Artikel 6 i Europakonventionen har ansetts tillämplig på förfarandet för uttagande av särskild avgift, då person med insynsställning i aktiemarknadsbolag underlåtit att inom föreskriven tid göra anmälan om ändrat aktieinnehav.
Finansinspektionen beslutade den 18 juni 1998 att C.O. skulle erlägga en särskild avgift om 61 610 kr för underlåtenhet att inom föreskriven tid göra anmälan enligt 9 § insiderlagen (1990:1342). Som skäl för beslutet angav inspektionen i huvudsak följande. I anmälan, som inkom till Finansinspektionen den 2 februari 1998, har C.O. anmält ändring av innehav i aktiemarknadsbolaget Försäkrings AB Skandia. Enligt anmälan har han sålt 1 600 aktier den 25 november 1997. Anmälan skulle ha gjorts senast den 9 december 1997. Av utredningen framgår bl.a. att C.O. insjuknade den 19 december 1997, alltså 10 dagar efter den dag då anmälan senast skulle ha skett. Sjukdomen utgör därför inte en sådan omständighet, som skulle kunna leda till att avgiften efterges. Med beaktande av förseningstidens längd och det antal aktier för vilka C.O. var anmälningsskyldig kan överträdelsen inte betraktas som ringa. C.O:s yttrande för vidare inte fram några omständigheter som han inte rimligen kunnat förutse eller råda över under den period han varit fri från sjukdom. Förseningen av anmälan anses därför inte vara ursäktlig. Några synnerliga skäl för att helt eller delvis efterge avgiften har ej påvisats.
C.O. överklagade beslutet hos Länsrätten i Stockholms län och yrkade i första hand att den särskilda avgiften skulle undanröjas, i andra hand att den skulle efterges helt och i tredje hand att den skulle sättas ned till 1 000 kr. Han yrkade vidare ersättning för rättegångskostnader med 158 400 kr. Till stöd för sin talan anförde C.O. bl.a. följande. - Bakgrund m.m. - Hur en anmälan om ändring av aktieinnehav skall gå till regleras inte i insiderlagen eller i någon annan författning, men Finansinspektionen har på den blankett inspektionen tagit fram för ändamålet, utan författningsstöd, föreskrivit att den särskilda blanketten skall användas vid anmälan. I lagtexten föreskrivs att anmälan skall göras inom fjorton dagar och inte att anmälan skall ha kommit Finansinspektionen tillhanda inom denna tid. Det senare är naturligt, eftersom det med hänsyn till postgången inte är säkert att en anmälan från den som befinner sig på avlägsen utrikes ort hinner fram till Finansinspektionen inom fjorton dagar. Hans arbete i Skandia AFS innebär att han mycket ofta är på tjänsteresor i utlandet. I slutet av november och början av december 1997 var han på tjänsteresor till Norge respektive London. Under denna tid blev det med kort varsel aktuellt att köpa en bostadsrätt till hans son, varför han beslutade att avyttra Skandiaaktier för att erhålla kontanter till köpeskillingen. Han missbrukade inte i något som helst avseende insiderinformation vid försäljningen av aktierna, vilket inte heller har ifrågasatts av inspektionen. Han tog även kontakt med den person inom Skandia som hade internt ansvar för insiderfrågor för att stämma av att någon insidersituation inte skulle uppkomma. I målet gäller alltså endast att han inte i tid anmälde aktieförsäljningen till Finansinspektionen. Om sådana anmälningar har lagstiftaren själv uttalat att de "är närmast att betrakta som förseelser av ordningskaraktär" (prop. 1995/96:215 s. 47). Han lämnade London den 3 december 1997 och begav sig direkt till USA. Han återkom till sin bostad i Stockholm lördagen den 6 december. Hans avsikt var då att omgående anmäla försäljningen. Han erinrade sig emellertid att detta måste ske på Finansinspektionens blankett, och då han inte hade tillgång till någon sådan beställde han måndagen den 8 december en sådan blankett från den insideransvarige hos Skandia. Eftersom han i veckan skulle återvända till London, skickades blanketten till hans kontor där. Postgången fungerade emellertid inte på normalt sätt och blanketten kom fram till hans kontor först efter den 14 december då han hade hunnit lämna London. Om postgången hade fungerat normalt skulle han ha kunnat skicka in sin anmälan så att den bort vara inspektionen tillhanda någon gång