En målsägande som för talan i samband med åtal för brott får ändra sitt ersättningsyrkande i högre rätt till följd av att åklagaren där justerat åtalet.
Allmän åklagare väckte åtal vid Malmö tingsrätt mot A.H. med följande gärningsbeskrivningar.
A.H. har hotat att skada målsäganden genom att skicka ett meddelande till henne med innebörden att han skulle måla om henne om han fick reda på att det bjudits in killar. Det hände den 26 december 2016 på okänd plats i Malmö. Hotet var sådant att målsäganden kunde förväntas känna allvarlig rädsla för sin personliga säkerhet.
A.H. begick gärningen med uppsåt.
Lagrum: 4 kap. 5 § 1 st. alternativt 4 kap. 7 § BrB.
A.H. har ofredat målsäganden, på ett sätt som kunde förväntas kränka hennes sexuella integritet, genom att inledningsvis till målsäganden först ha skickat ett flertal meddelanden med innebörden att han skulle undersöka hennes "pussy" för att se om den blivit använd och sedan, när de senare sammanträffats, uttala att han ska kontrollera om hon varit med någon annan, varpå han tagit tag i målsäganden, fört sin ena hand innanför hennes byxor och under en inte endast kort tid fört upp ett eller flera fingrar i hennes underliv.
A.H. har härefter, sedan han lämnat målsägandens bostad, skickat meddelande till henne med innebörden att hon hade tur att han inte drog ögonen från hennes ansikte. Hotet var sådant att målsäganden kunde förväntas känna allvarlig rädsla för sin personliga säkerhet.
Det hände den 27 december 2016 i målsägandens bostad i Malmö.
A.H. begick gärningen med uppsåt.
Lagrum: 6 kap. 10 § 2 st. och 4 kap. 5 § 1 st. alternativt 4 kap. 7 § BrB.
A.H. har hotat att skada målsäganden genom att skicka meddelande med innebörden att om han fick reda på att målsäganden ljugit för honom om andra killar så skulle han hänga upp henne. Det hände den 2 januari 2017 på okänd plats i Malmö. Hotet var sådant att målsäganden kunde förväntas känna allvarlig rädsla för sin personliga säkerhet.
A.H. begick gärningen med uppsåt.
Lagrum: 4 kap. 5 § 1 st. alternativt 4 kap. 7 § BrB.
Målsäganden yrkade att A.H. skulle betala skadestånd till henne med 55 000 kr.
Beträffande åtalspunkten 2 avsåg yrkandet följande: Kränkningsersättning med 40 000 kr, varav 5 000 kr är hänförligt till de meddelanden med sexuell innebörd som skickats till henne och 30 000 kr är hänförligt till det fysiska angrepp som hon utsatts för samt 5 000 kr är hänförligt till det olaga hot som hon utsatts för.
A.H. medgav att han skickat de meddelanden som åklagaren påstått, men bestred ansvar eftersom det inte varit hans uppsåt att vare sig hota eller ofreda målsäganden. Han förnekade att han fört upp ett eller flera fingrar i målsägandens underliv.
A.H. bestred målsägandens skadeståndsanspråk.
Tingsrätten (ordförande rådmannen Douglas) meddelade dom den 2 november 2017.
På anförda skäl fann tingsrätten att A.H. skulle dömas under åtalspunkten 1 för olaga hot, under åtalspunkten 2 för sexuellt ofredande i två fall och olaga hot samt under åtalspunkten 3 för olaga hot. Tingsrätten fann vidare att A.H. skulle dömas till fängelse tio månader. Målsägandens yrkanden var skäliga och A.H. skulle således betala skadestånd till henne med yrkat belopp.
BrB och sexuellt ofredande vid två tillfällen enligt 6 kap. 10 § andra stycket BrB till fängelse 10 månader. A.H. skulle utge skadestånd till målsäganden med 55 000 kr.
Åklagaren överklagade i Hovrätten över Skåne och Blekinge. Han justerade åtalet under åtalspunkten 2 och yrkade att hovrätten skulle döma A.H. för våldtäkt samt under alla förhållanden skärpa påföljden. Genom justeringen fick gärningsbeskrivningen följande lydelse.
A.H. har ofredat målsäganden, på ett sätt som kunde förväntas kränka hennes sexuella integritet, genom att inledningsvis till målsäganden först ha skickat ett flertal meddelanden med innebörden att han skulle undersöka hennes ”pussy” för att se om den blivit använd.
När de senare sammanträffat har han med våld eller genom hot om brottslig gärning tvingat henne till att tåla en annan sexuell handling som med hänsyn till kränkningens allvar är jämförlig med samlag genom att föra sin hand innanför hennes byxor och under en inte endast kort tid fört upp ett eller flera fingrar i hennes underliv.
