Prövningen av om en återvinningstalan har väckts för sent enligt den subsidiära sexmånadersfristen i 4 kap. 20 § konkurslagen har ansetts vara en fråga om rättegångshinder. Därutöver fråga om konkursboet har brustit i aktivitet och om boet, med normal aktivitet, skulle haft kännedom om de återvinningsgrundande omständigheterna vid en tidpunkt som medför att återvinningstalan har väckts för sent.
DSV Road AB yrkade bl.a. att tingsrätten skulle avvisa Saab Automobile AB konkursbos talan. Konkursboet motsatte sig DSV Roads avvisningsyrkande.
Tingsrätten (lagmannen Prince, chefsrådmannen Guzman och rådmannen Kim) anförde i beslut den 27 mars 2015 följande.
Saab Automobile AB (”Saab”) försattes i konkurs vid Vänersborgs tingsrätt den 19 december 2011. Till konkursförvaltare utsågs advokaterna A-M.P. vid advokatfirman Wistrand och H.B. vid advokatfirman Delphi. Under senhösten 2012 konstaterades att det förelåg jäv för konkursförvaltarna att föra eventuell återvinningstalan mot något av bolagen DSV Air & Sea AB och DSV Road AB (”DSV-bolagen”). Advokaten K.H. blev därför den 17 december 2012 förordnad att som medförvaltare handha bland annat frågan om återvinning mot DSV-bolagen. Samma dag som K.H. fick förordnandet väckte Saabs konkursbo (”Konkursboet”) återvinningstalan mot DSV Air & Sea AB (”DSV Air & Sea”) vid Malmö tingsrätt avseende samma betalningar som nu är aktuella i målet. Efter att det uppdagats att betalningarna i själva verket gått till DSV Road AB (”DSV Road”) återkallades käromålet vid Malmö tingsrätt. Den 5 juni 2013 väcktes denna talan mot DSV Road.
Konkursboet har i målet yrkat att tingsrätten förpliktar DSV Road att till Konkursboet utge ett kapitalbelopp om 28 441 324 kr jämte viss ränta. Som grund härför har anförts i huvudsak att DSV Road är återbetalningsskyldigt enligt 4 kap. 5 § konkurslagen (1987:672, fortsättningsvis KonkL) för ett antal betalningar av fakturor som Saab gjort till DSV Road mellan den 8 april 2011 och den 14 juni 2011 uppgående till det yrkade beloppet. DSV Road har motsatt sig Konkursboets talan och som grund härför anfört i huvudsak dels att talan har väckts för sent enligt 4 kap. 20 § KonkL, dels att inget av rekvisiten för återvinning enligt 4 kap. 5 § KonkL är uppfyllt.
Parterna är överens om att Konkursboets återvinningstalan mot DSV Road inte har väckts inom den ettårsfrist som gäller för en återvinningstalans väckande enligt 4 kap. 20 § första stycket första meningen KonkL. Frågan är dock om talan har väckts i tid med stöd av andra meningen samma bestämmelse, av vilken framgår att talan får väckas inom sex månader från det att anledning till talan blev känd för konkursboet. Eftersom talan mot DSV Road väcktes den 5 juni 2013 är den relevanta tidpunkten för den fristen således den 4 december 2012.
De fakturor som ligger till grund för konkursboets återvinningstalan fanns i Saabs lokaler före den 4 december 2012. Konkursboet hade emellertid inte före den 4 december 2012 granskat de fysiska fakturorna. På dessa fakturor fanns ett momsnummer antecknat. Momsnumret tillhörde DSV Road.
Vidare hade Konkursboet tillgång till bankallegat från Saabs bankkonto före den 4 december 2012. Av dessa framgick att i målet aktuella betalningar har skett till bank- och plusgirokonton tillhörande DSV Road. Vissa betalningsallegat innehöll firman Nordisk Transport Sverige AB. Samma firma redovisades i ett för Saab internt redovisningsregister (SAP-registret), i vilket DSV Air & Seas organisationsnummer var kopplat till Nordisk Transport Sverige AB. Konkursboet har vitsordat att det före den 4 december 2012 kände till att Saab gjort noteringar på utskrivna betalningsallegat för de i målet aktuella betalningar och där angett ”DSV Road” och ”Nordisk Transport”.
Konkursboet kände före den 4 december 2012 till att DSV Roads historiska firmanamn började på Nordisk Tranport. Likaså kände konkursboet före den 4 december 2012 till att DSV Air & Sea aldrig haft firman Nordisk Transport Sverige AB. DSV Road angavs med sitt tidigare namn som betalningsmottagare i SAP:s vendorlistor.
DSV Road och DSV Air & Sea hade samma kunskap vid samma tidpunkter. Följaktligen har DSV Road, samtidigt som DSV Air & Sea, haft uppfattningen att Konkursboets krav mot DSV Air & Sea saknat grund av de skäl som DSV Air & Sea meddelat konkursboet i brev daterat den 5 december 2012 och under processen mot DSV Air & Sea i Malmö tingsrätt. Både DSV Air & Sea och DSV Road var i vart fall en kort tid efter stämningen mot DSV Air & Sea säkra på att de transaktioner som Konkursboet påstod hade skett mellan Saab och DSV Air & Sea hade skett mellan Saab och DSV Road.