den 16-18 december. Efter ytterligare en tjänsteresa återkom han till Stockholm den 20 december. Vid denna tidpunkt hade han ådragit sig en mycket kraftig virusinfektion och blev sängliggande från hemkomsten och över hela jul- och nyårshelgen. Innan han hunnit bli frisk drabbades han av återfall med fortsatt sängliggande. Sjukdomstillståndet varade i över fyra veckor under vilken tid han var "helt utslagen". Först i vecka 4 år 1998 orkade han börja ta itu med privata göromål, bl.a. den aktuella anmälan. Eftersom den aktuella avräkningsnotan blivit kvar i London tog det ytterligare några dagar innan han fick fram alla uppgifter för att kunna fylla i blanketten. Det bör understrykas att han var mån om att snarast då han blev förmögen härtill självmant åtgärda den uteblivna anmälan och göra självrättelse. Det bör också understrykas att Finansinspektionen då anmälan väl inkom ännu inte uppmärksammat att anmälan uteblivit. Det är till yttermera visso så att inspektionens rutiner är sådana att det är mindre sannolikt att inspektionen själv skulle ha uppmärksammat den uteblivna anmälan innan underlåtenheten att inge denna hade preskriberats. I sitt beslut uttalade Finansinspektionen att det - trots att inspektionen på sina blanketter självt påstår motsatsen - inte föreligger något krav på att inspektionens särskilda blankett skall användas vid anmälan. - Förstahandsyrkandet. - I förevarande mål måste man först ta ställning till om påförande av särskild avgift enligt insiderlagen skall anses som "criminal charge", såsom detta begrepp är att förstå enligt artikel 6 i Europakonventionen. Om så inte är fallet omfattas inte de särskilda avgifterna av rättssäkerhetsgarantierna enligt artikel 6. Begreppet "anklagelse för brott" skall ges en autonom och självständig tolkning, där frågan hur ett visst förfarande klassificeras i en stats nationella rättsordning inte tillmäts någon avgörande betydelse. Europadomstolen har fastslagit att staterna är fria att kriminalisera vilka gärningar som helst, men inte fria att genom avkriminalisering utesluta tillämpningen av artikel 6. Gärningens klassificering enligt nationell rätt är enligt Europadomstolen bara en preliminär utgångspunkt för bedömningen enligt artikel 6. Sådant som inte anses som brott enligt nationell rätt anses av Europadomstolen ofta som brott enligt artikel 6. Vid sin bedömning av vad som skall anses som "criminal charge" beaktar Europadomstolen vidare följande (se bl.a. fallet Mcmillan m.fl. mot Nederländerna samt Öztürkmålet): - 1. gärningens natur och art, - 2. om den norm som överträtts är generell eller utgör en föreskrift som riktar sig till en särskild grupp, samt - 3. påföljdens natur och stränghet. - Om endera av de uppräknade faktorerna entydigt visar att fråga är om "criminal charge", är det tillräckligt för att artikel 6 skall vara tillämplig. I de fall ingen av dessa faktorer ger en klar anvisning får svaret sökas i en sammanvägning av alla relevanta omständigheter. Europadomstolen har ansett att ett beslut om administrativa böter på 125 DEM för en trafikförseelse och att ett antal olika förseelser vilka enligt österrikisk rätt handläggs i förvaltningsrättslig ordning (underlåtenhet att använda bilbälte, vägran att medverka i trafiknykterhetskontroll, åsidosättande av bygglov och hastighetsöverträdelse) alla omfattas av artikel 6. Detsamma gäller skattetillägg som påförts i administrativ ordning enligt fransk skattelagstiftning, skattetillägg enligt nederländsk lagstiftning samt kvarhållningsavgift som påförts flygbolag av brittiska tullmyndigheter. - Flera statliga utredningar har uttalat att administrativa försenings- och andra liknande sanktionsavgifter omfattas av artikel 6. Det gäller också sådana avgifter som är väsentligt lägre och mindre ingripande än de särskilda avgifterna enligt insiderlagen. Att de särskilda avgifterna ersatte straff som tidigare utdömdes av allmän domstol är i sig tillräckligt för att bedöma avgifterna som straff enligt artikel 6. Detta gäller så mycket mer som de ekonomiska effekterna för den enskilde av de särskilda tilläggen är lika stora och i många fall större än de straff som tidigare