ofta kommer att finnas gråzoner när en lagstiftningsteknik med kategorisering av olika begrepp används, att förekomsten av tveksamma gränsfall inte medför att en bestämmelse står i strid mot artikel 7 i Europakonventionen samt att en bestämmelse måste läsas i ljuset av de tolkande rättsfall som fanns vid tidpunkten (punkt 32 i domen). Europadomstolen anförde vidare att det fanns en fast praxis i de franska domstolarna i fråga om tolkningen av begreppet medicinsk produkt (punkt 34). Europadomstolen fann därför att det inte hade skett någon kränkning av artikel 7 i konventionen.
Som hovrätten har framhållit i det föregående ger undantagsbestämmelsens utformning i den aktuella förordningen utrymme för skilda tolkningar. Mot bakgrund av Europadomstolens uttalanden i fallet Cantoni ./. Frankrike innebär detta inte i sig att tillämpningen av bestämmelsen varit oförutsebar och att det förekommit ett brott mot artikel 7 i Europakonventionen. Enligt Europadomstolens dom krävs det dock vidare i ett fall med en allmänt formulerad lagstiftning att det kan utläsas av domstolspraxis hur denna lagstiftning ska tillämpas. Europadomstolens avgörande i fallet Cantoni ./. Frankrike avsåg ett mål där en sådan fast domstolspraxis fanns. Europadomstolen har däremot inte tagit ställning i något fall där någon etablerad domstolspraxis inte finns, eller åtminstone inte fanns, vid tidpunkten för den angripna domen.
Förordningen (2005:220) om retursystem för plastflaskor och metallburkar trädde - såvitt gäller 10 § - i kraft den 1 januari 2006. Bestämmelsen i 10 § förordningen hade således varit i kraft endast drygt två år när miljödomstolen avgjorde målet. Någon fast domstolspraxis i frågan om undantagsbestämmelsens tillämpning som avviker från vad miljödomstolen beslutat synes inte ha förelegat vid tiden för miljödomstolens avgörande. Det är dock knappast heller att förvänta att en sådan praxis ska ha hunnit uppkomma under så kort tid. Hovrättens slutsats är därför att det inte är visat att det har förekommit något brott mot artikel 7 i Europakonventionen, även om begreppet ”dryck som huvudsakligen består av fruktjuice” skulle betraktas som oklart. Något skadestånd kan därför inte heller utgå på denna grund.
Sammantaget innebär hovrättens nu redovisade ställningstaganden att käromålet ska ogillas.
- - -.
Käromålet ogillas.
Barrett i Göteborg AB överklagade och yrkade att HD skulle bifalla dess i hovrätten förda talan.
Staten bestred ändring.
Målet avgjordes efter föredragning.
HD (justitieråden Booth, Mitchell, Kelly, referent, och Tapia) meddelade den 18 oktober 2013 följande dom.
Barrett i Göteborg AB bedriver detaljhandel med livsmedel i en butik i Göteborg. Under år 2007 tog bolaget in två typer av fruktdrycker för försäljning i butiken. Dryckerna var förpackade i metallburkar, som inte ingick i något godkänt retursystem. Vid ett oanmält besök av en representant för Jordbruksverkets tillsynsenhet noterades 177 sådana burkar i butiken. Jordbruksverket ålade bolaget en miljösanktionsavgift om 5 000 kr med stöd av 30 kap. 1 § första stycket 2 MB och 1 § förordningen (1998:950) om miljösanktionsavgifter. Barrett överklagade Jordbruksverkets beslut till miljödomstolen, som avslog överklagandet. Miljödomstolens dom vann laga kraft.
Barrett väckte talan i hovrätten och yrkade förpliktande för staten att till bolaget betala 32 655 kr jämte ränta. Det yrkade beloppet avsåg dels ren förmögenhetsskada avseende den påförda miljösanktionsavgiften (5 000 kr) och försäljningsvärdet av de burkar som kom att bli osålda på grund av miljödomstolens dom (2 655 kr), dels ideell skada (25 000 kr). Hovrätten har ogillat käromålet.
Barrett har i HD gjort gällande att miljödomstolen gjorde sig skyldig till fel eller försummelse vid myndighetsutövning genom att överklagandet avslogs trots att någon miljösanktionsavgift inte borde ha tagits ut. Miljösanktionsavgiften påfördes utan stöd i lag. I allt fall var tillämpningen inte förutsebar. Domslutet är därför felaktigt och staten skadeståndsskyldig enligt 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen för den skada som felet förde med sig. Alternativt ska ersättning utgå enligt Europakonventionen.
Justitiekanslern har bestritt såväl att det har förekommit fel eller försummelse vid miljödomstolens handläggning som att ersättning ska utgå enligt Europakonventionen. I allt fall har Barrett förlorat sin rätt till ersättning genom att inte utnyttja möjligheten att överklaga miljödomstolens dom.
Barrett har genmält att bolaget förlitade sig på miljödomstolens domskäl och utgick från att ett överklagande skulle bli resultatlöst och endast förorsaka ytterligare kostnader.
I 15 kap. 7 a § 2 MB föreskrivs det att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om skyldighet för producenter av förpackningar för konsumtionsfärdig dryck gjorda av plast eller metall att se till att insamlingssystemen utformas så att de genom utbetalning av pant eller premie uppmuntrar att förpackningar lämnas tillbaka till systemen. I 15 kap. 4 § 1 definieras producent som den som yrkesmässigt tillverkar, för in till Sverige eller säljer en vara eller en förpackning.
Av 2 § första stycket förordningen (2005:220) om retursystem för plastflaskor och metallburkar (retursystemsförordningen), i den i målet tillämpliga lydelsen, framgår det att den som yrkesmässigt tappar konsumtionsfärdig dryck i plastflaska eller metallburk eller yrkesmässigt till Sverige för in konsumtionsfärdig dryck i plastflaska eller metallburk ska se till att flaskan respektive burken ingår i ett godkänt retursystem. Enligt andra stycket gäller detta dock inte dryck som huvudsakligen består av mejeriprodukter eller grönsaks-, frukt- eller bärjuice.
I 10 § retursystemsförordningen föreskrivs det under rubriken ”Överlåtelseförbud” följande.
Konsumtionsfärdig dryck i plastflaska eller metallburk får yrkesmässigt överlåtas eller saluhållas endast om plastflaskan eller burken ingår i ett sådant retursystem som avses i 2 §.
Första stycket gäller inte dryck som huvudsakligen består av mejeriprodukter eller grönsaks-, frukt- eller bärjuice.
I 30 kap. 1 § första stycket 3 MB anges det att regeringen får meddela föreskrifter om att en särskild avgift (miljösanktionsavgift) ska betalas av den som åsidosätter föreskrifter som har meddelats med stöd av balken. Enligt 1 § förordningen (1998:950) om miljösanktionsavgifter, som var i kraft vid tidpunkten för miljödomstolens dom men som har upphävts (se numera förordningen (2012:259) om miljösanktionsavgifter), ska miljösanktionsavgift enligt 30 kap. MB tas ut för de överträdelser och med de belopp som anges i bilagan till förordningen. I bilagans punkt 7.3.1 anges det att för en överträdelse av 10 § retursystemsförordningen ”genom att saluföra eller överlåta konsumtionsfärdig dryck i plastflaska eller metallburk som inte ingår i ett godkänt retursystem och som inte är märkt med uppgift om att förpackningen ingår i ett sådant system är miljösanktionsavgiften […] 5 000 kronor, om överträdelsen avser fler än 100 flaskor eller burkar men inte fler än 1 000 flaskor eller burkar” (jfr 11 kap. 12 § förordningen (2012:259) om miljösanktionsavgifter).