Konkursboet har haft kännedom om de påstådda omständigheterna som åberopas till grund för återvinningstalan under minst sex månader innan talan väcktes. I vart fall skulle sådan kännedom förelegat om konkursförvaltningen handlat med den aktivitet som krävs. Talan har därmed väckts för sent och ska avvisas.
Konkursboet har varken haft eller borde ha haft kännedom om att DSV Road varit rätt återvinningssvarande beträffande betalningarna före den 31 maj 2013. Med hänsyn till den omfattande utredning som genomförts i Saabs konkurs har Konkursboet utrett frågan om återvinning aktsamt och med normal aktivitet. Det faktum att DSV Road vilselett Konkursboet genom att underlåta att informera Konkursboet om det faktiska partsförhållandet ska inte ligga Konkursboet till last. DSV Road har i vart fall inte visat att Konkursboet har haft kännedom om att DSV Road varit rätt återvinningssvarande före den 4 december 2012. Talan har därför väckts inom sexmånadersfristen.
I ett följande avsnitt redovisade tingsrätten utförligt hur parterna hade utvecklat sin talan, vilket utelämnas här.
DSV Road har gjort gällande att Konkursboets talan om återvinning ska avvisas eftersom den inte är väckt inom den tidsfrist som anges i 4 kap. 20 § KonkL. Som grund har bolaget anfört att Konkursboet hade kännedom om de återvinningsgrundande omständigheterna i mer än sex månader från dagen för talans väckande. Konkursboet har å sin sida invänt att talan är väckt i rätt tid eftersom det fick kännedom om de återvinningsgrundande omständigheterna tidigast den 31 maj 2013 och att konkursförvaltningen har agerat med den aktivitet som förhållandena krävt.
Talan om återvinning får enligt 4 kap. 20 § första stycket första meningen väckas inom ett år från konkursbeslutet. Av 4 kap. 20 § första stycket andra meningen KonkL framgår att talan om återvinning också får väckas inom sex månader från det att anledning därtill blev känd för konkursboet. Avgörande för att sexmånadersfristen ska börja löpa är att anledningen till återvinningstalan blivit känd för konkursboet. Därvid förutsätts att konkursförvaltaren inte förhållit sig passiv utan agerat med ”normal aktivitet”. I förarbetena nämns som exempel att konkursförvaltaren ”inte kan slå sig till ro, om han misstänker att möjlighet till återvinning kan finnas men inte är säker på sin sak, utan måste söka utreda saken närmare” (se prop. 1975:6 s. 258). Av rättspraxis framgår vidare att det, för att anledning att väcka talan ska anses vara känd för konkursboet, förutsätts att konkursboet har tillgång till sådana uppgifter som gör det möjligt att utforma en stämningsansökan (NJA 1989 s. 383). Det krävs således att konkursboet dels känner till de grundläggande omständigheterna kring transaktionen, dels vem som är rätt återvinningssvarande.
Huvudregeln är således att sexmånadersfristen börjar löpa från det att konkursboet fick kännedom om dels grundläggande fakta kring den återvinningsgrundande transaktionen, dels vem som är rätt återvinningssvarande. Det förutsätts dock att konkursförvaltningen handlat med ”normal aktivitet”. Detta innebär att för det fall konkursförvaltaren inte kan anses ha handlat med normal aktivitet börjar sexmånadersfristen löpa från den tidpunkt då konkursförvaltaren kan anses ha brustit i den aktivitetsplikt som enligt KonkL åligger honom eller henne. (se bl.a. Mccarthy och Jackson, Konkurs och annan insolvensrätt, 11 u., Norstedts juridik, 2013, s. 163 vari anges att fristen torde kunna börja löpa tidigare)
Tillämpat på de i målet aktuella omständigheterna innebär det sagda att tingsrätten ska pröva dels om Konkursboet har haft kännedom om de relevanta omständigheterna i mer än sex månader före talans väckande, dels, för det fall tingsrätten kommer fram till att sådan kännedom inte förelegat, om konkursförvaltningen har handlat med den aktivitet som krävs.
Utgångspunkten är att det är DSV Road som ska visa att Konkursboet har haft kännedom om de återvinningsgrundande omständigheterna i mer än sex månader från talans väckande. Bestämmelsens tillämpning förutsätter dock att konkursförvaltningen agerat tillräckligt aktivt. Eftersom Konkursboet gör gällande att bestämmelsen ska tillämpas bör Konkursboet bära bevisbördan för att konkursförvaltningen agerat med erforderlig aktivitet.
DSV Road har anfört att Konkursboet kände till de återvinningsgrundande omständigheterna i mer än sex månader före talans väckande eftersom Konkursboet hade tillgång till de handlingar som talan nu grundas på. Konkursboet har bestritt att de tidigare än den 31 maj 2012 hade kännedom om vem som var rätt återvinningssvarande.