utdömdes för förseelser mot anmälningsskyldigheten. Det är också uppenbart att den svenska lagstiftaren själv anser att det slag av administrativa sanktionsavgifter som de särskilda avgifterna enligt insiderlagen representerar reellt utgör en straffrättslig sanktion. I förarbetena till retroaktivitetsförbudet i 2 kap. 10 § första stycket regeringsformen (RF) uttalades sålunda att förbudet mot retroaktiv lagstiftning också träffar straffliknande administrativa påföljder som skattetillägg, restavgifter och förseningsavgifter. Redan den i målet aktuella gärningens art och natur gör således att artikel 6 är tillämplig. De särskilda avgifterna påförs enligt regler som är generellt tillämpliga på alla fysiska personer. Reglerna tar således inte bara sikte på någon särskild grupp anmälningsskyldiga med viss status och har således inte "interndisciplinär" karaktär. De särskilda avgifterna är en allvarlig påföljd som kan uppgå till mycket betydande belopp och därmed vara mycket ingripande för dem som drabbas. Avgiften i nu aktuellt fall är ett mycket större belopp än de som Europadomstolen i sin praxis ansett tillräckliga för att artikel 6 skall vara tillämplig. En särskild avgift enligt insiderlagen är ofta en mer ingripande påföljd för den enskilde än de ekonomiska påföljder som kan utdömas som straff av svenska domstolar i brottmål. Detta visas tydligt av att det högsta bötesstraff som över huvud taget får förekomma som straff vid allvarliga och uppsåtliga brott uppgår till 150 000 kr. Detta belopp skall jämföras med att en särskild avgift enligt insiderlagen kan uppgå till 350 000 kr. De särskilda avgifterna kännetecknas således av alla de omständigheter som Europadomstolen ansett avgörande för att artikel 6 skall vara tillämplig. Dessutom utgör de särskilda avgifterna inte skadestånd utan är i stället bestraffande och avskräckande. Sammanfattningsvis råder inte något som helst tvivel om att de särskilda avgifterna faller under artikel 6. En konsekvens av detta är att förfarandet för påförande av avgifterna måste vara av lika hög kvalitet som det "traditionella" straffprocessuella förfarandet och fullt ut anpassas till de rättssäkerhetsgarantier som föreskrivs i artikel 6. - De särskilda avgifterna strider på flera sätt mot den s.k. oskuldspresumtionen i artikel 6 punkt 2. Det gäller kraven på bevisbörda och bevisstyrka, samt vidare att de särskilda avgifterna påförs utifrån strikt ansvar utan krav på uppsåt eller vårdslöshet. Vidare utgår de särskilda avgifterna schablonmässigt och onyanserat, utan möjlighet för ens en domstol att utifrån omständigheterna i det enskilda fallet avvika från den fixerade procentsatsen. Det senare leder till att påföljden i vissa fall uppenbart blir för ingripande och sträng. Vidare strider de särskilda avgifterna mot reglerna om domstolsprövning och rätt att höra egna vittnen. Var och en av de uppräknade omständigheterna innebär en kränkning av artikel 6 som medför att den särskilda avgift som påförts honom är olaglig och därför skall undanröjas. Principen om in dubio pro reo innebär att den som anklagar har bevisbördan, att kraven på bevisning ställs högt samt att tvivel skall räknas den anklagade till godo, och har konsekvent upprätthållits av Europadomstolen. En följd av att påförande av särskild avgift faller under artikel 6 är att straffrättens mycket stränga krav på bevisningens styrka gäller. Artikel 6 godtar under vissa klart avgränsade förutsättningar att en sanktion påförs utifrån strikt ansvar, men Europadomstolen godtar emellertid inte att ansvar hur som helst ådöms utifrån strikt ansvar och har dessutom i Salabiaku mot Frankrike slagit fast att det strider mot Europakonventionen att medlemsstaterna skulle ha full frihet att själva bestämma innehållet i lagen och föreskriva strikt ansvar. Det skall enligt Europadomstolen vara möjligt för den enskilde att exculpera sig, vilket inte varit fallet i förevarande ärende. Den aktuella schablon- och slumpmässiga straffmätningen är oacceptabel i en rättsstat och står i uppenbar strid mot det allmänna rättsmedvetandet. Den är inte heller förenlig med artikel 6. En i lag fixerad procentsats är inte