Den av Barrett påstått felaktiga utgången i målet rör tillämpningen av undantagsregeln i 10 § andra stycket retursystemsförordningen och det huvudsaklighetsrekvisit som finns där. I Hunter överklagande till miljödomstolen angav bolaget att det vid leveransen av fruktdrycken hade fått besked från leverantören om att den innehöll en så hög procentandel frukt att något krav på retursystem inte förelåg.
Miljödomstolen återgav i sin dom författningstexten i 10 § retursystemsförordningen i dess helhet. Domstolen hade såvitt har framkommit inte tillgång till någon utredning om burkarnas innehåll. Domskälen innehåller inget ställningstagande till Hunter uppgift om innehållet i burkarna och berör utöver återgivandet av författningstexten inte undantagsregeln.
Enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen ska staten ersätta personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada som har vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar. En sådan skadeståndstalan med anledning av en dom som har meddelats av allmän underrätt ska enligt 3 kap. 10 § skadeståndslagen och 2 kap. 2 § RB tas upp av hovrätten som första instans. I rättsfallet NJA 2010 s. 363 uttalade HD att för det fall en skadeståndstalan innefattar även ett yrkande om ersättning för ideell skada, ska hovrätten pröva också den frågan i samma mål, om det inte är möjligt att dela upp talan om ersättning i två separata rättegångar.
Hunter yrkande om ersättning för ideell skada är så förknippat med yrkandet om ersättning för ren förmögenhetsskada att yrkandena ska prövas sammanhållet. Hovrätten är därför första instans i detta mål.
Hunter talan vilar dels på skadeståndslagens bestämmelser om det allmännas skadeståndsansvar, dels på Europakonventionens bestämmelser om rätt till effektivt rättsmedel vid rättighetsöverträdelser. Dessa regelsystem skiljer sig åt på såväl rättsfaktums som rättsföljdssidan.
Skadeståndsansvar enligt 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen avser personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada samt förutsätter att skadan på ett adekvat sätt har orsakats av en normavvikelse inom ramen för vad som är att anse som myndighetsutövning, att denna normavvikelse kan kvalificeras som oaktsam i bestämmelsens mening samt att skadan ligger inom ramen för normens skyddsändamål. Skyldigheten att utge ersättning är en reaktion på att myndighetsutövningen inte har hållit godtagbar standard, och ersättningen syftar i första hand till att reparera den skada som den felaktiga myndighetsutövningen har föranlett.
Om en i Europakonventionen nedlagd rättighet har åsidosatts, så har den enskilde rätt till sådana effektiva rättsmedel som krävs för att kränkningen på ett adekvat sätt ska gottgöras. Någon begränsning till vissa skadetyper gäller inte. Ersättning för skada kan vara ett rättsmedel, men kränkningen ska i första hand gottgöras på andra sätt. Att rättighetsöverträdelsen beror på oaktsamhet kan vara av betydelse för rätten till gottgörelse, men till skillnad från vad som gäller för skadestånd enligt skadeståndslagen utgör det inte någon nödvändig förutsättning.
När en rättighetskränkning medför en rätt till skadestånd som kompensatoriskt rättsmedel enligt artikel 13 i Europakonventionen, så utgör kränkningen ansvarsgrunden medan skadeståndsbestämningen så långt som det är möjligt ska göras i enlighet med allmänna skadeståndsrättsliga principer (se NJA 2012 s. 211 I p. 9, jfr NJA 2011 s. 411 p. 4 och NJA 2012 s. 1038 I p. 16). Bestämningen av skadeståndet såsom kompensatoriskt rättsmedel ska således ske i harmoni med den inhemska skadeståndsrätten (se NJA 2012 s. 211 I p. 18, jfr HD:s beslut den 16 juli 2013 i mål Ö 1526-13 p. 36).
Rättsmedel enligt artikel 13 i konventionen kommer i fråga först när andra rättsmedel inte ger tillräcklig gottgörelse (jfr NJA 2011 s. 411 p. 4). Ifall en rätt till skadestånd enligt skadeståndslagen föreligger, så ska alltså den rätten beaktas vid prövningen av frågan om den skadelidande också har rätt till ett effektivt rättsmedel på grund av en rättighetskränkning avseende samma förhållande.
Europakonventionens rättighetsregler har betydelse inte bara som regler vid sidan av bestämmelsen om det allmännas skadeståndsansvar i 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen. Reglerna inverkar också på den standard som kan krävas med avseende på myndighetsutövningen. Konventionskraven kan därför exempelvis medföra att i nationell rätt redan etablerade rättsprinciper stramas upp eller modifieras till följd av kravet på en konventionskonform tolkning.
Miljösanktionsavgift är att betrakta som ett straff i Europakonventionens mening (se NJA 2004 s. 840 I och II). Det innebär inte att de rent inhemska krav som ställs på ett straffrättsligt förfarande är direkt tilllämpliga. Men det innebär att de rättssäkerhetsgarantier som den enskilde enligt Europakonventionen tillerkänns vid straffrättsliga förfaranden gäller. Det ställer i vissa hänseenden högre krav på handläggningen än vad som följde av förvaltningsprocesslagen (1971:291), som annars var tillämplig på förfarandet hos miljödomstolen (se 20 kap. 3 § andra stycket MB; numera ska lagen (1996:242) om domstolsärenden tillämpas vid överklagande till mark- och miljödomstolen, se 5 kap. 1 § lagen (2010:921) om mark- och miljödomstolar och härtill prop. 2009/10:215 s. 158 ff. och 206).
För utdömande av en avgift av det ifrågavarande slaget gäller det stränga krav på författningsstöd som följer av den straffrättsliga legalitetsprincipen i artikel 7 i Europakonventionen. Vad som följer av artikeln får antas svara väl mot de legalitetskrav som gäller enligt den rent inhemska straffrätten, vilket innebär att samma krav på klar och tydlig lag som gäller enligt brottsbalken och inom specialstraffrätten (jfr t.ex. NJA 2000 s. 490 och NJA 2008 s. 946) ska ställas i fråga om avgifter som enligt Europakonventionen är att anse som straff.
Legalitetsprincipens tydlighetskrav anses normalt vara uppfyllt när en person av bestämmelsens ordalydelse, och i förekommande fall med stöd av domstolarnas tolkning, får kunskap om vilka handlingar eller vilken underlåtenhet som kan medföra ett ansvar enligt bestämmelsen (se Johnson mot Grekland (no. 14307/88 den 25 maj 1993, § 52), Hunter och andra mot Belgien (no. 32492/96, 32547/96, 32548/96, 33209/96, 33210/96, 22 juni 2000, § 145) samt Castro, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 4 uppl. 2012, s. 342 f.).
Det krav som följer av legalitetsprincipen gäller 10 § retursystemsförordningen som helhet, eftersom undantagsregeln i bestämmelsens andra stycke ska ses som en integrerad del av paragrafen.
Huvudsaklighetsrekvisitet i undantagsregeln ger begränsad ledning. En möjlighet är att det tar sikte på koncentrationsgraden på så sätt att om drycken innehåller mer än 50 procent ren fruktjuice är undantaget tillämpligt. Ett alternativ är att om drycken innehåller mer ren fruktjuice än något annat som ingår i denna är undantaget tillämpligt. Oavsett vilket är det då oklart om det med fruktjuice menas fruktens torrsubstans, allt det som kommer från frukten (inklusive vatten och socker) eller något annat. Det kan också tänkas att rekvisitet avser något annat än en volymrelation. Rättspraxis ger inte någon ledning beträffande de olika tolkningsmöjligheterna och inte heller finns det några belysande förarbeten.
Den oklarhet som undantagsregeln är behäftad med gör inte att regleringen i 10 § retursystemsförordningen måste anses oförenlig med legalitetsprincipen; vad som följer av den principen begränsar emellertid överlåtelseförbudets tillämpningsområde eftersom bestämmelsen av legalitetshänsyn ska tolkas restriktivt. Det fanns således i och för sig författningsstöd som skulle kunna ligga till grund för ett påförande av miljösanktionsavgift. Det betyder emellertid inte att det fanns grund för påförandet.
