Folkbokföring av makar som har gemensam dubbel bosättning (I och II).
Makarna E. och X.J. anmälde den 24 september 1992 att de den 1 oktober samma år skulle flytta från sin dittillsvarande bostad på Grusgatan 7 (Grusgropen 4) i Mjölby till fastigheten Hårdaholmen 1:9 i Blåviks församling, Boxholms kommun.
Skattemyndigheten, lokala skattekontoret i Mjölby, beslutade den 22 oktober 1992 att makarnas folkbokföring inte skulle ändras. Som skäl för beslutet anförde myndigheten bl.a. följande. Makarna J. uppgav att de disponerade fyra rum och kök i Mjölby i en av dem ägd fastighet samt fyra rum och kök i en villafastighet i Blåvik. Ena maken hade tjänst i Mjölby, vilket myndigheten bedömde vara av avgörande betydelse för att anse att dubbel bosättning förelåg. Med hänsyn därtill fick de anses ha sitt egentliga hemvist i Mjölby.
Makarna överklagade skattemyndighetens beslut med yrkande att bli folkbokförda i Boxholms kommun. De åberopade att de regelmässigt tillbringade sin dygnsvila på fastigheten Hårdaholmen 1:9. På fastigheten hade gjorts en nybyggnation till en kostnad av ca en miljon kronor. E.J. var nu heltidspensionerad och bodde där så gott som året runt. X.J. arbetade fortfarande i Mjölby. Hon pendlade till arbetet men övernattade i Mjölby ibland under vinterhalvåret då väglaget kunde vara förrädiskt. För övrigt hade makarna för avsikt att avyttra fastigheten Grusgropen 4 i Mjölby så snart läget på fastighetsmarknaden lättat.
Länsrätten i Östergötlands län (1993-03-16, ordförande Weber) yttrade: Enligt 7 § folkbokföringslagen (1991:481), FBL, skall en person anses vara bosatt på den fastighet där han regelmässigt tillbringar eller, när byte av bostad har skett, kan antas komma att regelmässigt tillbringa sin dygnsvila. Den som därigenom kan anses vara bosatt på fler än en fastighet anses vara bosatt på den fastighet där han sammanlever med sin familj eller med hänsyn till övriga omständigheter får anses ha sitt egentliga hemvist. - Av handlingarna i målet framgår följande. E.J. är sedan den 1 oktober 1992 pensionerad. Han har uppgivit att han vistas 80 procent av året på fastigheten i Boxholm och 20 procent av året på fastigheten i Mjölby. X.J. arbetar i Mjölby och har uppgett att hon tillbringar 60 procent av året i Boxholm och 40 procent av året i Mjölby. - Länsrätten gör följande bedömning. - Frågan om var makarna J. kan anses ha sitt egentliga hemvist bör i enlighet med 7 § FBL avgöras med ledning av samtliga omständigheter. De båda bostäderna måste bedömas som jämbördiga. Numera har endast den ena av makarna arbetsanställning i Mjölby. Mannen tillbringar till övervägande del sin tid i Boxholm och även hustrun vistas huvudsakligen där. Vid övervägande av samtliga omständigheter finner länsrätten att makarna får anses ha sitt egentliga hemvist i Boxholm. - Länsrätten bifaller överklagandet och förordnar att E. och X.J. skall folkbokföras på fastigheten Hårdaholmen 1:9 i Boxholms kommun. - Beslutet gäller från och med 1 oktober 1992.
Riksskatteverket, RSV, överklagade länsrättens dom och anförde i huvudsak följande. Makarna J:s bostäder i Boxholm och Mjölby var likvärdiga i den meningen att båda kunde användas för permanentboende. Makarna kunde anses vara bosatta både på fastigheten i Boxholm och på fastigheten i Mjölby. Vid bestämmandet av på vilken fastighet X.J. skulle anses vara bosatt borde den omständigheten att hon arbetade i Mjölby tillmätas avgörande betydelse. Beträffande E.J., som var pensionär, var det framförallt familjeanknytningen som var avgörande. Makarna J. borde därför anses vara bosatta i Mjölby.
Kammarrätten i Jönköping (1993-09-06, Bryant, Michael, referent, Hunter) fastställde länsrättens dom.
RSV överklagade och yrkade att Regeringsrätten skulle undanröja kammarrättens dom och förordna att makarna E. och X.J. skulle folkbokföras på fastigheten Grusgropen 4 i Mjölby kommun i enlighet med Skattemyndighetens i Östergötland besked den 22 oktober 1992.