förenlig med regleringen i artikel 6 eftersom den i praktiken inskränker domstolens bestämmanderätt. En domstol som bara mekaniskt har att tillämpa en i lag fixerad procentsats och som därmed inte har någon reell beslutanderätt uppfyller inte kravet på oavhängighet. Möjligheten till eftergift när det gäller de särskilda avgifterna är i sammanhanget långt ifrån tillräcklig. För det första är eftergiftsinstitutet omgärdat med många restriktioner i lagtexten och tillämpas därtill i praxis mycket restriktivt. Schablonmässigheten innebär också att påföljden i vissa fall blir alltför ingripande och inte står i någon som helst rimlig proportion till den förseelse som den anmälningsskyldige gjort sig skyldig till. De särskilda avgifterna avviker också markant från alla andra förseningsavgifter som tas ut i administrativ ordning i Sverige. Exempel på förseningsavgifter från annan lagstiftning har mycket lägre belopp i avgiftsskalan. - Enligt Europadomstolens tidigare praxis gäller inte något absolut krav på att alla instanser skall uppfylla kravet på att vara en oavhängig och opartisk domstol. I senare praxis har emellertid Europadomstolen skärpt sin bedömning och understrukit att artikel 6 i princip tar sikte också på första instans och att denna, i vart fall när det gäller mål om mer ingripande sanktioner, måste uppfylla kraven på att vara en oavhängig och opartisk domstol. Ytterligare talar ordalydelsen av artikel 2 i sjunde tilläggsprotokollet till Europakonventionen för att mål om mer ingripande sanktioner skall avgöras av en oavhängig och opartisk domstol redan i första instans. I föreliggande mål har Finansinspektionen, som ostridigt inte är en oavhängig och opartisk domstol, som första instans påfört en särskild avgift på drygt 60 000 kr. Detta är en synnerligen kännbar och ingripande påföljd. Påförandet har dessutom inte föregåtts av någon muntlig förhandling. Genom att den särskilda avgiften påförts av Finansinspektionen och inte av domstol, har han betagits rätten att innan avgiften beslutades förhöra vittnen under ed. - Andra- och tredjehandsyrkandena. - Finansinspektionen har accepterat att hans insjuknande den 19 december 1997 utgör en godtagbar ursäkt för eftergift för tiden därefter. Det är således förseningen under tiden den 10-18 december 1997 – dvs. en försening med 9 dagar - som i första hand skall bedömas. Han hade vidare ett mycket intensivt reseprogram under den aktuella tiden och befann sig i stor utsträckning utomlands med avsevärt längre tider för postgång från och till Sverige. Hans aktieförsäljning var inte helt obetydlig men ändå inte av mycket stor omfattning jämfört med den totala mängden omsatta Skandiaaktier den aktuella dagen. Hans anmälan var, då den inkom, korrekt och innefattade inte någon oriktig uppgift. Han gjorde självrättelse och anmälde självmant aktieförsäljningen innan Finansinspektionen uppmärksammat den uteblivna anmälan. Han missbrukade inte någon insiderinformation och han vilseleddes av den felaktiga informationen på Finansinspektionens anmälningsblankett. Förseelsen är både ringa och ursäktlig och det finns dessutom synnerliga skäl för att efterge avgiften som är helt orimlig i förhållande till vad som förevarit. Avgiften bör därför efterges helt. Även om det inte skulle finnas skäl för hel eftergift bör avgiften i vart fall nedsättas delvis till ett belopp som kan anses rimligt med hänsyn till omständigheterna i det aktuella fallet. Nedsättning bör förslagsvis ske så att den särskilda avgiften fastställs till 1 000 kr. - Om han inte skulle få en korrekt, rättvis och förutsättningslös rättegång i nationell domstol när det gäller den påförda särskilda avgiftens förenlighet med artikel 6, skulle detta konstituera en självständig kränkning av artikel 13 i konventionen. Detta innebär att länsrätten enligt artikel 13 måste ta ställning till om hans rättigheter enligt artikel 6 kränkts, även för det fall att länsrätten finner skäl att bifalla hans andra- eller tredjehandsyrkande.