Konkursboets talan innebär att betalningar om cirka 28,4 miljoner kr i 113 angivna fakturor yrkas åter. Dessa fakturor har fysiskt funnits i Saabs lokaler per det relevanta datumet, den 4 december 2012. Av fakturorna framgår vem som är rätt återvinningssvarande. DSV Road menar att det är tillräckligt att Konkursboet har haft tillgång till fakturorna och de uppgifter som framgår av dessa, för att Konkursboet ska anses ha kännedom om relevanta omständigheter. Konkursboet har invänt att de inte har haft faktisk tillgång till fakturorna, eftersom de inte vetat var dessa funnits. Av utredningen i målet har framkommit att Konkursboet inte granskat de fysiska fakturorna före det relevanta datumet. Därför har Konkursboet inte haft faktisk kännedom om fakturornas innehåll och således de relevanta omständigheterna. Frågan är dock om det, som DSV Road gör gällande, är tillräckligt att Konkursboet har haft tillgång till de relevanta omständigheterna för att kännedom ska anses föreligga. Härvid har DSV Road hänvisat till bl.a. Woodard, vari hänvisas till ett uttalande av HD i NJA 1989 s. 383. Av NJA 1989 s. 383 framgår att det för att kännedom ska anses föreligga får förutsättas att Konkursboet har tillgång till sådana uppgifter att det är möjligt att utforma en stämningsansökan. Det sagda kan inte tolkas på så sätt att det skulle vara tillräckligt att Konkursboet har tillgång till de rätts- och bevisfakta som krävs för att talan ska kunna väckas. Ferrell kommentar föranleder inte någon annan slutsats. Enbart det faktum att fakturorna fysiskt har varit inom Konkursboets räckhåll medför inte att Konkursboet faktiskt har haft kännedom om de återvinningsgrundande omständigheterna.
En första fråga är i vilket avseende konkursförvaltningen ska ha agerat med ”normal aktivitet” för att konkursförvaltaren ska ha rätt att åberopa den förlängda tidsfristen för väckande av talan i 4 kap. 20 § första stycket andra meningen konkurslagen. Både den av Konkursboet åberopade skriftliga bevisningen och vad de hörda vittnena berättat ger vid handen att konkursförvaltningen i stort har bedrivits effektivt och skyndsamt. Konkursförvaltaren H.B. har berättat om den stora omfattningen av Saabs konkurs, om hur konkursförvaltningen var väl organiserad och att ett mycket stort arbete lades ned på utredningen. Konkursförvaltningen kan inte på något övergripande plan lastas för passivitet.
Mot bakgrund av konkursens mycket stora omfattning var det enligt H.B. nödvändigt att rationalisera arbetet vad gällde att utreda förekomsten av återvinningsbara transaktioner. Därför eftersöktes och granskades transaktioner som skett inom en viss tidsrymd och av viss storlek. Eftersom bokföringsmaterialet var så omfattande fann konkursförvaltningen, efter samråd med såväl revisorer som Saabs anställda, att uppgifterna i det interna bokföringssystemet SAP i stort var tillräckligt tillförlitliga och att det inte var rimligt att leta fram de fysiska fakturorna. Det sagda styrks också av vittnesmålen med J.H.och P.H. Det saknas anledning att invända mot att konkursförvaltaren valt att använda sig av uppgifter i det interna bokföringssystemet för att söka efter återvinningsbara tillgångar och det finns heller inte grund för annan bedömning än att konkursförvaltningen i stort har bedrivits med normal aktivitet.
Enligt tingsrättens uppfattning har det emellertid för tillämpningen av 4 kap. 20 § första stycket andra meningen KonkL inte någon avgörande betydelse huruvida konkursförvaltningen i allmänhet har bedrivits med tillräcklig aktivitet. Mot bakgrund av vad som anförts i förarbetena måste aktivitetsplikten ta sikte på utredningen av de för väckande av en återvinningstalan relevanta omständigheterna. Frågan är således inte om konkursförvaltningen i största allmänhet har agerat aktsamt och aktivt, utan om konkursförvaltningen i förhållande till utredningen av de aktuella återvinningsgrundande omständigheterna agerat med normal aktivitet.
Utredningen visar att konkursförvaltningens arbete vad avser frågor om återvinning organiserats på i huvudsak följande sätt. Konkursförvaltarna anlitade revisions- och konsultföretaget Sims för att gå igenom konkursbolagets bokföring i syfte att hitta transaktioner som skulle kunna misstänkas vara möjliga att återvinna. Inledningsvis fick Sims i uppdrag att hitta leverantörer till vilka utbetalningar på mer än en miljon kr skett under år 2011 men senare höjdes beloppet till fem miljoner eftersom materialet annars blev för stort. Av P.H:s vittnesmål framgår att Kramer arbete huvudsakligen var inriktat på bokföringsmässiga aspekter. Det ingick däremot inte i Kramer arbete att identifiera betalningsmottagare eller att matcha organisationsnummer med firmanamn. Sedan Sims identifierat ett åttiotal leverantörer som motsvarade de kriterier konkursförvaltarna fastställt började en ”återvinningsgrupp” under ledning av advokaten R.K. utreda de närmre förutsättningarna för återvinning av utbetalningarna.
Gruppen bildades i början av november 2012 och bestod av sex jurister anställda hos advokatfirmorna Delphi och Soto under ledning av advokaten R.K. Leverantörerna på den lista som tagits fram av Sims delades upp mellan de medverkande juristerna, vilka samrådde med varandra under arbetets gång för att bedömningen skulle ske på ett likartat, rättvist och effektivt sätt. Advokaten T.H., som är anställd vid advokatfirman Delphi, utredde de i målet aktuella transaktionerna som medlem i ”återvinningsgruppen”.