En anklagelse om överträdelse av en bestämmelse som medför skyldighet att utge en avgift som enligt Europakonventionen är att anse som straff måste vara tillräckligt detaljerad för att den enskilde ska kunna förbereda sitt försvar (se artikel 6.3 a) i Europakonventionen). På grund av sambandet mellan huvudregeln och undantagsregeln i 10 § retursystemsförordningen måste enligt artikel 6.3 a) ett yrkande om påförande av miljösanktionsavgift, för att kunna bifallas, grundas på ett påstående om förhållanden som innebär att undantagsregeln inte är tilllämplig. Jordbruksverket hade därför att göra ett sådant påstående om vad burkarna innehöll att en prövning mot undantagsregeln kunde ske.
Av 8 § förvaltningsprocesslagen framgår det vidare att domstolen ska se till att målet blir så utrett som dess beskaffenhet kräver (jfr 12 § lagen (1996:242) om domstolsärenden, som numera ska tillämpas i motsvarande ärenden, se p. 20). Domstolen har också enligt artikel 6.3 a) i Europakonventionen en skyldighet att hantera sådana oklarheter som gör att konventionens krav möjligen inte är uppfyllda.
Jordbruksverkets anklagelse skedde genom en underrättelse till Barrett daterad den 14 december 2007 av vilken framgick att Barrett enligt verket hade salufört produkter som inte ingick i ett godkänt retursystem. Till underrättelsen hade bilagts ett tillsynsprotokoll daterat den 12 december 2007 avseende besök i butiken (se p. 1) samt en kontrollrapport. Jordbruksverket gjorde, efter vad som framgår av utredningen, i anslutning till att 10 § retursystemsförordningen nämns inte några relevanta påståenden rörande vilken typ av dryck burkarna innehöll. Det framgick därför inte ens efter en tolkning av anklagelseakten hur burkarnas innehåll enligt Jordbruksverkets uppfattning förhöll sig till undantaget i 10 § andra stycket i förordningen. Miljödomstolen utredde inte heller på det sätt som krävs enligt 8 § förvaltningsprocesslagen (jfr 12 § lagen om domstolsärenden) och artikel 6.3 a) i konventionen hur Jordbruksverkets anklagelse i detta hänseende var beskaffad. Av detta följer att som målet förelåg för miljödomstolen var det fel att påföra Barrett miljösanktionsavgift.
Att det var fel att döma ut miljösanktionsavgift som målet förelåg betyder emellertid inte att en riktig handläggning skulle ha lett till en annan utgång. Det föranleder frågan om det kan anses vara erforderligt klarlagt att Barrett har lidit skada av domen.
När ett fel eller en försummelse i ett domstolsförfarande har inverkat på ett domslut bör utgångspunkten vara att domslutet är oriktigt i det ifrågavarande hänseendet. Likväl bör det i åtminstone vissa fall finnas ett utrymme för staten att visa att en fullödig och korrekt prövning under alla förhållanden skulle ha lett till samma domslut, och att detta därför inte har lett till någon skada.
Rörande frågan om undantagsregelns tillämplighet har Justitiekanslern i HD intagit ståndpunkten att det är en bedömningsfråga vad som menas med huvudsaklighetskravet, och att det inte är möjligt att ens med det underlag som nu föreligger dra någon säker slutsats om innehållet i burkarna var sådant att undantaget var tillämpligt. Staten har alltså inte påstått att en riktig handläggning skulle ha lett till samma utgång, och utgången ska därför anses ha varit felaktig och skadebringande. Det föranleder frågan om den av domen orsakade skadan kan anses ha berott på fel eller försummelse i den mening som avses i 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen.
Bestämmelsen i 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen utmärks av att culpabedömningen ska vara såväl objektiverad som anonymiserad (se prop. 1972:5 s. 497 och prop. 1989/90:42 s. 15; jfr Alvarez, De offentliga rättssubjektens skadeståndsansvar - offentligrättslig reglering med privaträttslig metod, JT 1991-92, s. 63 ff. på s. 78 ff. med hänvisningar; jfr även SOU 2010:87 s. 83 f.). Det uttrycks i lagtexten genom referensen till ”fel eller försummelse”. Prövningen av om oaktsamhet (”fel eller försummelse”) föreligger får därmed i regel en mer normativ prägel än vad som gäller för många andra oaktsamhetsbedömningar. Det handlar främst om vad den skadelidande är berättigad att begära avseende myndighetsutövningen och inte om eller i vad mån någon enskild handläggare kan klandras.
Vid prövningen enligt 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen gäller i grunden en och samma culpanorm oberoende av vad för slags fel eller försummelse som den skadelidande gör gällande. Att det som här handlar om en kränkning av en konventionsrättighet saknar således betydelse för frågan om det föreligger fel eller försummelse i den mening som avses med bestämmelsen; det gäller samma krav på aktsamhet i fråga om en konventionsrättighet som beträffande andra rättigheter. En annan sak är att om ett åsidosättande av en konventionsrättighet inte leder till skadeståndsansvar enligt skadeståndslagen, så har den enskilde rätt till en fortsatt prövning enligt artikel 13 i Europakonventionen, där andra överväganden kan göra sig gällande (jfr NJA 2007 s. 862).
Vad som utgör fel respektive försummelse måste relateras till beslutssituationen. För ett avgörande av en domstol gäller särskilt höga anspråk på omsorg (se NJA 1994 s. 194). I linje med den objektiverade bedömningen ska i regel en uppenbart oriktig rättstillämpning av en domstol anses oaktsam utan att avseende behöver fästas vid vad som i det enskilda fallet kan vara förklaringen till felet. Men fel eller försummelse i den mening som avses i 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen kan föreligga även utan att rättstillämpningen isolerat sett framstår som uppenbart oriktig. En helhetsbedömning ska göras. Av särskild betydelse är då domstolens skyldighet att motivera sina ställningstaganden (se i detta fall 30 § andra stycket förvaltningsprocesslagen; jfr 28 § lagen om domstolsärenden)
En domstol har att i sina domskäl redovisa sina överväganden på ett öppet och förklarande sätt. Det gäller i första hand sådana överväganden som är direkt bestämmande för utgången. Men även i handläggningsfrågor som på något sätt har inverkat på domstolens bedömningar bör domstolen eftersträva att i sina domskäl ge de upplysningar som kan behövas för förståelsen av domstolens ställningstaganden. I frågor där lagen ger domstolen ett bedömningsutrymme, så ska detta mandat användas normstyrt (se NJA 2012 s. 211 I p. 23). Domstolens slutsats ska därför bygga på kriterier som tillämpas likformigt. Dessa kriterier och hur de har värderats bör redovisas i domskälen (jfr p. 62).
Att domskälen inte har den önskvärt informativa nivån behöver inte utgöra något rättegångsfel (jfr NJA 2009 s. 128 beträffande domskäl i skiljedom). Från frågan om domskälen är så undermåliga att de inte lever upp till kraven i rättegångsbalken eller lagen om domstolsärenden måste dock skiljas frågan vilken betydelse domskälen kan ha vid bedömningen av om en felaktig utgång i målet beror på en så oaktsamt felaktig rättstillämpning att det utgör fel eller försummelse i den mening som avses i 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen. När det gäller frågan huruvida ett sådant fel föreligger finns det anledning att fästa avseende vid om och hur domstolens överväganden har redovisats (jfr NJA 2013 s. 145 p. 55-57 angående när ett skadebringande beslut eller en åtgärd har tillkommit efter tillräckliga överväganden).