Finansinspektionen bestred bifall till C.O:s samtliga yrkanden och anförde bl.a. följande. C.O:s påstående att han aldrig lämnat någon registeranmälan för sent är felaktig, då han vid flera tillfällen tidigare inkommit för sent med anmälan om innehavsförändring av aktier och teckningsrätter. Finansinspektionen har i december 1996 och i september 1997 skickat ut meddelanden i vilka inspektionen bl.a. redovisat sanktionsavgiften och dess beräkning, samt hur anmälningsförfarandet går till. Eftersom C.O:s insjuknande skett långt efter den aktuella fristens utgång har det inte godtagits som ursäkt för förseningen som redan hade inträffat och pågått under icke oväsentlig tid när C.O. insjuknade. Något blankettvång föreligger inte vid anmälan enligt insiderlagen vilket Finansinspektionen har informerat om. Rätta förhållandet är att blankett kan användas, att det finns flera olika blanketter för skilda ändamål samt att, om blankett användes, det är blankett nummer 503 som skall användas vid aktuellt slag av anmälan. Enligt insiderlagen skall anmälan göras skriftligen till Finansinspektionen inom 14 dagar. Detta innebär att anmälan skall ha inkommit till Finansinspektionen inom den i lagen angivna tidsfristen. Om inte anmälan inkommit till Finansinspektionen är det svårt att förstå hur anmälan kan anses ha gjorts till Finansinspektionen. Finansinspektionen tillämpar självständigt eftergiftsgrunderna. Denna prövning sker enligt lag. C.O. synes vilja ha en förutsättningslös prövning i den meningen att prövningen skall bortse dels från vad lagstiftaren angivit i lagens förarbeten, dels från den praxis som är fastlagd i länsrätten. En sådan förutsättningslös tillämpning av lag står inte i överensstämmelse med svensk rätt. - Är Europakonventionen tillämplig? - Europakonventionen har i Sverige ställning som lag. Detsamma gäller insiderlagen. Det så kallade uppenbarhetsrekvisitet i 11 kap. 14 § RF är relevant i förevarande mål. Den särskilda avgiften kan således sättas åt sidan om densamma uppenbart strider mot Europakonventionen. Enligt svensk rätt är inte den särskilda avgiften en straffrättslig påföljd. Detta talar således för att artikel 6 inte är tillämplig, men utgör inte i sig ett avgörande skäl för att stanna vid denna slutsats. Det förhållandet att de särskilda avgifterna ersätter straff som tidigare utdömdes av allmän domstol räcker inte för att artikel 6 skall tillämpas. Vidare har påståtts att de särskilda avgifterna är lika stora och i många fall större än de straff som tidigare utdömdes. Oavsett hur det härmed förhåller sig var dock tidigare maximal påföljd, sex månaders fängelse, en strängare och allvarligare påföljd än nu lagstadgad maximal avgift. Det är vidare av intresse att fastslå om den överträdda normen är generell eller om den endast riktar sig till en särskild grupp. Här kan då noteras att den överträdda normen riktar sig till en mycket begränsad krets, nämligen de som för det första har insynsställning i aktiemarknadsbolag och för det andra förvärvar eller avyttrar aktier i aktiemarknadsbolag i vilket de har sådan insynsställning. Den överträdda normen är således inte generell. Detta talar för att konventionen inte är tillämplig. Den särskilda avgiften kan inte förvandlas till fängelse. En sådan avgift kan inte i sig motivera tillämpning av Europakonventionen. Fråga är då om påföljdens stränghet är sådan att tillämpning av konventionen är motiverad. En avgift motsvarande en tiondel av vederlaget för aktierna, dock högst 350 000 kr, kan inte motivera tillämpning av konventionen. Detta gäller inte minst mot bakgrund av att lagtexten ger utrymme för att frångå huvudregeln då överträdelsen är ringa eller ursäktlig eller om synnerliga skäl föreligger. Skattekontrollutredningen har i SOU 1996:116 gjort den bedömningen att det svenska skattetilläggsförfarandet inte omfattas av artikel 6. - Uppfylls kraven i Europakonventionen, artikel 6 punkt 1? - I den mån länsrätten finner att artikel 6 i konventionen skall tillämpas anser Finansinspektionen att i artikeln angivna krav är uppfyllda. Artikel 6 skall garantera en rättvis och offentlig process. Av artikel 6 framgår inte att de krav som där ställs måste uppfyllas i varje instans, vilket Europadomstolen uttryckligen har slagit fast. Det är tillräckligt om ursprungsbeslutet kan granskas och