Prövningstillstånd meddelades.
Regeringsrättens (1996-06-04, Gibson, Smith, Brown, Holstad) yttrade: Skälen för Regeringsrättens avgörande. Av handlingarna i målet framgår bl.a. följande. Makarna E. och X.J. anmälde i september 1992 att de den 1 oktober samma år skulle flytta från Mjölby till Blåviks församling i Boxholms kommun. E.J. gick sistnämnda dag i pension medan X.J. hade fortsatt anställning hos en bank i Mjölby. Makarna disponerade i Mjölby en bostadslägenhet om fyra rum och kök i en egen hyresfastighet och ägde i Boxholms kommun (Blåvik) en nyuppförd villa, likaledes om fyra rum och kök. De uppgav att E.J. vistades cirka 80 procent och X.J. cirka 60 procent av året på fastigheten i Boxholms kommun. Förhållandet har senare beskrivits så att X.J. pendlade mellan denna fastighet och arbetsplatsen i Mjölby men ibland övernattade i Mjölby under vinterhalvåret då väglaget kunde vara förrädiskt. Det är ostridigt i målet att de båda bostäderna var likvärdiga.
Frågan i målet är om makarna J. i enlighet med sin anmälan skulle folkbokföras på fastigheten i Boxholms kommun fr.o.m. den 1 oktober 1992 eller om de, såsom Riksskatteverket hävdar, alltjämt skulle vara folkbokförda på fastigheten i Mjölby.
I 7 § första stycket FBL föreskrivs att en person skall anses bosatt på den fastighet där han regelmässigt tillbringar sin dygnsvila. I samma stycke behandlas det fallet att någon i enlighet med denna föreskrift kan anses bosatt på fler än en fastighet, dvs. det föreligger en s.k. dubbel bosättning. I ett sådant fall skall personen i fråga anses bosatt på den fastighet där han sammanlever med sin familj (familjeregeln) eller med hänsyn till övriga omständigheter får anses ha sitt egentliga hemvist. I andra stycket av paragrafen klargörs innebörden av uttrycket "regelmässigt".
Utredningen i målet ger vid handen att makarna J., som sammanlevde, tillbringade sin dygnsvila på ett sådant sätt att kravet på regelmässighet var uppfyllt beträffande båda fastigheterna. Detta innebär att makarna gemensamt hade en dubbel bosättning. För bedömningen av sådana fall ger den nyss berörda s.k. familjeregeln inte någon ledning. Avgörande är i stället var det egentliga hemvistet med hänsyn till "övriga omständigheter" kan anses beläget. I den proposition som låg till grund för FBL uttalades beträffande ensamstående och familjer med gemensam dubbel bosättning att utslagsgivande "liksom nu" i första hand borde vara arbetsförhållandena (prop. 1990/91:153 s. 96 och 135).
Beträffande de fall där familjemedlemmar har gemensam dubbel bosättning hänvisade förarbetena således till de regler som gällde när FBL infördes. Dessa innebar, som framhölls i propositionen, att stor vikt fästes vid arbetsförhållandena. Praxis gav dock utrymme för att väga in också andra anknytningsmoment, såsom bostädernas beskaffenhet, vistelsetidens längd och den enskildes önskemål. Bedömningen gjordes i princip på en individuell basis, vilket inte sällan kunde resultera i att t.ex. två sammanlevande makar på grund av sina skilda anknytningsmoment kom att folkbokföras på olika fastigheter.
Efter införandet av FBL bör ett sådant resultat bli mindre vanligt. I förarbetena underströks att det var angeläget att en familj i största möjliga utsträckning hålls samman i folkbokföringen (a. prop. s. 95; jfr SOU 1990:50 s. 65 och s. 78-80). Önskemålet kom visserligen till direkt uttryck i lagtexten endast genom den i 7 § första stycket intagna familjeregeln. Samma synpunkt bör dock beaktas när det gäller att fastställa var två sammanlevande makar med gemensam dubbel bosättning skall anses ha sitt egentliga hemvist. Om således en av makarna, t.ex. på grund av arbetsplatsens belägenhet, har en starkare anknytning till den ena av två aktuella bostadsfastigheter, bör önskemålet att hålla samman makarna vid folkbokföringen motivera att denna anknytning tillmäts en väsentlig betydelse vid bestämmandet av den andra makens egentliga hemvist.