När en domstol i domskälen har redovisat en rimligt adekvat analys av rättsläget, så rör det sig inte om en felaktig rättstillämpning ifall analysen har lett fram till en slutsats som befinns avvika från gällande rätt ens om avvikelsen materiellt sett är påtaglig (jfr Calhoun, Det allmännas ansvar enligt skadeståndslagen, 2 uppl. 1996, s. 76 ff.). Ett vanligt exempel, som illustreras av rättsfallet NJA 1994 s. 194, är att en underrätt har argumenterat väl för ett ändrat rättsläge i jämförelse med det som kommer till uttryck i ett prejudikat från HD, men en överrätt sedermera håller fast vid rättsläget (se om det t.ex. Calhoun och Kelly, Skadeståndslagen. En kommentar, 4 uppl. 2011, s. 108 f., där det också sägs att om domstolen däremot hade förbisett prejudikatet är det ganska troligt att skadestånd skulle ha utgått).
På den andra sidan bör gälla att om domstolen i sina domskäl inte har redovisat en sådan analys som är motiverad med hänsyn till saken, så kan det i sig vara tillräckligt för att utlösa ett skadeståndsansvar, om domstolen har kommit till ett resultat som är oförenligt med gällande rätt. Brister när det gäller den redovisade rättsliga analysen får alltså en efter omständigheterna mindre eller större presumtionsverkan när det gäller oaktsamhetsfrågan (jfr NJA 2013 s. 145 p. 58 f. om kravet på dokumentation av att ett beslut har tillkommit i god ordning vid bedömning av om skadeståndsrättsligt ansvar föreligger). Vilka krav som kan ställas beror bl.a. på rättsfrågans karaktär. Graden av presumtionsverkan samverkar såväl med vilka krav som kan ställas på den rättsliga analysen som med hur ofullständiga domskälen är.
Att domstolen i efterhand förklarar hur den menar sig ha resonerat måste i allmänhet sakna betydelse för culpabedömningen; det är i domskälen som domstolens resonemang ska komma till uttryck. En annan sak är att om staten förmår att klargöra att en fullödig och korrekt prövning under alla förhållanden skulle ha lett till det ifrågavarande domslutet, så kan det föranleda att någon skada inte anses föreligga (se p. 30).
I det aktuella fallet innehåller miljödomstolens domskäl inget som förklarar hur domstolen har förhållit sig till undantagsregeln. En tänkbar möjlighet är att domstolen har ansett att åberopsbördan avseende undantagsregeln åvilade den anklagade, och att varken avsaknaden av påståenden från Jordbruksverket eller bristen på utredning därför hade någon betydelse. Ett sådant synsätt kan inte anses vara riktigt, men det är heller inte så felaktigt att det oberoende av hur det motiveras är att anse som oaktsamt. I avsaknad av förklarande domskäl måste dock det felaktiga domslutet anses bero på en sådan bristfällig rättstillämpning som är ansvarsgrundande enligt 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen.
Justitiekanslern har påpekat att Barrett inte överklagade miljödomstolens dom och har gjort gällande att detta bör bedömas som medvållande.
Fram till och med år 1989 fanns en regel i 3 kap. 4 § skadeståndslagen som innebar att om den skadelidande utan ”giltig anledning” hade låtit bli att föra talan mot ett felaktigt beslut eller att använda ett särskilt rättsmedel, så föll den rätt till skadestånd som annars kunde ha förelegat (jfr till detta och till det följande SOU 2010:87 s. 113 f.). I samband med att bestämmelsen upphävdes uttalade departementschefen att medvållanderegeln i 6 kap. 1 § skadeståndslagen skulle tilllämpas i de fall då den skadelidande hade underlåtit att överklaga ett beslut eller att använda ett särskilt rättsmedel. Bedömningen skulle vara nyanserad. Om det fanns en godtagbar ursäkt borde medvållande inte föreligga. (Se prop. 1989/90:42 s. 18.) Departementschefens uttalanden föranledde Lagrådet att framhålla, att det mera sällan kunde läggas den enskilde till last som oaktsamhet att han godtog en myndighets avgörande (se a. prop. s. 26). Departementschefen återkom till frågan och förklarade att Lagrådets bedömning inte skilde sig på något mera betydelsefullt sätt från hennes egen (se a. prop. s. 27).
I linje med det anförda bör en utgångspunkt vara att det kan anses vara oaktsamt att inte överklaga ett skadegörande avgörande endast om den skadelidande hade särskilda skäl att förvänta sig att beslutet skulle komma att ändras vid ett överklagande. Att han ogillade beslutet eller att han själv hade en annan uppfattning om rättsläget kan i regel inte tillmätas någon betydelse vid medvållandebedömningen.
Justitiekanslern har inte påstått något sådant förhållande som skulle kunna tillskrivas Barrett som medvållande utöver att bolaget inte överklagade miljödomstolens dom. Den omständigheten att det inte av domen framgick hur halten av fruktjuice hade bedömts gav i och för sig anledning till slutsatsen att det var en öppen fråga om burkarna var förbjudna och att ett överklagande mycket väl kunde bli framgångsrikt. Men det är inte samma sak som att det fanns skäl att förvänta sig att domen skulle komma att ändras vid ett överklagande. Något medvållande kan därför inte anses ligga Barrett till last.
Eftersom det var fel att påföra Barrett miljösanktionsavgift och då felet beror på en ansvarsgrundande bristfällig rättstillämpning, så har Barrett rätt att såsom skadestånd få ersatt vad bolaget har utgett i form av sådan avgift.
Beträffande yrkandet om ersättning för skada bestående i uteblivna försäljningsintäkter på de burkar som till följd av miljödomstolens oriktiga bedömning inte har sålts är sambandet mellan miljödomstolens oriktiga avgörande och skadan inte på samma sätt omedelbart som i fråga om miljösanktionsavgiften. Miljödomstolens dom var emellertid riktad mot Barrett och ägnad att ligga till grund för bolagets bedömning att burkarna inte fick saluhållas. Av det följer att Barrett är berättigat till ersättning för också burkarnas försäljningsvärde.
Rätten till ersättning enligt 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen avser endast personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada. Någon rätt till ersättning för ideell skada föreligger därför inte enligt den bestämmelsen.
Att ersättning för ideell skada inte kan utgå enligt skadeståndslagens bestämmelser utesluter inte att sådan ersättning kan utgå med stöd av artikel 13 i Europakonventionen. Hunter rättigheter enligt konventionen har kränkts genom att miljösanktionsavgift trots dess straffrättsliga karaktär har påförts, fastän Jordbruksverkets anklagelse inte innehåller tillräckliga påståenden för detta.
Den rättighetskränkning som Barrett har varit utsatt för är av sådant slag att den i princip ger bolaget en rätt till effektivt rättsmedel enligt artikel 13 i Europakonventionen. Upptagandet av en talan i Europadomstolen förutsätter emellertid enligt artikel 35.1 att de nationella rättsmedlen har uttömts. Frågan är därför om någon motsvarande begränsning kan tänkas gälla vid talan i svensk domstol om rättsmedel enligt artikel 13.
Artikel 35.1 i konventionen utgör en särskild processuell spärregel när det gäller tillgången till Europadomstolen. Ett syfte är att regeln ska göra det möjligt för konventionsstaterna att förebygga kränkningar och ställa saken till rätta innan det väcks en talan mot staten vid Europadomstolen (se HD:s beslut den 16 juli 2013 i mål Ö 1526-13 p. 19). Ett annat syfte hänger samman med subsidiaritetsprincipen. Grundläggande för Europadomstolens verksamhet är att de rättigheter som är nedlagda i konventionen ska säkerställas på nationell botten. Det förutsätter bl.a. att den som menar sig vara betagen en konventionsrättighet utnyttjar de nationella rättsmedel som finns. I den meningen är Europadomstolen att se som en sista instans. (Jfr Pieter van Dijk m.fl., Theory and Practice of the European Convention on Human Rights, 4 uppl. 2006, s. 125 ff.)