T.H. har bland annat berättat följande. Han tilldelades en handfull tänkbara fall av återvinning att utreda, däribland ett rubricerat ”Nordisk Transport”. Han insåg dock snart att Nordisk Transport inte var korrekt namn på det bolag till vilka utbetalningarna skett. I vissa andra fall framgick partsställningen av fakturor som han hade tillgång till. Det var emellertid inte möjligt att få fram fysiska fakturor i detta fall. Han hade vid möten med gruppen fått veta att det var ”för mycket” eller ”för svårt” att inhämta de fysiska selfbillingfakturorna, av vilka rätt betalningsmottagare skulle ha framgått. Uppgiften kom från R.K. eller H.K. Han hade inte anledning att ifrågasätta detta. Frågan hur han skulle säkersälla vilket bolag som var rätt part blev ”hängande” och han gjorde en preliminär version av utredningen. Enligt denna kom han fram till att DSV Road var rätt part, dock utan att vara helt säker på detta. Vid möten med återvinningsgruppen och ytterst av R.K. fick han emellertid beskedet att de leverantörslistor han fått och som hämtats från SAABs interna bokföringssystem var tillförlitliga och att han skulle utgå från dem. Av dessa framgick att det var ett bolag med samma organisationsnummer som DSV Air & Sea som var rätt part; något som senare visade sig vara felaktigt. Han fick också vid möten med återvinningsgruppen beskedet att uppgifter om till vilket bolag de bankkontonummer som återfanns på betalningsallegaten hörde omfattades av banksekretess och att det därför inte genom dessa gick att fastställa vem som var rätt part. Han bibringades denna uppfattning av R.K. T.H. har också vittnat att han personligen tycker att det hade ”varit intressant att se” till de underliggande avtalen. Detta diskuterades och T.H. tror att han frågade efter dem men minns inte om de ansågs irrelevanta eller om de inte fanns, men han hade i alla fall inte tillgång till dem. Namnet DSV Air & Sea förekom inte i några av de dokument han granskade. Han kontaktade varken DSV Road eller DSV Air & Sea per telefon; detta hade man inte tid med. Han har ingen uppfattning om huruvida det varit naturligt att kontakta något av bolagen per telefon; det var R.K:s sak att ta ställning till sådant. Nu fick han ju beskedet att vendorlistorna var tillförlitliga. Sedan upprättade han kravbrevet den 26 november 2012 till DSV Air & Sea och detta undertecknades även av R.K. Att detta utformades på ett lite speciellt sätt, såtillvida att man redovisade ”hur man hade tänkt” och bifogade ”vendor balance display” var troligen på grund av att han personligen hade lite funderingar kring om det stämde att DSV Air & Sea var rätt part. Han hade ju personligen från början kommit fram till att DSV Road var rätt part. När han sedan fick ett svar som endast innehöll ett bestridande och ingen partsinvändning antog han att DSV Air & Sea var rätt part.
Av T.H:s vittnesmål framgår att han själv kände en inte obetydlig osäkerhet beträffande vem som var rätt återvinningssvarande; DSV Road eller DSV Air & Sea. Han har uppgett att han inledningsvis personligen dragit slutsatsen att DSV Road var rätt part och att han eftersökte information för att få detta bekräftat utan att lyckas. Det är genom hans vittnesmål också klarlagt att advokaten R.K., vilken på konkursförvaltarnas uppdrag ledde arbetet med att utreda eventuella möjligheter till återvinning, var informerad om osäkerheten beträffande vem som var rätt part. Den tveksamhet T.H. kände i fråga om huruvida DSV Road eller DSV Air & Sea var rätt part måste därför omfatta hela konkursförvaltningen.
Det är ostridigt att de vendorlistor som användes för att identifiera leverantörsbolagen i detta fall var missvisande. Mot bakgrund av den tveksamhet i fråga om vem som var rätt part som T.H. gett uttryck för, framstår det som anmärkningsvärt att Konkursboet inte vidtog ytterligare åtgärder för att bringa klarhet i denna fråga. Konkursboet hade, enligt vad som framgått i målet, cirka 250 heltidsanställda jurister som arbetade med förvaltningen och därtill ett trettiotal anställda från konkursbolaget och i form av konsulter. Det har enligt Konkursboet inte rått någon direkt resursbrist även om arbetet med förvaltningen varit mycket omfattande och bedrivits under tidspress. En närmare analys av bolagsverkets register skulle relativt snabbt ha kunnat leda till slutsatsen att DSV Air & Sea aldrig haft firmanamnet Nordisk Transport Sverige AB; det namn som förekommer på flera av de bankallegat Konkursboet hade tillgång till och som är DSV Roads tidigare firmanamn. Även om återvinningsgruppen arbetade under betydande tidspress framstår det också som anmärkningsvärt att man inte per e-post eller telefon kontaktade något av bolagen för att härigenom söka få ett snabbt klarläggande av fordringsförhållandena redan innan kravet på återvinning framställdes.