kontrolleras av en rättslig instans som har full jurisdiktion över fallet och som uppfyller i artikel 6 angivna krav. Länsrätten har att utan någon begränsning överpröva beslutet. Prövningen sker inom ramen för förvaltningsprocesslagen. Enligt Finansinspektionen är det uppenbart att prövningen enligt denna lag i länsrätt uppfyller de rättssäkerhetskrav som uppställs. - Strider den särskilda avgiften mot andra i artikel 6 angivna rättssäkerhetsgarantier? - Enligt Finansinspektionen är i artikel 6 punkt 2 angivet krav uppfyllt såväl vid handläggningen hos inspektionen som i domstolarna. Såvitt inspektionen förstått är det utrett och inte ens ifrågasatt att C.O. brutit mot den anmälningsskyldighet som lagligen åvilat honom. Vad länsrätten har att pröva är C.O:s talan. Såväl den s.k. oskuldspresumtionen som frågan om bevisbörda och bevisstyrka saknar intresse i detta mål. Det är riktigt att insiderlagen innebär ett strikt ansvar. Detta strider inte mot konventionen. Här skall också framhållas att lagtexten medger att sanktionsavgiften efterges helt eller delvis, i vissa fall. Detta förhållande skall medtagas i bedömningen av om det strikta ansvaret kan godtagas eller ej. Huvudregeln är dock att avgiften beräknas med användande av viss procentsats. Påföljden är inte en alltför sträng och ingripande påföljd. C.O. har både teoretisk och reel1 möjlighet att exculpera sig såväl hos inspektionen som i länsrätten genom att anföra skäl och åberopa omständigheter som eventuellt kunde ha lett till eller kan leda till hel eller delvis eftergift. Det förhållandet att lagstiftaren haft annan uppfattning om vad som må konstituera skäl för eftergift eller reduktion av avgiften innebär inte att möjlighet att exculpera sig saknats. Den särskilda avgiften bygger på en viss procentsats. Det finns dock en begränsningsregel och eftergiftsmöjligheter. Den särskilda avgiften är således inte i strid med Europakonventionen. - Reduktion av den särskilda avgiften. - Vad C.O. anfört motiverar inte att överträdelsen kan anses vara ringa eller ursäktlig. Det förhållandet att han inte missbrukat någon insiderinformation är ej ägnat att påverka bedömningen. Med hänsyn till gällande lag och praxis saknas stöd för att helt eller delvis reducera den särskilda avgiften.
Länsrätten höll muntlig förhandling i målet.
Länsrätten i Stockholms län (1999-01-18, ordförande Travis) yttrade: - - - C.O. har sedan år 1993 anmälningsskyldig insynsställning i Försäkringsaktiebolaget Skandia (bolaget). Detta innebär att C.O. är skyldig att skriftligen anmäla innehav av aktier i bolaget och ändring av innehavet till Finansinspektionen. C.O. har i det aktuella ärendet av Finansinspektionen påförts en särskild avgift om 61 610 kr för underlåtenhet att inom föreskriven tid göra en sådan anmälan om ändring av innehav av aktier i bolaget. I målet är ostridigt att C.O. har kommit in med anmälan till Finansinspektionen efter den föreskrivna tiden. - C.O. har huvudsakligen gjort gällande att påförandet av den särskilda avgiften utgör en sådan "anklagelse för brott" som avses i artikel 6 i Europakonventionen, och att Finansinspektionens påförande av avgiften därmed strider mot rättssäkerhetskraven i nämnda artikel, varför Finansinspektionens beslut skall upphävas. - Fråga i målet är således inledningsvis om påförande av särskild avgift enligt insiderlagen omfattas av artikel 6 i Europakonventionen. De principer som skall tillämpas vid denna bedömning har fastslagits av Europadomstolen i fallen Mcmillan m.fl. mot Nederländerna, dom den 8 juni 1976, serie A nr 22 och Rose mot Tyskland, dom den 21 februari 1984, serie A nr 73. Av intresse för bedömningen är därutöver bl.a. fallen Jones mot Schweiz, dom den 22 maj 1990, serie A nr 177 och Williams mot Malta, dom den 27 augusti 1991, serie A nr 210, i vilka Europadomstolen bl.a. tagit hänsyn till huruvida de aktuella normerna är generellt tillämpliga eller riktar sig till en begränsad personkrets. - Underlåtenhet att inom föreskriven tid anmäla innehav av aktier i ett aktiemarknadsbolag eller ändring av innehavet anses, enligt den svenska rättsordningen, inte vara en brottslig handling utan är