Gärningen har begåtts med våld och hot om brottslig gärning. Våldet har bestått i att han hållit ett tag i hennes underliv och genom att hålla fast henne med sin andra hand kring hennes rygg. Hoten har bestått i dels de meddelanden som framgår av första stycket i gärningsbeskrivningen, dels i att han strax innan gärningen uttalat att han ska kontrollera om hon varit med någon annan.
A.H. har härefter, sedan han lämnat målsägandens bostad, skickat meddelande till henne med innebörden att hon hade tur att han inte drog ögonen från hennes ansikte. Hotet var sådant att målsäganden kunde förväntas känna allvarlig rädsla för sin personliga säkerhet.
Det hände den 27 december 2016 i målsägandens bostad i Malmö.
A.H. begick gärningarna med uppsåt.
Åklagaren yrkade att gärningsbeskrivningens första stycke skulle bedömas som sexuellt ofredande, att andra och tredje styckena skulle bedömas i första hand som våldtäkt, i andra hand som sexuellt ofredande och i sista hand som ofredande samt att fjärde stycket skulle bedömas i första hand som olaga hot och i andra hand som ofredande.
Målsäganden överklagade och yrkade att hovrätten skulle döma A.H. för våldtäkt i enlighet med åklagarens åtalsjustering och förplikta A.H. att avseende åtalspunkten 2 utge ett förhöjt skadestånd för kränkning om sammanlagt 120 000 kr i stället för vid tingsrätten yrkad ersättning om 40 000 kr. Av beloppet avsåg 5 000 kr sexuellt ofredande, 5 000 kr olaga hot och 110 000 kr våldtäkt.
Även A.H. överklagade. Han yrkade att hovrätten skulle ogilla åtalen och till följd av det målsägandens skadeståndsyrkanden samt att påföljden under alla förhållanden skulle mildras.
Part motsatte sig motparts ändringsyrkanden.
A.H. gjorde gällande att målsägandens yrkande i hovrätten om förhöjt skadestånd hänförligt till åtalspunkten 2 utgjorde en otillåten ändring av talan och att skadeståndsyrkandet skulle avvisas i den del som det översteg yrkandet vid tingsrätten.
Hovrätten (hovrättsråden Harvey och Brown, tf. hovrättsassessorn Reese, referent, och två nämndemän) anförde följande i dom den 11 september 2018.
På anförda skäl fann hovrätten att A.H. skulle dömas för olaga hot under åtalspunkterna 1 och 3 samt för sexuellt ofredande, våldtäkt och olaga hot under åtalspunkten 2.
Beträffande påföljden anförde hovrätten sammanfattningsvis att det saknades skäl att vid straffmätningen frångå straffvärdet. Med hänsyn till straffvärdet var annan påföljd än fängelse utesluten. Påföljden skulle därför bestämmas till fängelse i två år och tre månader.
I fråga om skadestånd anförde hovrätten följande.
Med hänsyn till utgången i skuldfrågan är A.H. skadeståndsskyldig gentemot målsäganden.
Som utgångspunkt gäller enligt 13 kap. 3 § RB att en väckt talan inte får ändras. Det finns dock enligt bestämmelsen vissa begränsade möjligheter att även i högre rätt ändra sin talan och framställa ett högre skadeståndsyrkande. En förutsättning för att talan ska få ändras är emellertid att yrkandet grundar sig på en omständighet som inträffat under rättegången eller först då blivit känd för parten.
Målsäganden har varit oförhindrad att redan vid tingsrätten åberopa vad som framgår av åtalsjusteringen i hovrätten. Att åklagaren i hovrätten justerat åtalet utgör därmed inte en sådan omständighet som kan medföra undantag från huvudregeln att väckt talan inte får ändras. Det skadeståndsyrkande som målsäganden framställt först i hovrätten ska därför avvisas.
Hovrätten har därmed att pröva målsägandens skadeståndsyrkanden så som de framställdes vid tingsrätten. I denna del gör hovrätten ingen annan bedömning än tingsrätten. Tingsrättens dom ska därför fastställas i skadeståndsdelen.
Hovrätten avvisade målsägandens skadeståndsyrkande i den del som framställts först i hovrätten.
Hovrätten ändrade tingsrättens domslut på så sätt att hovrätten beträffande åtalspunkten 2, i stället för två fall av sexuellt ofredande, dömde A.H. för ett fall av sexuellt ofredande och ett fall av våldtäkt enligt 6 kap. 1 § BrB i dess lydelse före den 1 juli 2018. Hovrätten tillämpade 4 kap. 5 § BrB i dess lydelse före den 1 juli 2017 i fråga om de olaga hoten.