De syften som bär upp den instansordningsprincip som kommer till uttryck i artikel 35.1 i Europakonventionen medför att bestämmelsen inte kan tillämpas som en spärregel när det gäller rätten att i svensk domstol få prövat ett anspråk på rättsmedel enligt artikel 13. Det är till och med osäkert om en sådan spärregel skulle vara förenlig med rätten till domstolsprövning enligt artikel 6.1.
Frågan är då om artikel 35.1 i Europakonventionen bör anses medföra att man i något annat avseende ska fästa mindre ingripande processuell betydelse än talerättsförlust vid att de nationella rättsmedlen inte har uttömts (jfr SOU 2010:87 s. 292 f. och s. 343 f.). En sådan ordning är i och för sig tänkbar, men den bör förutsätta tydligare författningsstöd än artikel 35.1, vars grunder saknar relevans för inhemska förhållanden.
Det sagda betyder inte att den kränktes efterföljande handlande - innefattande att möjliga rättsmedel inte har utnyttjats - inte kan eller ska beaktas vid rättsmedelsbestämningen enligt artikel 13 (jfr p. 42 och 43). Hänsyn måste emellertid tas till den utsatta position som den enskilde kan ha haft. Särskilt märks att det inte alltid av den enskilde kan begäras att han omedelbart ska ha förstått att han har blivit utsatt för en rättighetskränkning. Ett krav på att andra rättsmedel ska ha anlitats kan alltså få till följd att en fullt förklarlig och försvarbar passivitet leder till en rättsförlust.
Det saknas mot denna bakgrund anledning att beträffande rätten till rättsmedel i artikel 13 i Europakonventionen som svensk lag ställa upp några särskilda begränsningar knutna till att andra rättsmedel inte har anlitats. Det förhållandet att ett rättsmedel inte har utnyttjats får bli en omständighet som beaktas vid bedömningen av kränkningens allvar. Någon generell bedömningsprincip låter sig svårligen ställas upp. Om det rör sig om långsam handläggning av en rättegång kan det på den ena sidan begäras att den berörde gör åtminstone något försök att skynda på handläggningen (se NJA 2012 s. 211 p. 34). Att den enskilde inte har överklagat ett beslut som kränker hans rätt är på den andra sidan knappast något hållbart skäl för att inte erkänna kränkningen och därmed ge ett visst mått av upprättelse på det sätt som krävs enligt konventionen.
Rättsmedel enligt artikel 13 i Europakonventionen är sekundära i förhållande till den kompensation som följer av den nationella rätten. Den konventionsrättsliga utgångspunkten är i detta hänseende att en nationell kompensationsordning ska godtas som tillräcklig om den uppfyller grundläggande krav på tillgänglighet, adekvans och proportionalitet.
Barrett ska med stöd av 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen tillerkännas ersättning för den ekonomiska skada som det felaktiga domslutet har orsakat. Frågan huruvida den rätt till skadestånd, som 3 kap. 2 § 1 ger, kan anses generellt uppfylla de krav på gottgörelse för ekonomisk skada som artikel 13 ställer vid rättighetskränkning aktualiseras därför inte i detta fall; den frågan ställs på sin spets först när skadeståndsregeln inte kan läggas till grund för ett skadeståndsansvar.
En rättighetskränkning ska i första hand gottgöras genom avhjälpande. Så sker i det aktuella fallet indirekt genom att den ekonomiska skada som Barrett har lidit kompenseras med skadestånd enligt skadeståndslagen. Frågan är om rätten till effektivt rättsmedel fordrar att Barrett därutöver gottgörs ytterligare för ideell skada.
Avgörande för frågan om det föreligger en rätt till gottgörelse för ideell skada är hur allvarlig kränkningen är. Allvaret bestäms efter främst de negativa känslor av förnedring, ringaktande, utsatthet eller liknande, som rättighetskränkningen - i betraktande av dess orsak, art, omfattning och verkningar och med beaktande av omständigheterna runt denna - typiskt sett är ägnad att framkalla. I vissa fall kan en kränkningsskada presumeras (såsom vid en alltför långsam handläggning av ett rättsligt förfarande, se NJA 2012 s. 211 I p. 24).
Också bestämningen av rättsmedlet ska göras med utgångspunkt i kränkningens allvar. Det grundläggande är då den enskildes rätt till reparation (jfr NJA 2012 s. 211 I p. 20). Det avgörande vid den bedömningen är vad som bör vara ägnat att ge adekvat och tillräcklig upprättelse. Här finns det också anledning att beakta hur den enskilde har förhållit sig till kränkningen (jfr p. 53 och 54).
Ett nödvändigt men långtifrån alltid tillräckligt medel för att skapa en känsla av upprättelse är att kränkningen erkänns av det allmänna (jfr NJA 2012 s. 1038 I p. 11). Ett sådant erkännande kan komma till uttryck på olika sätt, bl.a. genom att andra skador än ideella avhjälps.
När det gäller andra rättsmedel än att kränkningen erkänns återstår i många fall inte annat än ekonomisk gottgörelse (jfr NJA 2012 s. 1038 I p. 25 beträffande den situationen att vid långsam handläggning av ett brottmål påföljdslindring inte är ett lämpligt rättsmedel). Sådan ersättning bör inte fjärmas alltför mycket från vad som gäller när skadestånd döms ut i jämförbara fall (se NJA 2012 s. 211 I p. 18, jfr NJA 2012 s. 1038 I p. 12). Ersättning bör endast undantagsvis utgå med lägre belopp än i dagsläget 10 000 kr (jfr NJA 2012 s. 211 I p. 26). Ifall omständigheterna inte motiverar ersättning i någorlunda närhet av det beloppet, så får den kränkte i regel nöja sig med annan gottgörelse.
Ersättningen ska stå i proportion till kränkningens allvar (se NJA 2012 s. 211 I p. 20, jfr NJA 2012 s. 1038 I p. 30). De omständigheter som har tillmätts betydelse vid bestämmandet av ersättningens storlek ska redovisas (se NJA 2012 s. 211 I p. 23).
Ideell ersättning för en rättighetskränkning kan utgå också till ett företag (jfr exempelvis Phillips, Skadestånd och Europakonventionen för de mänskliga rättigheterna, SvJT 2006 s. 553 ff. på s. 561 och Martin, Bolags rätt till ideellt skadestånd, JT 2005-06 s. 740 ff.). Så gäller t.ex. vid långsam handläggning av ett rättsligt förfarande som berör företaget (se NJA 2012 s. 211 I).
De omständigheter som är av betydelse när det gäller bedömningen av kränkningens allvar är emellertid i regel av ett annat slag än när rättighetskränkningen har drabbat någon enskild (jfr Europadomstolens avgörande i Comingersoll S.A. mot Portugal (no. 35382/97, 6 april 2000)). Av betydelse blir sådana förhållanden som kränkningens inverkan på företagets rykte, osäkerhet beträffande möjligheterna till beslutsfattande och hinder i möjligheterna att utöva den dagliga ledningen av företaget.
Att en verksamhet har bedrivits i bolagsform hindrar inte att förhållanden hänförliga till ägare eller andra som är direkt förbundna med verksamheten beaktas. Bedömningen i HD:s beslut den 11 juni 2013 i mål B 4946-123 p. 63, där identitet i konventionsrättslig mening i ett visst hänseende inte ansågs föreligga mellan ett bolag och dess ende ägare, talar inte emot detta; frågan avsåg där huruvida en konventionsöverträdelse förelåg, spörsmålet här gäller bedömningen av hur allvarlig en inträffad överträdelse ska anses vara.