enligt förarbetena till insiderlagen (prop. 1995/96:215 s. 47) närmast att betrakta som en förseelse av ordningskaraktär. Den svenska klassificeringen av förseelsen ger således inte stöd för att artikel 6 är tillämplig. Särskild avgift kan vidare endast påföras den som enligt insiderlagen har insynsställning i ett visst aktiemarknadsbolag och dessutom förvärvar eller avyttrar aktier i samma bolag. Reglerna om påförande av särskild avgift riktar sig således till en viss grupp av personer med en på förhand bestämd status och kan därför enligt länsrätten inte anses generellt tillämpliga på alla medborgare. Den särskilda avgiften kan vidare inte omvandlas till frihetsstraff. Även om den särskilda avgiften inte kan sägas vara avsedd att kompensera för kostnader utan snarare är huvudsakligen straffande och avskräckande - och även tillrättaförande - till sin natur, kan gärningens art inte heller anses vara sådan att den i sig gör artikel 6 tillämplig. Slutligen vad gäller påföljdens natur och stränghet är storleken av den särskilda avgiften, som högst kan uppgå till 350 000 kr och som i jämförelse med många andra bötes- och avgiftsbelopp i den svenska rättsordningen i och för sig är ett relativt högt belopp, beroende av vederlaget för aktierna. I förhållande till vederlaget, som i förevarande fall uppgick till drygt 600 000 kr, och med hänsyn till syftet med insiderlagstiftningen, kan emellertid den påförda särskilda avgiften i sig inte medföra att artikel 6 är tillämplig. - Länsrätten finner inte heller tillräckligt stöd för att en sammantagen bedömning av alla i målet aktuella omständigheter medför att påförande av särskild avgift är att anse som en anklagelse för brott enligt artikel 6, som därmed inte är tillämplig i målet. - Vid sådant förhållande föranleder vad C.O. har anfört om att påförandet av den särskilda avgiften strider mot rättssäkerhetsgarantierna i Europakonventionens artikel 6 punkterna 2 och 3 ingen länsrättens vidare kommentar. - Länsrätten, som därmed har att pröva Finansinspektionens beslut enligt den svenska insiderlagstiftningen, finner till en början att grund har förelegat att påföra C.O. särskild avgift då han ostridigt har kommit in med sin anmälan efter den föreskrivna tiden. Det förhållandet att 9 § insiderlagen inte stadgar att anmälan skall ha "kommit in" till Finansinspektionen utan "skall göras" inom 14 dagar förändrar inte denna bedömning. Den enda rimliga tolkningen av nämnda stadgande kan enligt länsrätten vara att anmälan skall ha kommit in till Finansinspektionen inom den föreskrivna fristen. - Fråga i målet är därefter om överträdelsen att inte anmäla ändrat aktieinnehav i rätt tid i förevarande fall kan anses som ringa eller ursäktlig eller det annars finns synnerliga skäl för eftergift av särskild avgift. - Av förarbetena till 24 § insiderlagen (prop. 1995/96:215 s. 91) framgår att om det gäller ett mindre antal aktier och fristen försuttits med högst några dagar får överträdelsen normalt anses vara ringa. Var gränsen skall dras i det enskilda fallet får överlämnas till rättstillämpningen att bestämma. Om anmälan inte ges in inom rätt tid och detta beror på omständigheter som den anmälningsskyldige inte rimligen kunnat råda över eller förutse bör överträdelsen anses som ursäktlig. Området för att det föreligger synnerliga skäl att efterge avgiften bör vara utomordentligt litet. Ett fall där eftergift skulle kunna komma i fråga på den grunden är när den anmälningsskyldiges ekonomiska förhållanden innebär att det framstår som oskäligt att ens ta ut den lägsta avgift som kan följa enligt paragrafen. - Länsrätten finner med hänsyn till dels det stora antal aktier och det inte obetydande belopp som aktierna inbringat, dels den förhållandevis långa tid - tio dagar innan C.O. insjuknade - som anmälningsfristen överskreds med, att överträdelsen inte kan anses som ringa. Den omständigheten att C.O. saknat blankett och information om anmälningsrutinerna kan inte anses utgöra en sådan omständighet som den anmälningsskyldige inte kunnat råda över eller förutse. Det förhållandet att C.O. senare gjort självrättelse och anmält aktieförsäljningen innan