Med tillämpning av 34 kap. 1 § BrB bestämde hovrätten påföljden till fängelse 2 år 3 månader.
Målsäganden överklagade och yrkade att HD skulle undanröja hovrättens beslut att avvisa hennes skadeståndsyrkande i den del som framställts först i hovrätten samt bifalla yrkandet i den delen.
Även A.H. överklagade.
HD meddelade inte prövningstillstånd såvitt avsåg A.H:s överklagande. HD meddelade prövningstillstånd såvitt gällde hovrättens beslut att avvisa målsägandens skadeståndsyrkande i den del som framställts först i hovrätten. Frågan om prövningstillstånd beträffande målsägandens överklagande i övrigt förklarades vilande.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Ingram, föreslog i betänkande att HD skulle meddela beslut i huvudsaklig överensstämmelse med HD:s beslut.
HD (justitieråden Brown, Small, Holmes, Pace och Bryan, referent) meddelade den 3 juli 2019 följande beslut.
Prejudikatfrågan är om en målsägande, som för talan om enskilt anspråk i samband med ett åtal, får öka ett yrkat belopp i högre rätt på grund av att åklagaren där har åberopat en ny omständighet till stöd för åtalet.
A.H. åtalades - såvitt nu är av intresse - för sexuellt ofredande bestående bl.a. i att han tagit tag i Sekretess (NN), fört sin ena hand innanför hennes byxor och under en inte endast kort tid fört upp ett eller flera fingrar i hennes underliv. NN yrkade i anledning av det fysiska angreppet kränkningsersättning med 30 000 kr. Tingsrätten biföll åtalet och tillerkände NN begärd ersättning.
I hovrätten har åklagaren justerat åtalet och, med tillägg av vissa gärningsmoment, yrkat att hovrätten skulle döma A.H. för våldtäkt. NN har anslutit sig till åklagarens yrkande och yrkat kränkningsersättning om totalt 110 000 kr avseende våldtäkt, dvs. 80 000 kr mer än i tingsrätten.
Hovrätten har dömt A.H. för våldtäkt i enlighet med det justerade åtalet. NN:s skadeståndsyrkande avvisades beträffande det tillkommande belopp om 80 000 kr som förts fram först i hovrätten. Som skäl för avvisningsbeslutet har hovrätten angett att NN varit oförhindrad att redan i tingsrätten åberopa vad som framgår av åtalsjusteringen i hovrätten.
HD har meddelat prövningstillstånd såvitt gäller hovrättens beslut att avvisa skadeståndsyrkandet i den del som framställts först i hovrätten. Frågan om prövningstillstånd beträffande NN:s överklagande i övrigt har förklarats vilande.
Talan mot den misstänkte eller annan om enskilt anspråk i anledning av brott får föras i samband med åtal för brottet. Om anspråket inte upptas i samband med åtalet, ska talan föras i den för tvistemål stadgade ordningen. (Se 22 kap. 1 § RB.)
När en talan om enskilt anspråk handläggs i samband med ansvarsfrågan tillämpas i princip straffprocessuella regler. Dock gäller, vid sidan av vad som följer av 22 kap. 4 § och 6 § andra stycket, att vissa grundläggande bestämmelser rörande tvistemålsprocessen ändå ska tillämpas (se NJA II 1943 s. 289 f.).
När det gäller möjligheterna till taleändring i ett dispositivt tvistemål är utgångspunkten att käranden sätter ramen för processen genom sina yrkanden och grunderna för dem, och att den talan som väckts i princip inte får ändras (13 kap. 3 § första stycket RB). För att käranden ska ha möjlighet att modifiera sin talan finns dock i paragrafen vissa undantag från huvudregeln.
Undantagen från förbudet mot taleändring gäller i huvudsak enbart för processen i tingsrätt, eftersom processens tyngdpunkt inte ska förskjutas till överrätterna (se NJA II 1943 s. 165). Emellertid har käranden även i högre rätt en viss möjlighet att kräva annan fullgörelse än den som yrkats i tingsrätten under förutsättning att det föreligger en nytillkommen omständighet (13 kap. 3 § första stycket 1 RB).
Skälet för att tillåta en kärande att även i högre rätt få kräva annan fullgörelse är att käranden, när domens rättskraft hindrar en ny talan, annars skulle kunna lida rättsförlust. Intresset av att undvika detta har medfört att undantagsregeln har getts en extensiv tolkning av HD. I vissa fall kan regeln närmast sägas ha tillämpats analogt. Således har, trots att det inte varit fråga om ändring till annan fullgörelse i uttryckets egentliga bemärkelse, både kvantitativa och kvalitativa ändringar godtagits. (Se NJA 2016 s. 737 med där gjorda hänvisningar.)