Sedan väl ett antal återvinningsbara transaktioner sorterats ut kan kravet på aktivitet och aktsamhet enligt tingsrättens uppfattning inte ta sikte på konkursen i sin helhet utan bör bedömas utifrån de transaktioner som är aktuella. Det är således för den frågan då utan betydelse att konkursen i sig är mycket omfattande. Tingsrätten anser att konkursförvaltningen, då man framställde ett återvinningskrav på drygt 28,4 miljoner kronor, mot bakgrund av de misstankar man hade att DSV Air & Sea inte var rätt återvinningssvarande, borde ha varit mer aktiv. Med hänsyn till de konkreta misstankarna borde boet närmare ha utrett frågan om vem som var rätt återvinningssvarande innan talan väcktes mot DSV Air & Sea i stället för att förlita sig på en uppgift i Saabs interna redovisningssystem. Konkursförvaltningen har i detta hänseende inte agerat med den aktivitet som kan krävas. Om Konkursboet agerat med normal aktivitet och tillräcklig aktsamhet skulle man enligt tingsrättens uppfattning ha känt till de relevanta omständigheterna senast den 4 december 2012.
Har DSV Road haft någon skyldighet att upplysa Konkursboet om att man var rätt part eller att DSV Air & Sea var fel part att rikta återvinningstalan mot?
Parterna är överens om att DSV Road har haft vetskap om att återvinningstalan först väckts mot fel part. Konkursboet har gjort gällande att DSV Road har vilselett Konkursboet genom att underlåta att informera Konkursboet om det faktiska partsförhållandet och - som Konkursboets talan får förstås - att dess misstag i detta hänseende därför inte ska läggas Konkursboet till last. Konkursboet har gjort gällande att det av förarbetena framgår att det finns en lojalitetsplikt för konkursborgenärerna i förhållande till Konkursboet i detta hänseende. I specialmotiveringen till 40 b § i dåvarande konkurslag (1921:225), som väsentligen motsvarar 4 kap. 20 § i nuvarande konkurslag, (prop. 1975:6 s 258) uttalas med departementschefens instämmande bland annat följande.
”Beredningen påpekar att det enligt förslaget är tidpunkten, då anledning att väcka talan blivit känd för konkursboet som skall utgöra utgångspunkt för den särskilda tremånadersfristen. Om konkursförvaltaren haft anledning att väcka sådan talan, bör tiden anses löpa även mot enskild borgenär. Det måste dock enligt beredningen förutsättas normal aktivitet hos förvaltaren. Han kan sålunda t.ex. inte slå sig till ro, om han misstänker att möjlighet till återvinning kan finnas men inte är säker på sin sak, utan måste söka utreda saken närmare. Om enskild borgenär som känner till fakta underlåter att informera konkursförvaltaren, kan det inte läggas konkursboet till last. Förvaltaren har alltså sin talerätt kvar, om bristande aktivitet inte föreligger på hans sida enligt vad som sagts nyss.”
Det citerade förarbetsuttalandet kan enligt tingsrättens mening inte förstås så att lagstiftaren avsett att ålägga borgenären någon aktiv upplysningsplikt beträffande förhållanden som kan vara av intresse för boet då det gäller frågan om mot vilken part en återvinningstalan bör riktas. För det fall Konkursboet väljer att rikta en återvinningstalan mot någon annan kan det rimligen inte åvila en konkursborgenär att upplysa Konkursboet att talan i stället bör riktas mot borgenären själv och inte heller att upplysa konkursförvaltaren om att man anser att talan väckts mot fel part.
Konkursboet har hävdat att det svar man erhöll på sitt kravbrev från DSV Air & Sea var vilseledande genom att detta bolag svarade:
”Som ombud för DSV Air & Sea AB (DSV) får jag framföra följande med anledning av ert brev den 26 november 2012.
Konkursboets påståenden om DSVs skuld och betalningar bestrids. DSV bestrider vidare att någon transaktion skulle vara återvinningsbar enligt konkurslagen. DSV har inte otillbörligt gynnats i något avseende. Övriga villkor för återvinning enligt 4 kap 5 § konkurslagen är inte heller uppfyllda.
Det faktum att DSV Road och DSV Air & Sea företräddes av samma ombud kan självfallet inte innebära att ombudet varit skyldigt att upplysa Konkursboet om vilken inställning DSV Road hade till det krav man framställde mot DSV Air & Sea. Inte heller kan den omständigheten att DSV Road och DSV Air & Sea möjligen ingår i samma koncern medföra att DSV Road har något ansvar för hur DSV Air & Sea agerar i förhållande till ett återvinningskrav. Att svaret från DSV Air & Sea inte klargör för Konkursboet att man inte anser sig vara rätt part utan endast bestrider detta är enligt tingsrättens uppfattning - om det alls kan anses som ett vilseledande - inte något som kan vara av betydelse för bedömningen av vid vilken tidpunkt Konkursboet, om man visat normal aktivitet vid utredningen av mot vilken part ett återvinningskrav kunde riktas, måste anses ha haft kännedom om att DSV Road var rätt part.
Vad Konkursboet anfört beträffande DSV Roads vetskap och påstådda vilseledande genom förtigande av att man insett att boet riktat sitt krav mot fel part har därför ingen betydelse för frågan om Konkursboet har väckt talan i rätt tid.