Beträffande makarna J. kan konstateras att X.J. på grund av sin anställning i Mjölby hade anknytning till makarnas där belägna fastighet. Betydelsen av detta anknytningsmoment försvagas dock av att avståndet mellan Mjölby och fastigheten i Boxholms kommun - drygt 3 mil - inte var större än att hon kunde resa dagligen mellan arbetsplatsen och denna fastighet och tydligen under större delen av året också gjorde detta (jfr RÅ 1983 1:11). För E.J. får antas ha gällt att han, sedan han gått i pension, hade en väsentligt starkare anknytning till fastigheten i Boxholms kommun än till fastigheten i Mjölby. Vid en sammantagen bedömning finner Regeringsrätten i likhet med underinstanserna att makarna J. fr.o.m. den 1 oktober 1992 får anses ha haft sitt egentliga hemvist på fastigheten i Boxholms kommun. RSV:s talan skall därför inte bifallas.
Regeringsrättens avgörande. Regeringsrätten fastställer kammarrättens domslut.
Skattemyndigheten, Lokala skattekontoret i Ängelholm, avslog en anmälan av B.H.H. om folkbokföring under adress Bogsprötsgränd 14 A i Bradford. Som skäl för beslutet angavs att B.H.H. ansågs ha dubbel bosättning och enligt 7 § folkbokföringslagen (1991:481), FBL, skulle vara folkbokförd tillsammans med familjen.
B.H.H. överklagade och yrkade att hennes flyttningsanmälan till Bradford skulle godtagas. Hon anförde bl.a. följande. Familjen bestod av henne själv och maken som drev advokatrörelse i Göteborg. Hon förvärvade bostadsrätten i Torekov under maj månad 1992. De hade därmed två bostäder och kompletta hem, ett i Göteborg och ett i Torekov. De vistades lika mycket i vardera bostaden, under sommarhalvåret något mer i Bradford och under vinterhalvåret något mer i Göteborg. Under innevarande år kom de att vistas något mer i Bradford än i Göteborg. Anledningen härtill var att maken inskränkt sin advokatrörelse till hälften. Deras avsikt var att i framtiden ha bostad enbart i Torekov. Den omständigheten att maken fortfarande bedrev viss rörelse i Göteborg kunde inte medföra något skäl för att hon skulle vara folkbokförd i Göteborg. Under makens vistelse på fastigheten i Torekov under vardagarna var advokatfirmans telefoner kopplade dit. Motsvarande koppling till bostaden i Göteborg förekom däremot inte. Om någon bostadsanknytning förelåg så var den därför till Bradford. Eftersom innehavet av bostadsrätten i Bradford var förenad med skyldigheten att vara skriven där förelåg även skäl för den begärda folkbokföringen.
Länsrätten i Kristianstads län (1993-04-22, ordförande Klein) yttrade: Enligt 7 § FBL anses en person vara bosatt på den fastighet där han regelmässigt tillbringar eller, när byte av bostad har skett, kan antas komma att regelmässigt tillbringa sin dygnsvila. Den som därigenom kan anses vara bosatt på fler än en fastighet anses vara bosatt på den fastighet där han sammanlever med sin familj eller med hänsyn till övriga omständigheter får anses ha sitt egentliga hemvist. Av förarbetena till folkbokföringslagen (prop. 1990/91:153 s. 96) framgår att när det gäller familjer som gemensamt har en dubbel bosättning bör utslagsgivande för bedömningen i första hand vara arbetsförhållandena. - Makarna H. H. vistas ungefär halva året i sin bostad i Göteborg och det andra halvåret i bostaden i Torekov. De har således dubbel bosättning. B.H.H:s make driver advokatrörelse i Göteborg och är folkbokförd på bostadsfastigheten där. Makarna H. H. bör vara folkbokförda på samma fastighet. Med hänsyn härtill och eftersom maken på grund av sitt arbete är knuten till bostaden i Göteborg bör även B.H.H. vara folkbokförd där. Den omständigheten att B.H.H:s innehav av bostadsrätten i Bradford är förenat med skyldighet att vara folkbokförd där föranleder inte annan bedömning. - Länsrätten avslår överklagandet.
B.H.H. överklagande och yrkade att hon i enlighet med flyttningsanmälningen skulle folkbokföras i Torekov, Båstads kommun.