När en rättighetskränkning innebär en begränsning i en bedriven näringsverksamhet, så bör utgångspunkten vara att för just det momentet av kränkningen utgår gottgörelse i form av skadestånd för endast den ekonomiska skadan. För att en rättighetskränknings näringsbegränsande verkningar ska ge rätt till kompensation i form av ersättning för ideell skada bör det i allmänhet krävas särskilda omständigheter, såsom att det handlar om konstnärlig verksamhet eller att en med företaget nära förbunden enskild person i något hänseende drabbas socialt, försörjningsmässigt eller på något annat mer personligt sätt av kränkningens näringsbegränsande verkningar.
Att en talan om miljösanktionsavgift anställdes mot Barrett innebar inte en kränkning i sig. Kränkningen bestod i att en rättssäkerhetssyftande straffrättslig princip som uttrycks i Europakonventionen åsidosattes. De ekonomiska effekterna som uppkom i samband med kränkningen avhjälps och erkänns genom denna dom. Genom det har Barrett fått en viss upprättelse.
Vid en bedömning av om kränkningens allvar motiverar ytterligare gottgörelse för ideell skada bör följande beaktas. Den åsidosatta rättsprincipen är visserligen av central betydelse i en rättsstat. Vid en helhetsbedömning framstår kränkningen i detta fall emellertid som mindre allvarlig. Barrett är ett rörelsedrivande bolag, som enligt en uppgift i målet bedriver detaljhandel i en lokal på 1 200 m (någon uppgift om omsättning och ekonomiska förhållanden i övrigt har inte lagts fram). Sett i sitt sammanhang måste den påföljd som Barrett felaktigt påfördes betraktas som mindre betydande. Anklagelsen är inte av särskilt klandrande natur, och den är inte heller på något annat sätt ägnad att leda till skadat anseende för bolaget eller att inge några mer djupgående känslor av kränkning hos ägare eller anställda. Utredningen ger inte stöd för att Barrett skulle ha haft större svårigheter att hävda sin rätt än andra företag i motsvarande position. Mot den bakgrunden finns det anledning att fästa visst avseende också vid att Barrett inte med något större eftertryck försökte hävda sin rätt. Det gäller även den omständigheten att miljödomstolens dom inte överklagades. Några sådana särskilda omständigheter som skulle kunna föranleda ideell ersättning därför att miljödomstolens oriktiga dom kom att begränsa Hunter näringsverksamhet har inte visats.
Sammantaget gör HD bedömningen att den rättighetskränkning som Barrett har varit utsatt för knappast fordrar gottgörelse för ideell skada utöver vad som ligger i erkännandet av kränkningen. Under alla förhållanden står det klart att ytterligare gottgörelse med ersättning om 10 000 kr eller mer för ideell skada inte är motiverad (jfr p. 61). Någon ekonomisk ersättning för ideell skada ska därför inte utgå.
Barrett ska enligt 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen ersättas för den ekonomiska skada som bolaget har drabbats av i form av miljösanktionsavgift (5 000 kr) och för förlust avseende burkarnas försäljningsvärde (2 655 kr). Rätt till ersättning för ideell skada föreligger inte enligt skadeståndslagen.
Hunter rättigheter enligt Europakonventionen har kränkts. Genom skadestånd enligt skadeståndslagen har bolaget gottgjorts för den ekonomiska skada som kränkningen har fört med sig. Med det skadeståndet har också kränkningen erkänts och Barrett därmed fått viss upprättelse. Utredningen ger inte stöd för att det finns tillräckliga skäl för ytterligare gottgörelse i form av ideellt skadestånd.
- - -.
HD ändrar hovrättens dom i själva saken och förpliktar staten att till Kezban i Göteborg AB betala 7 655 kr jämte ränta enligt 6 § räntelagen (1975:635) från den 4 januari 2011.
Justitierådet Blake var skiljaktig och anförde:
Enligt min mening bör domskälen från och med punkt 26 ha följande lydelse.
En anklagelse om en överträdelse av en bestämmelse som medför skyldighet att utge en avgift som enligt Europakonventionen är att anse som straff måste vara tillräckligt detaljerad för att den enskilde ska kunna förbereda sitt försvar (se artikel 6.3 a) i Europakonventionen).
Barrett har fått en underrättelse från Jordbruksverket. Till underrättelsen har bilagts ett tillsynsprotokoll daterat den 12 december 2007 avseende ett oanmält besök i butiken som har utförts av Jordbruksverket samt en kontrollrapport daterad den 14 december 2007. Dessa handlingar utgör den anklagelse som kravet i artikel 6.3 a) i konventionen ska prövas mot.
Av underrättelsen framgår, med hänvisning till 8 och 10 §§ retursystemförordningen samt 1 § och 7.3 i bilagan till förordningen (1998:950) om miljösanktionsavgifter, att en näringsidkare som saluför eller överlåter konsumtionsfärdig dryck i plastflaska eller metallburk som inte ingår i ett godkänt retursystem och som inte är märkt med uppgift om att förpackningen ingår i ett sådant retursystem ska påföras miljösanktionsavgift. Därutöver återges delar av innehållet i 30 kap. 2 § MB, med hänvisning till den bestämmelsen. Vidare anges att Jordbruksverket överväger att påföra en miljösanktionsavgift om 5 000 kr med hänvisning till att antalet burkar överstiger 100.
Av handlingarna framgår vidare tid och plats för händelsen, att det är fråga om försäljning av metallburkar som inte ingått i ett godkänt retursystem samt antalet burkar. Vidare anges produktens namn, storlek, EAN-kod, antal och ursprungsland. Någon beskrivning av undantagsbestämmelsen i 10 § andra stycket retursystemförordningen görs dock inte i underrättelsen. Inte heller specificeras burkarnas innehåll.
Av artikel 6.3 a) i Europakonventionen följer att den anklagade ska ha rätt att ofördröjligen och i detalj på ett språk som han förstår bli underrättad om innebörden av och grunden för anklagelsen mot honom. Av praxis från Europadomstolen framgår att detta inte endast gäller vilken gärning som anklagelsen gäller utan också den rättsliga kategoriseringen (se Europadomstolens dom den 25 mars 1999 i målet mellan Sweeney och Sassi och Frankrike, no 25444/94). Underrättelsen kan vara muntlig eller skriftlig men ska vara så utförlig att den anklagade ska ha möjlighet att förbereda sitt försvar på ett tillfredsställande sätt.
Av underrättelsen framgår att anklagelsen avser försäljning av ett visst antal metallburkar innehållande dryck som inte ingått i ett retursystem, vilka burkar det gäller samt när och var försäljningen skett. De bestämmelser som legat till grund för anklagelsen har också återgetts. Med hänsyn till hur underrättelsen har utformats vore det rimligt och lämpligt att även undantaget i 10 § andra stycket hade återgivits eller att det på ett tydligare sätt angivits vad burkarna innehöll. Bristen i detta hänseende är dock inte av ett sådant slag att Hunter rättigheter enligt artikel 6.3 a) i Europakonventionen satts åt sidan. Den anklagelse som riktats mot Barrett lever således upp till de krav som ställs enligt artikel 6.3 a) i konventionen.
Miljödomstolen har, såvitt framgår av utredningen, prövat frågan om att döma ut miljösanktionsavgift utan att ha något underlag för bedömningen av om burkarnas innehåll var sådant att det omfattades av undantagsbestämmelsen i 10 § andra stycket i retursystemförordningen. Det ligger i sakens natur att domstolen då inte hade några faktiska möjligheter att göra en självständig bedömning av om miljösanktionsavgift skulle utgå eller om undantaget i andra stycket skulle tillämpas. Att under sådana förhållanden döma ut en avgift utgör ett åsidosättande av vad som rimligen kan förväntas och krävas av en domstol. Fel och försummelse i den mening som avses i skadeståndslagen har således förekommit när sanktionsavgiften dömdes ut. Staten ska därför enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen svara för den skada som drabbat Barrett.