På grund av det anförda finner tingsrätten att anledning till återvinningstalan mot DSV Road blev känd för Konkursboet på sätt som avses i 4 kap. 20 § första stycket andra meningen KonkL senast den 4 december 2012. Talan är följaktligen inte väckt i rätt tid och ska därför avvisas.
Tingsrätten avvisar Saab Automobile AB:s konkursbos talan.
Konkursboet överklagade tingsrättens beslut och yrkade att hovrätten skulle upphäva tingsrättens beslut. DSV Road motsatte sig yrkandet.
Hovrätten (hovrättsråden Reed och Gonzales, referent, chefsrådmannen Irwin och adjungerade ledamoten Brady) meddelade den 20 december 2016 följande beslut.
Tingsrätten har uppfattat frågan om återvinningstalan är väckt i rätt tid som en fråga om rättegångshinder. Det är svårt att i rättspraxis se några enhetliga linjer i frågorna om en domstol självmant - ex officio - eller först efter invändning har att beakta olika i lag bestämda frister för talans väckande och om frågan huruvida den aktuella fristen har iakttagits ska prövas som ett rättgångshinder eller som en del av saken (se t.ex. Goodman, Ortega, Rättegång under 34 kap. Inledning och Blanchard, Griffin, Praktisk process V Rättegångshinder, 2008, s. 145 ff.). Högsta domstolen förefaller i stor utsträckning, när det gäller preklusionsfrister, ha dragit en gräns som innebär att det blir en fråga om rättegångshinder om domstolen ex officio ska beakta fristen och i annat fall en del av saken, som alltså avgörs genom dom (se t.ex. NJA 1978 s. 132, 1981 s. 330, 1984 s. 777 och 1997 s. 332).
I fråga om hur man ska se på den i målet aktuella preklusionsfristen kan några säkra slutsatser inte dras av de avgöranden från Högsta domstolen som finns angående 4 kap. 20 § konkurslagen (NJA 1982 s. 224, 1989 s. 383 och 1990 s. 241), och saken har behandlats på olika sätt i underrätterna. I både det förstnämnda och sistnämnda avgörandet finns dock visst stöd för att bedöma saken som en fråga om rättegångshinder. I den konkursrättsliga litteraturen har frågan om talan väckts i rätt tid genomgående ansetts som en fråga som domstolen ska beakta ex officio och uttalanden finns som innebär att saken är att anse som en fråga om rättegångshinder (se JT 1989-90 s. 360, Solomon och Barnes, Konkurslagen under 4 kap. 20 § första stycket, Baxter, Hans, 2 uppl., s. 30, Perez, Benjamin, Materiell konkursrätt, 2 uppl., s. 262 och Mccarthy, Manning, Konkursrätt, 1961, s. 313; jfr även SvJT 1931 rf. s. 59). Hovrätten anser därför att tingsrätten gjort rätt som prövat frågan som en fråga om rättegångshinder. När det gäller att domstolen ex officio ska beakta att talan har väckts i rätt tid, är det något oklart om detta avser endast ettårsfristen, som alltså inte är aktuell i detta mål, eller även den subsidiära sexmånadersfristen (se t.ex. Solomon och Barnes, a.a). I nyss nämnda kommentar anges att konkursboets uppgift om den subsidiära fristen får godtas, om inte återvinningssvaranden gör någon invändning i den delen. Enligt Holmes (Återvinning enligt 4 kap.konkurslagen, 2013, 2 uppl., s. 30) är det i stället så att domstolen inom ramen för sin ex officio-prövning ska ge förvaltaren möjlighet att visa att talan har väckts inom sexmånadersfristen. Manning Heuman anger att rätten, om svaranden påstår att talan har väckts för sent, oberoende av avsaknaden av formenliga åberopanden, måste bedöma på vilka olika stadier förvaltaren mottagit relevant information om återvinningsanledningen (JT 1989-90 s. 359). Han anger också att det på olika håll finns stöd för uppfattningen att rätten självmant ska pröva om fristen av någon anledning börjat löpa så tidigt att talan bör avvisas (s. 360). Högsta domstolen uttryckte i NJA 1989 s. 383 att det inte kunde ”anses visat att konkursboet före den […] hade sådan kännedom” att fristen skulle börja löpa. Högsta domstolen tillade att det inte heller kunde anses att konkursboet hade brustit i aktivitet så att fristen hade börjat löpa före faktisk kännedom. I NJA 1982 s. 224 var den fråga som väcktes först i hovrätten om konkursboet vid en viss tidpunkt ”borde ha kunnat skaffa sig kunskap om betalningen”. Hovrätten fann att ”Vad sålunda anförts visar enligt HovR:n inte att anledning till återvinningstalan var känd för konkursboet” före den aktuella ”fristdagen”. Högsta domstolen anslöt sig till denna bedömning. Det mesta talar, mot nu angiven bakgrund, enligt hovrätten för att även den subsidiära fristen ska beaktas ex officio. En annan sak är att domstolen i praktiken i stor utsträckning är hänvisad till vilka invändningar som framförs i denna fråga.