Kammarrätten i Göteborg (1995-03-01, Gutierrez, Kelley, referent, Preijde) yttrade: Vid tiden för flyttningsanmälningen, den 20 januari 1993, hade B.H.H. tillsammans med sin make en bostad på Prästgårdsängen 23 i Göteborgs kommun och en på Bogsprötsgränd 14 A i Torekov, Båstads kommun. Makarna avsåg att tillbringa en större del av året i Torekov än i Göteborg, vilket de också enligt egen uppgift kom att göra. B.H.H. var vid anmälningstillfället ålderspensionerad sedan juli 1991, medan maken bedrev advokatrörelse på halvtid med kontor i Göteborg men med viss verksamhet förlagd även till Bradford. - B.H.H. kan anses bosatt såväl på fastigheten i Göteborgs kommun som på fastigheten i Båstads kommun. På vilkendera fastigheten hon då skall vara folkbokförd är att bedöma efter bestämmelsen i 7 § första stycket andra meningen FBL. Enligt denna regel skall den som har s.k. dubbel bosättning anses vara bosatt på den fastighet där han sammanlever med sin familj eller med hänsyn till övriga omständigheter får anses ha sitt egentliga hemvist. - Den nyss återgivna bestämmelsen tar i första hand sikte på det fallet att den person, vars folkbokföring det gäller, är gift eller annars har bildat familj och anses bosatt såväl på en ort, där även de övriga familjemedlemmarna är bosatta, som ock, oftast ensam i familjen, på en annan ort. För detta fall innebär ifrågavarande lagregel att den förenämnde personen har sitt egentliga hemvist på den av bosättningsorterna där han sammanlever med sin familj. Den situation som nu har behandlats föreligger emellertid inte i B.H.H:s fall. Enligt vad handlingarna i målet utvisar vistas nämligen hennes make i vardera bostaden samtidigt med henne själv och makarna har sålunda gemensamt dubbel bosättning på ifrågavarande orter. För ett fall som detta gäller enligt den aktuella lagregeln att det egentliga hemvistet för den make, vars folkbokföring är i fråga, skall fastställas med hänsyn till "övriga omständigheter". Enligt förarbetena till bestämmelsen (prop. 1990/91:153 s. 94-96 och 135 samt SOU 1990:50 s. 115) är dessa omständigheter - liksom tidigare - första hand "arbetsförhållandena" eller som det också uttrycks "arbetsplatsens belägenhet" samt bostädernas beskaffenhet. - Den hänvisning till tidigare rättsläge som sålunda görs avser bestämmelsen i 12 § första stycket andra meningen i den förut gällande folkbokföringslagen (1967:198) att vid dubbel bosättning det egentliga hemvistet skulle bestämmas med hänsyn till "tjänst eller verksamhet och övriga omständigheter". Då uppkommer härnäst den frågan hur den nyssnämnda regleringen skall tillämpas i ett fall som det förevarande, där den make, vars folkbokföring målet gäller, inte har arbete eller annan förvärvsverksamhet på någon av bosättningsorterna, medan den andre maken är yrkesverksam på båda orterna, dock med starkare formell anknytning till den ena. - Det som enligt den nu behandlade regleringen i första hand avgör det egentliga hemvistet - "arbetsförhållandena" resp. "arbetsplatsens belägenhet" - hänför sig efter sitt språkliga och innehållsmässiga sammanhang endast till den make som direkt berörs av folkbokföringsärendet. B.H.H:s egentliga hemvist kan alltså inte utan vidare bestämmas utifrån några egna eller några makens arbetsförhållanden. - Enligt de ovannämnda förarbetena och rättspraxis i anslutning till den äldre lagstiftningen ingår även bostädernas beskaffenhet bland de "övriga omständigheter" som kan bestämma det egentliga hemvistet, när varken familjeanknytning eller arbetsförhållanden är utslagsgivande. De två bostäder som makarna Dixon disponerar är uppenbarligen båda inrättade som åretruntbostäder och synes i fråga om standarden även i övrigt kunna betraktas som väsentligen likvärdiga. Ej heller bostädernas beskaffenhet knyter alltså B.H.H. starkare till den ena än till den andra bostaden. - När i enlighet med det föregående varken familjeanknytning, arbetsförhållanden eller bostädernas beskaffenhet är utslagsgivande vid bedömningen av det egentliga hemvistet, bör enligt doktrin och rättspraxis - även i fall av makes tjänst och bosättning på annan ort - avgörande inverkan tilläggas längre tids vistelse på den ena än på den andra bosättningsfastigheten, varvid även den enskildes vilja om var han önskar vara folkbokförd kan tillmätas betydelse (Sparks, Folkbokföring och folkbokföringsprocess 1990 s. 53, 54 och 66-69 samt RÅ 82 1:73, RÅ 83 1:11 och RÅ 85 1:62). Som inledningsvis antecknats vistas B.H.H. enligt egen ej bestridd uppgift övervägande delen av året i Bradford, där hon också önskar bli folkbokförd. Till följd härav skall hon anses ha sitt egentliga hemvist på fastigheten i Torekov, Båstads kommun. - Med ändring av länsrättens dom beslutar kammarrätten att B.H.H. fr.o.m. den 20 januari 1993 skall vara folkbokförd på den fastighet vid Bogsprötsgränd 14 A i Torekov, Båstads kommun, dit hon enligt anmälan har flyttat den 1 januari 1993.