Justitiekanslern har gjort gällande att Barrett inte överklagade miljödomstolens dom och har gjort gällande att detta bör bedömas som medvållande.
Fram till och med år 1989 fanns en regel i 3 kap. 4 § skadeståndslagen som innebar att om den skadelidande utan ”giltig anledning” hade låtit bli att föra talan mot ett felaktigt beslut eller att använda ett särskilt rättsmedel, så föll den rätt till skadestånd som annars kunde ha förelegat (jfr till detta och till det följande SOU 2010:87 s. 113 f.). I samband med att bestämmelsen upphävdes uttalade departementschefen att medvållanderegeln i 6 kap. 1 § skadeståndslagen skulle tillämpas i de fall då den skadelidande hade underlåtit att överklaga ett beslut eller att använda ett särskilt rättsmedel. Bedömningen skulle vara nyanserad. Om det fanns en godtagbar ursäkt borde medvållande inte föreligga. (Se prop. 1989/90:42 s. 18.) Departementschefens uttalanden föranledde Lagrådet att framhålla, att det mera sällan kunde läggas den enskilde till last som oaktsamhet att han godtog en myndighets avgörande (se a. prop. s. 26). Departementschefen återkom till frågan och förklarade att Lagrådets bedömning inte skilde sig på något mera betydelsefullt sätt från hennes egen (se a. prop. s. 27).
I det aktuella fallet har inte Justitiekanslern påstått något sådant förhållande som skulle kunna tillskrivas Barrett som medvållande utöver att bolaget inte överklagade miljödomstolens dom. Något medvållande kan inte anses ligga Barrett till last.
Barrett har rätt att såsom skadestånd få ersatt vad bolaget har utgett i form av miljösanktionsavgift. Barrett är vidare berättigat till ersättning för burkarnas försäljningsvärde. Rätten till ersättning enligt 3 kap. 2 § 1 avser endast personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada. Någon rätt till ersättning för ideell skada föreligger därför inte. Barrett ska alltså ersättas för den ekonomiska skada som bolaget har drabbats av i form av miljösanktionsavgift (5 000 kr) och för förlust avseende burkarnas försäljningsvärde (2 655 kr).
- - -.
Justitierådet Kelly tillade med instämmande av övriga ledamöter följande.
En fråga som aktualiseras i målet är hur man ska se på den aktsamhetsnivå som gäller för det allmännas skadeståndsansvar enligt 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen. Frågan är av sådan vikt - både teoretiskt och praktiskt - att jag har funnit det motiverat att något närmare redovisa de överväganden som har legat till grund för mitt ställningstagande till kravet på fel eller försummelse enligt den nämnda bestämmelsen.
När skadeståndslagen antogs år 1972 innehöll lagen dels en bestämmelse i 3 kap. 2 § om statens och kommuns ansvar för skada som vållats genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten eller kommunen svarar, dels en bestämmelse i 3 kap. 3 § om att ersättningsskyldighet enligt 3 kap. 2 § förelåg endast om de krav hade blivit åsidosatta som med hänsyn till verksamhetens art och ändamål skäligen kunde ställas på dess utövning. Den senare s.k. standardregeln innebar att det allmänna kunde undgå skadeståndsansvar trots att det hade förekommit fel eller försummelse, om nämligen handlandet från myndighetens sida trots allt fick anses ha hållit en godtagbar standard. Skälet för regelns existens angavs vara att man alltid måste räkna med vissa ofullkomligheter i den offentliga verksamheten och att det skulle vara orimligt om varje liten försummelse kunde ådra det allmänna ett skadeståndsansvar. När regeln upphävdes år 1989 konstaterades det i lagförarbetena att redan vanliga skadeståndsrättsliga principer, däribland den allmänna vållandebedömningen och adekvanskravet, skyddar mot ett alltför långtgående skadeståndsansvar. (Se prop. 1989/90:42 s. 12 ff.)
I specialmotiveringen till standardregeln anförde departementschefen att en felaktig rättstillämpning ”torde endast i undantagsfall vara så uppenbart oriktig att man över huvud taget kan tala om fel eller försummelse”. Där uttalades också att man visserligen inte kan kräva absolut ofelbarhet när det gäller myndigheternas lagtolkning, men att man kan göra anspråk på en grad av omsorg som inte underskrider culparegelns nivå. När det gäller skador genom beslut som grundar sig på en mer eller mindre diskretionär prövning av en myndighet torde man enligt förarbetena sällan kunna visa fog för påståendet att myndigheten vid denna prövning har förfarit culpöst. (Se prop. 1972:5 s. 518.)
Beträffande vad som är att anse som oaktsamt enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen uttalade HD i rättsfallet NJA 1994 s. 194 att en rättstillämpning endast i undantagsfall kan anses vara så oriktig att man kan tala om fel eller försummelse, dvs. culpa, från myndighetens sida. Hänvisning skedde till de uttalanden som återges i punkt 3. I avgörandet framhöll HD vidare att skilda krav bör ställas på olika myndigheter och att om ett avgörande har stor betydelse för den enskildes rättssäkerhet bör särskild omsorg krävas. Särskilt höga anspråk bör i detta hänseende ställas på domstolarna. Samtidigt måste utrymme lämnas för domstolarnas rättsskapande verksamhet. En domstol bör sålunda ha vissa möjligheter att avvika från tidigare rättspraxis, och om den anför rimliga skäl för att tillämpa lagen på ett annat sätt än HD gjort kan en sådan rättstillämpning i vart fall inte föranleda skadeståndsskyldighet för staten.
Kort tid därefter uttalade HD i rättsfallet NJA 1994 s. 654, som rörde frågan om statens skadeståndsansvar för domstols bedömning av rätts- och bevisfrågor vid prövning av kvarstadsyrkande, att för skadeståndsansvar räcker det inte, när det gäller rätts- och bevisfrågor, att en domstol har gjort en bedömning som kan ifrågasättas. Uppfattningar i sådana frågor kan växla i sådan grad att det mera sällan kan talas om culpa eller med andra ord fel och försummelse i den mening som avses i 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Endast uppenbart oriktiga bedömningar kunde därför enligt domstolen betraktas som culpösa.
Uttalandet i NJA 1994 s. 654 om att det krävs en uppenbart oriktig bedömning för att det ska vara fråga om fel och försummelse i den mening som avses i 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen återkommer i ett antal avgöranden. När HD i NJA 2002 s. 88 skulle bedöma om staten var skadeståndsansvarig när en tingsrättsdom undanröjdes på grund av att en nämndeman ansågs ha varit jävig, fastställdes hovrättens dom i vilken det anfördes att domstolen i tiden efter förarbetsuttalandena i 1972 års proposition i flera rättsfall hade ”uttalat att endast grava felbedömningar kan anses som vårdslöshet men samtidigt anfört att särskilt höga anspråk skall ställas på domstolar vad avser noggrannhet och omdöme”. I rättsfallet NJA 2003 s. 285, där frågan var om regeringen hade gjort sig skyldig till fel eller försummelse vid bedömning av talerätten i ett strandskyddsärende, uttalade domstolen, precis som i de ursprungliga lagförarbetena till standardregeln, att när det gäller bl.a. rättstillämpning och bevisvärdering kan beslut eller åtgärder som grundas på en viss bedömning endast i undantagsfall anses vara så uppenbart oriktiga att de innefattar fel eller försummelse i skadeståndslagens mening. I rättsfallet NJA 2007 s. 862, som rörde frågan om en underlåtelse att kommunicera en ansökan om rättsprövning var skadeståndsgrundande, anförde domstolen, med hänvisning till de nyssnämnda avgörandena, att endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen. Uttalandet upprepades sedan i rättsfallen NJA 2010 s. 363, NJA 2010 s. 577 och NJA 2011 s. 411 (jfr även NJA 2010 s. 27 med hänvisningar samt SOU 2010:87 s. 86 f.).