Oavsett detta anser hovrätten vidare att det i målet måste vara visat att sexmånadersfristen har försuttits för att avvisning ska ske. Det gäller oavsett om bedömningen avser huruvida konkursboet, som DSV Road i första hand gjort gällande, har haft faktiskt kännedom om de återvinningsgrundande omständigheterna eller, vilket DSV Road hävdat i andra hand, konkursboet brustit i aktivitet och att boet med normal aktivitet skulle ha haft sådan kännedom som nyss nämnts.
Av skäl som tingsrätten utvecklat är det inte tillräckligt att fakturorna har varit inom konkursboets räckhåll för att konkursboet ska anses ha haft faktisk kännedom om de återvinningsgrundande omständigheterna. Det är därför inte visat att konkursboet före den 4 december 2012 hade kännedom om de återvinningsgrundande omständigheterna.
Nästa fråga är om konkursboet brustit i aktivitet och om boet, med normal aktivitet, skulle ha haft kännedom om de återvinningsgrundande omständigheterna, dvs. känt till att DSV Road var rätt motpart, senast den 4 december 2012.
Som tingsrätten angett är den avgörande frågan inte om konkursförvaltningen i största allmänhet har bedrivits med tillräcklig aktivitet utan det intressanta är hur konkursförvaltningen agerat när det gäller utredningen av de återvinningsgrundande omständigheterna beträffande den fordran som återvinningstalan i målet avser.
Återvinningsgruppen bildades, i enlighet med vad tingsrätten utvecklat, i början av november 2012, dvs. cirka tio och en halv månad efter det att SAAB Automobile AB hade försatts i konkurs. Det finns inga påståenden från DSV Roads sida och inte heller något underlag i utredningen som ger stöd för slutsatsen att konkursförvaltningen agerat försumligt genom att inte inleda arbetet med den aktuella återvinningsfrågan tidigare. I sammanhanget bör nämnas att ett exempel som anges i förarbetena på när den subsidiära sexmånadersregeln kan tillämpas är att det först på ett sent stadium uppdagas otillbörliga transaktioner (prop. 1975:6 s. 258).
Av de i målet åberopade vendorlistorna framgår att det under det vendornummer, 1292, som de fordringar finns som återvinningstalan avser, dels anges ett av DSV Roads tidigare firmanamn, Nordisk Transport Sverige AB, dels DSV Air & Seas organisationsnummer. Som tingsrätten har angett hade det varit enkelt att genom en kontroll i Bolagsverkets register se att organisationsnumret och firman inte stämde överens. Den kontrollen hade däremot i sig inte gett svar på vem som var rätt part att rikta återvinningstalan mot, utan endast att det fanns en osäkerhet i frågan om vem som var motpart. Men denna osäkerhet var, som tingsrätten konstaterat, redan känd inom förvaltningen genom den tveksamhet som T.H. kände och som han hade informerat R.K., som ledde den återvinningsgrupp T.H. ingick i, om.
Av de åberopade vendorlistorna framgår att DSV Road förekommer under tre olika nummer samt att firman anges som DSV Road under två av dem och Nordisk Transport Sverige AB under ett av numren. I de två skärmdumpar ur SAP-systemet som visar Vendor Balance Display finns ingen ytterligare information som hade kunnat ge ledning i frågan vem som är rätt motpart. Motstridiga uppgifter ifråga om organisationsnummer och firma har också funnits i bilagor till konkursbouppteckningen som innehåller uppgifter om fordringar i konkursen.
De bankallegat som åberopats innehåller inte heller något som har kunnat ge konkursförvaltningen ytterligare ledning i motpartsfrågan. I och för sig anges firman Martinez på vissa av allegaten och betalningsmottagarens kontonummer. Men inget har framkommit som motsäger konkursboets uppgift att man på grund av banksekretess inte kunde få uppgift om vem som var innehavare av det aktuella kontot och något organisationsnummer anges inte.
Tingsrätten har angett att konkursboet kunde ha kontaktat DSV Road eller DSV Air & Sea per e-post eller telefon. I det sammanhanget kan konstateras att konkursboet i en skrift daterad den 26 november 2012 riktade ett krav gentemot DSV Air & Sea. I en handling från den 5 december 2012 bestred DSV Air & Sea kravet. Av svaret framgår emellertid inte att bestridandet grundas på att DSV Air & Sea anser sig vara fel part. Inte minst mot bakgrund av detta framstår det som tveksamt om en kontakt per telefon eller e-post med något av bolagen skulle ha inneburit ett klargörande av motpartsfrågan. Denna underlåtenhet kan därför inte ses som en bristande aktivitet från konkursförvaltningens sida.
Enligt Martin fanns det cirka 16 000 leverantörer i systemet. Han har inte utslutit att det har kunnat finnas något fel. Enligt honom var det bästa dock att utgå från organisationsnumret, eftersom organisationsnummer är unika. Av utredningen, särskilt förhören med Kelly samt de åberopade fotografierna över bokföringsmaterial, framgår att det inte har varit möjligt att elektroniskt söka fram de aktuella fakturorna samt att fakturorna i pappersform visserligen fanns bevarade men inte var systematiserade. Att fakturorna återfanns i slutet av augusti 2013 berodde enligt Martinez på en slump. Antalet handlingar var så stort och arkiveringen så bristfällig att det enligt hovrätten får betraktas som högst osannolikt att konkursförvaltningen, med en i sammanhanget rimlig arbetsinsats, skulle ha fått fram fakturorna senast den 4 december 2012. Däremot hade det varit en rimlig åtgärd från konkursförvaltningen att i detta skede, när man insåg att det var osäkert vem som var rätt återvinningssvarande, inleda ett arbete med att få fram fakturorna.