RSV överklagade och yrkade att Regeringsrätten skulle undanröja kammarrättens dom och avslå B.H.H:s flyttningsanmälan till adressen Bogsprötsgränd 14 A i Torekov, Båstads kommun.
Prövningstillstånd meddelades.
Regeringsrätten (1996-06-04, Gibson, Smith, Brown, Holstad) yttrade: Skälen för Regeringsrättens avgörande. Av handlingarna i målet framgår bl.a. följande. B.H.H. anmälde den 20 januari 1993 flyttning från Göteborg till Torekov i Båstads kommun. Hon var då ålderspensionerad sedan i juli 1991. Hon sammanlevde med sin make som bedrev advokatrörelse med kontor i Göteborg men med viss verksamhet förlagd även till Bradford. Makarna hade vid tidpunkten för anmälan två kompletta hem, ett i Göteborg och ett i Torekov. Makarna vistades lika mycket i vardera bostaden men under år 1993 skulle de komma att vistas något mer i Bradford. Anledning var att maken hade inskränkt sin advokatrörelse till hälften. Makarnas avsikt var att i framtiden ha bostad enbart i Torekov. B.H.H. hade förvärvat bostaden i Torekov med bostadsrätt. Innehavet av bostadsrätten var förenat med skyldighet att vara skriven i Båstads kommun. B.H.H:s make var folkbokförd i Göteborg och någon ändring i det avseendet har inte aktualiserats.
Frågan i målet är om B.H.H. i enlighet med sin anmälan skulle folkbokföras på fastigheten i Båstads kommun den 20 januari 1993 eller om hon, som Riksskatteverket hävdar, alltjämt skulle vara folkbokförd i Göteborg.
I 7 § första stycket FBL föreskrivs att en person skall anses bosatt på den fastighet där han regelmässigt tillbringar sin dygnsvila. I samma stycke behandlas det fallet att någon i enlighet med denna föreskrift kan anses bosatt på fler än en fastighet, dvs. det föreligger s.k. dubbel bosättning. I ett sådant fall skall personen i fråga anses bosatt på den fastighet där han sammanlever med sin familj (familjeregeln) eller med hänsyn till övriga omständigheter får anses ha sitt egentliga hemvist. I andra stycket av paragrafen klargörs innebörden av uttrycket "regelmässigt".
Utredningen i målet ger vid handen att B.H.H. och hennes make, som sammanlevde, tillbringade sin dygnsvila på ett sådant sätt att kravet på regelmässighet var uppfyllt beträffande båda fastigheterna. Detta innebär att makarna gemensamt hade en dubbel bosättning. För bedömningen av sådana fall ger den nyss berörda s.k. familjeregeln inte någon ledning. Avgörande är i stället var det egentliga hemvistet med hänsyn till "övriga omständigheter" kan anses beläget. I den proposition som låg till grund för FBL uttalades beträffande ensamstående och familjer med gemensam dubbel bosättning att utslagsgivande "liksom nu" i första hand borde vara arbetsförhållandena (prop. 1990/91:153 s. 96 och 135).
Beträffande de --- (= femte och sjätte styckena i Regeringsrättens dom i I) --- egentliga hemvist.
I förevarande fall har B.H.H. obestritt uppgivit att hon och hennes make skulle komma att vistas något mer på fastigheten i Torekov än på den som är belägen i Göteborg. Detta talar i viss mån för att hennes anknytning till fastigheten i Bradford var något starkare än till den andra fastigheten. Emellertid måste hennes make på grund av sitt arbete i Göteborg anses ha haft en betydligt starkare anknytning till fastigheten i Göteborg än till den i Bradford. Mot denna bakgrund finner Regeringsrätten att B.H.H. får anses ha haft sitt egentliga hemvist på fastigheten i Göteborg. RSV:s talan skall därför bifallas.
Regeringsrättens avgörande. Regeringsrätten ändrar kammarrättens dom och fastställer länsrättens domslut.