Uttryckssättet uppenbart felaktig eller oriktig rättstillämpning har också kommit till användning exempelvis när det gäller att beskriva ansvarsförutsättningarna vid juridisk rådgivning (se Hamilton, Advokaternas rättsutredningar - metod och ansvar, 1987, s. 26 med hänvisningar).
Till grund för uttalandet i NJA 1994 s. 654 synes ha legat de motivuttalanden som återges i punkt 3 och uttalandet i NJA 1994 s. 194 att en oriktig rättstillämpning endast i undantagsfall kan anses vara så oriktig att man kan tala om fel eller försummelse. Dessa uttalanden får emellertid anses ge uttryck för endast ett konstaterande av att förutsättningar för skadeståndsansvar rent faktiskt sällan är för handen när det gäller rättstillämpning och då närmast beroende på rättstillämpningens natur (jfr uttalandena i prop. 1989/90:42 s. 12 ff., se p. 2 ovan). De kan alltså inte anses ta sikte på att ange en förhöjd culpatröskel för skadeståndsansvar.
Huruvida det i flera senare rättsfall förekommande uttalandet att endast uppenbart oriktiga bedömningar kan anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen ska uppfattas på motsvarande sätt som i NJA 1994 s. 194 och i prop. 1972:5 s. 518, dvs. som ett konstaterande av hur det i regel faktiskt förhåller sig snarare än som ett styrande rekvisit, låter sig diskuteras. Det finns emellertid inget i de senare avgörandena som ger uttryck för att rättsläget skulle vara något annat än det som kommer till uttryck i rättsfallet NJA 1994 s. 194. Utgångspunkten måste därför vara att vad HD anförde i det avgörandet alltjämt gäller. Ett krav på oaktsamhet av mer kvalificerat slag är dessutom närmast oförenligt med både lagtexten i 3 kap. 2 § skadeståndslagen och de principer som gäller för jämförbara fall (se p. 2 och 3 ovan). Den sammantagna bedömningen måste därför bli att något sådant krav inte gäller (jfr Snyder, Ansvarsproblem i skadeståndsrätten. Skadeståndsrättsliga utvecklingslinjer. Bok I, 2013, s. 378 f. och 480, som konstaterar att rekvisitet inte innebär en begränsande reduktion utan påvisar förutsättningen för att man i dessa typsituationer ska nå slutsatsen att culpa alls föreligger). HD:s konkreta avväganden i rättsfallet NJA 2011 s. 411 (p. 14) ger också uttryck för en culpabedömning utan någon förhöjd culpatröskel, trots att uppenbarhetsterminologin kommer till användning
En annan sak är att, såsom HD framhöll i NJA 1994 s. 194, bedömningen av frågan om en rättstillämpning är att anse som fel eller försummelse i 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen ska göras nyanserat. Det kan finnas skäl att ställa skilda krav på olika myndigheter. Om ett avgörande har stor betydelse för den enskildes rättssäkerhet bör särskild omsorg krävas. Särskilt höga krav bör ställas på domstolarna. Men också i fråga om domstolarnas rättstillämpning måste en nyanserad bedömning göras.
Rättstillämpning som begrepp rymmer inte bara materiella rättsnormer utan också processuella regler. Tillämpningen träffar så skilda normer som på den ena sidan generella rättsprinciper med stort bedömningsutrymme och på den andra sidan mycket specifika detaljföreskrifter. Vid en tillämpning av konkreta förfarandebestämmelser kan det ställas upp högre krav på strikt efterlevnad än vid motsvarande tillämpning av abstrakta materiella rättsnormer. Det är en betydande skillnad mellan att en domstol avviker från en klar handläggningsregel som är uppställd i den enskildes rättssäkerhetsintresse i ett brottmål, och att domstolen gör en fri men kanske något äventyrlig rättslig bedömning i en civilrättslig fråga utan konsumentanknytning. Vad för slags regel, norm eller princip som har åsidosatts - innefattande vad dess normskydd omfattar och vilka risker en felaktig tilllämpning är förenad med - är därför av stor betydelse för bedömningen av om åsidosättandet är att anse som oaktsamt eller inte. Det har också betydelse om den rättsliga bedömningen avser ett område med klara regler och därmed lätt konstaterbart rättsläge eller ett område där rättsläget är oklart eller där frågorna är vanskliga eller kräver mer eller mindre omfattande skönsmässiga avvägningar. (Jfr Snyder, a.a., s. 448 ff.)
Att en domstol har dragit en felaktig slutsats av föreliggande rättskällor är inte i sig tillräckligt för att det ska anses vara fråga om fel eller försummelse i den mening som avses i 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen (låt vara att ett uppenbart felslut ska presumeras vara skadeståndsgrundande). Det avgörande är hållbarheten av de skäl som domstolen har angett till stöd för sin slutsats. Närmare bestämt är frågan om den metod som kommer till uttryck i domskälen avviker från vad som kan begäras av tillräckligt skickliga domare (jfr beträffande juridisk rådgivning NJA 1957 s. 621, Calhoun och Kelly, Skadeståndslagen. En kommentar, 4 uppl. 2011 s. 108 och Hamilton, a.a., s. 137 f.), och om i så fall avvikelsen har passerat det tillåtnas gräns och därför är att anse som oaktsam (jfr Calhoun, Det allmännas ansvar enligt skadeståndslagen, 2 uppl., 1996, s. 76; jfr även Booth, Skiljeförfarande En kommentar, 2 uppl. 2012, II:0-3.2.5, beträffande skiljemäns ansvar när de tillämpat gällande rätt på ett felaktigt sätt och därför kommit till fel slut).
Sammanfattningsvis gäller alltså att culpanivån vid bedömning av stats eller kommuns ansvar enligt 3 kap. 2 § 1 skadeståndslagen i princip inte avviker från vad som i allmänhet gäller vid skadeståndsrättsligt oaktsamhetsansvar enligt skadeståndslagen. Bedömningen ska göras nyanserat och i fråga om domstols rättstillämpning ta sin utgångspunkt i de skäl som domstolen har angett för sitt ställningstagande. Frågan blir om domstolen har resonerat på ett rimligt försvarbart sätt. Därvid märks att det faktiska utrymmet för att en skadeståndsgrundande normavvikelse ska anses föreligga i vissa fall kan vara begränsat på grund av att bedömningsutrymmet av något skäl är stort.
HD:s dom meddelad: den 18 oktober 2013.
Mål nr: T 5180-11.
Lagrum: 3 kap. 2 § skadeståndslagen, 10 § förordningen (2005:220) om retursystem för plastflaskor och metallburkar, 1 § förordningen (1998:950) om miljösanktionsavgifter, 12 § lagen (1996:242) om domstolsärenden, 8 § förvaltningsprocesslagen (1971:291), artikel 6.3 a), artikel 7, 13 och 35.1 Europakonventionen.
Rättsfall: NJA 1994 s. 194, NJA 2000 s. 490, NJA 2004 s. 840 I & II, NJA 2007 s. 862, NJA 2008 s. 946, NJA 2009 s. 128, NJA 2010 s. 363, NJA 2011 s. 411, NJA 2012 s. 211 I & II, NJA 2012 s. 1038 I, NJA 2013 s. 145 och NJA 2013 s. 746 samt Europadomstolens domar Johnson mot Grekland (no. 14307/88 den 25 maj 1993), Hunter och andra mot Belgien (no. 32492/96, 32547/96, 32548/96, 33209/96, 33210/96, 22 juni 2000) och Comingersoll S.A. mot Portugal (no. 35382/97, 6 april 2000).