Parterna har haft olika uppfattning i frågan om det funnits skäl att ta fram de underliggande avtalen för att undersöka vem som var avtalspart. T.H. har för sin del angett att han tyckte att det hade varit intressant att se på de underliggande avtalen och att han tror att han frågade efter dem. Det saknas emellertid i övrigt både påståenden och utredning i frågan om hur svårt det hade varit för konkursboet att ta fram dessa avtal och vilken vägledning de hade kunnat ge. Enligt hovrätten hade det emellertid varit en rimlig åtgärd att inleda ett arbete med att försöka få fram avtalen, antingen som ett alternativ till eller tillsammans med ett eftersök av fakturorna.
En annan möjlig åtgärd för konkursförvaltningen hade varit att den 17 december 2012 väcka talan, inte endast mot DSV Air & Sea utan även mot DSV Road och i samband med detta begära anstånd med utformningen av talan (jfr Baxter, a.a., s. 31). Talan hade då varit väckt inom ettårsfristen. Uppfattningen har i litteraturen emellertid varit att en konkursförvaltare inte bör inge en stämningsansökan innan förvaltaren vet att han eller hon har goda möjligheter att vinna en rättegång och att förvaltaren, med hänsyn till konkursboets rättegångskostnadsansvar, bör inleda en återvinningsprocess endast om bedömningen är att boet helt eller delvis kan få bifall till sina yrkanden. Mot denna bakgrund kan det inte sägas att konkursförvaltningen har brustit i normal aktivitet genom att den 17 december 2012 inte väcka talan också mot DSV Road.
Sammanfattningsvis får konkursförvaltningen anses ha brustit i aktivitet genom att inte inleda ett arbete med att få fram fakturorna eller underliggande avtal för att på så sätt få klarhet i vem som var rätt återvinningssvarande. Frågan är då om sexmånadersfristen ska anses ha börjat löpa redan någon gång i mitten av november när detta arbete kunde ha inletts. Alternativet är att bestämmelserna innebär att fristen börjar löpa först den dag då konkursförvaltningen hade haft faktisk kännedom, om den hade agerat med normal aktivitet.
De uttalanden som finns både från Högsta domstolen samt i förarbeten och litteratur och som ger uttryck för att sexmånadersfristen kan börja löpa redan innan boet har fått faktisk kännedom om anledningen till återvinningstalan (se t.ex. NJA 1989 s. 383, Baxter, a.a., s. 30 och prop. 1975:6 s. 258) ger ingen omedelbar vägledning i denna fråga. Enligt Chandler (Konkurs och annan insolvensrätt, 2013, 11 uppl., s. 162) kan konstruktionen medföra bevissvårigheter. Det beror enligt dem på att det i ett enskilt fall kan vara svårt att exakt bestämma den dag då förvaltaren med normal aktivitet bort befinna sig i ett läge med tillräcklig kännedom om relevanta förhållanden. Detta uttalande ger alltså stöd för den alternativa tolkningen av bestämmelserna. Det rimliga är också enligt hovrätten att fristen börjar löpa först den dag då man kan anta att konkursförvaltningen skulle ha haft kännedom om att DSV Road var rätt motpart, om den hade agerat med normal aktivitet.
När det gäller avtalen saknas det underlag för att bedöma hur svårt det hade varit att få fram dem. Beträffande fakturorna framstår det, som tidigare nämnts, som osannolikt att konkursförvaltningen skulle ha hittat fakturorna före den 4 december 2012. Det kan därför inte anses att skälet till att konkursförvaltningen den 4 december 2012 saknade kunskap om vem som var rätt återvinningssvarande har berott på den nyss nämnda, bristande aktiviteten. Talan har således väckts i rätt tid. Konkursboet har inte med bindande verkan avstått från att väcka talan om återvinning. Tingsrättens beslut ska därför i dess helhet upphävas.
Hovrätten upphäver tingsrättens beslut och visar målet åter till tingsrätten för fortsatt behandling.
Hovrättens beslut meddelat: den 20 december 2016.
Mål nr: Ö 1068-15.
Lagrum: 4 kap. 20 § konkurslagen.
Rättsfall: NJA 1978 s. 132; NJA 1981 s. 330; NJA 1982 s. 224; NJA 1984 s. 777; NJA 1989 s. 383; NJA 1990 s. 241; NJA 1997 s. 332; SvJT 1931 rf. s. 59.
Litteratur: Goodman, Ortega, Rättegång under 34 kap. Inledning; Blanchard, Griffin, Praktisk process V Rättegångshinder, 2008, s. 145 ff; JT 1989/90 s. 359 f; Solomon och Barnes, Konkurslagen under 4 kap. 20 § första stycket; Baxter, Hans, 2 uppl., s. 30; Perez, Benjamin, Materiell konkursrätt, 2 uppl., s. 262; Mccarthy, Manning, Konkursrätt, 1961, s. 313; prop. 1975:6 s. 258; Chandler, Konkurs och annan insolvensrätt, 11 uppl., s. 162.