Den nytillkomna omständighet som ger käranden rätt att ändra sina yrkanden i högre rätt kan i princip vara av vilket slag som helst, så länge den har rättslig relevans för talan. Det krävs att den omständighet som föranleder det nya yrkandet har inträffat under rättegången eller först då blivit känd för käranden (se 13 kap. 3 § första stycket 1 RB). I rättspraxis har käranden tillåtits framställa ett förhöjt yrkande bl.a. när det ursprungliga yrkandet avsett ersättning för viss skada och det under processen framkommit att skadan varit större än vad som ursprungligen varit känt (se NJA 1971 s. 317).
Det kan i och för sig sägas att målsäganden i många fall har förstahandskännedom om händelseförloppet och därigenom en egen möjlighet att ta ställning till vilka omständigheter som ska läggas till grund för ett enskilt anspråk. Det kan tala emot att se åklagarens justeringar som nya omständigheter i den mening som avses i 13 kap. 3 § första stycket 1 RB. Förhållandena kan emellertid inte sällan vara sådana att målsäganden saknar möjlighet att i alla delar överblicka eller återge situationen. Det kan också vara svårt för målsäganden att - även med juridiskt biträde - rättsligt bedöma situationen på ett annat sätt än vad åklagaren har gjort. Ett målsägandebiträde kan ha fog för att ta intryck av hur åklagaren har utformat åtalet och främst rikta in sig på utredning om skadan.
Att en målsägande vid utformningen av det enskilda anspråk som fördes fram i tingsrätten utgått från de gärningsmoment som åklagaren ansett sig kunna åberopa till stöd för åtalet, behöver därför inte tala emot att målsäganden i högre rätt får anpassa sitt enskilda anspråk till en åtalsjustering som åklagaren ansett sig ha fog för där. Starka materiella skäl kan tvärtom anföras till stöd för att 13 kap. 3 § RB - när det enskilda anspråket förs i samband med åtalet - tolkas och tillämpas i ljuset av reglerna om justering av åtal (jfr NJA 2004 s. 213). I synnerhet gäller detta när målsäganden på grund av domens rättskraft skulle vara förhindrad att senare föra en särskild talan om den tillkommande delen av beloppet, vilket ofta kan antas vara fallet.
Härtill kommer synpunkten att processekonomiska skäl närmast talar för att målsäganden, när talan grundas på brottspåståendet, ska kunna anpassa sig till åklagarens talan och inte av försiktighetsskäl behöva göra egna straffrättsliga bedömningar. En annan ordning kan också leda till en obalans mellan åklagarens talan om straffrättsligt ansvar och målsägandens talan om enskilt anspråk; åklagaren skulle kunna justera sitt ansvarsyrkande i högre rätt enligt 45 kap. 5 § tredje stycket RB, medan målsäganden skulle sakna möjlighet att ändra sitt skadeståndsanspråk på grund av begränsningar i 13 kap. 3 §. En sådan ordning är svår att motivera.
Mot nu anförda skäl står den tilltalades intresse av att förutsättningarna för processen inte rubbas i högre rätt. Den tilltalade har emellertid redan inom ramen för ansvarsfrågan anledning att bemöta de omständigheter som målsäganden åberopat till stöd för sitt ändrade yrkande. Mot den bakgrunden kan en höjning av det enskilda anspråket som stöds på en tillåten åtalsjustering inte anses möta några avgörande hinder från rättssäkerhetssynpunkt eller skapa några processekonomiska nackdelar.
Slutsatsen är därför att åklagarens justering av åtalet i högre rätt ska ses som en sådan tillkommande omständighet som blivit känd för målsäganden först under rättegången. Målsäganden bör i sådana fall anses ha rätt att ändra sitt ersättningsyrkande på grund av åtalsjusteringen.
Det förhöjda yrkande som NN har framställt i hovrätten grundar sig på det justerade åtalet. NN har alltså haft rätt att framställa yrkandet även i högre rätt. Hovrättens avvisningsbeslut ska därför undanröjas.
Prövningstillstånd m.m.
Vid denna bedömning ska prövningstillstånd meddelas också i återstående delar av målet. Eftersom NN:s yrkande om ytterligare 80 000 kr i kränkningsersättning för våldtäkt inte tidigare har prövats av hovrätten bör målet, som nu enbart avser detta yrkande, återförvisas för fortsatt behandling.
HD undanröjer hovrättens beslut att avvisa Sekretess NN:s skadeståndsyrkande i den del som framställts först i hovrätten.
HD meddelar prövningstillstånd och återförvisar målet till hovrätten.