Finansinspektionen uppmärksammat den uteblivna anmälan föranleder inte heller att den särskilda avgiften skall efterges. En person med anmälningsskyldig insynsställning, med ett så stort utlandsresande som C.O. har, måste själv i förväg vidta åtgärder för att kunna fullgöra sin anmälningsskyldighet. C.O:s utlandsvistelser under den aktuella tiden är därför inte ett skäl för eftergift. Inte heller i övrigt föreligger synnerliga skäl för hel eller delvis eftergift av den särskilda avgiften. Överklagandet skall således avslås. - Länsrätten kan i mål av detta slag - förutom under vissa förutsättningar kostnad för resa och uppehälle för inställelse till muntlig förhandling - lagligen inte pröva yrkanden om ersättning för rättegångskostnader, varför C.O:s yrkande härom skall avvisas. - Länsrätten avslår överklagandet. - Länsrätten avvisar yrkandet om kostnadsersättning.
C.O. överklagade länsrättens dom hos Kammarrätten i Stockholm och vidhöll därvid samtliga sina yrkanden. Han yrkade därjämte ersättning för sina kostnader i kammarrätten med 70 000 kr. C.O. anförde bl.a. följande. Det är obegripligt att länsrätten kunnat komma till bedömningen att särskild avgift enligt insiderlagen faller utanför tillämplighetsområdet för artikel 6 i Europakonventionen, både med hänsyn till den särskilda avgiftens stränghet och till det förhållandet att den aktuella regleringen i insiderlagen gäller alla medborgare som från tid till annan har insynsställning i ett aktiemarknadsbolag och inte bara personer som tillhör någon viss yrkeskår eller profession. Det faktum att en sanktionsavgift inte kan omvandlas till frihetsstraff eller antecknas i kriminalregistret tillmäts inte någon betydelse vid bedömningen av om den principiellt omfattas av artikel 6 i Europakonventionen. Att den särskilda avgiften enligt insiderlagen har ett avskräckande och bestraffande syfte framgår redan av det förhållandet att den ersatte ett straffrättsligt sanktionssystem. Europadomstolen har vidare varit mycket restriktiv med att utesluta tillämpningen av artikel 6. Genom att länsrätten felaktigt ansett att den särskilda avgiften inte omfattas av regleringen i artikel 6 har länsrätten kunnat undandra sig att pröva om och i så fall i vilka avseenden avgiften är oförenlig med artikel 6.- Beträffande de faktiska omständigheterna kan det konstateras att det är ostridigt att hans anmälan inte inkom till Finansinspektionen senast den 11 december 1997, dvs. inom fjorton dagar efter aktuell likviddag. Det är däremot inte ostridigt att anmälningsskyldigheten skulle ha fullgjorts så att anmälan var Finansinspektionen tillhanda redan den 11 december 1997. Lagtexten är i detta avseende oklar och måste tolkas till den enskildes fördel. Till grund för bedömningen skall således läggas att han senast den 11 december 1997 skulle ha avsänt ändringsanmälan till Finansinspektionen. Det är ostridigt att han blev allvarligt sjuk den 19 december 1997 och att detta utgör skäl för att han inte ingav anmälan förrän den insändes till Finansinspektionen den 29 januari 1998. Målet gäller således en försenad anmälan under endast en vecka. I sammanhanget bör vidare framhållas att enligt anvisningarna på den utgåva av Finansinspektionens ändringsblankett som inspektionen tillhandahöll vid den aktuella tidpunkten så skulle denna blankett användas vid anmälan om ändrat aktieinnehav. Detta ställde till problem för honom som befann sig på utrikes ort och måste rekvirera blanketten från Sverige. Även detta måste beaktas vid bedömningen av tidsöverdraget. - Den påförda sanktionsavgiften, 61 610 kr, är uppenbart en alltför ingripande och sträng påföljd för den ringa förseelse av ordningskaraktär som det är fråga om. Han har till följd av omständigheter som han i stor utsträckning själv inte kunnat råda över och som delvis förorsakats av otydlig lagstiftning och oklara blanketter, lämnat in en registreringsblankett några dagar för sent. För denna obetydliga ordningsförseelse har han ådömts en ekonomisk sanktion som är fullkomligt orimlig. - Att underlåta att döma ut rättegångskostnader i målet för det fall att han vinner skulle konstituera en självständig kränkning av Europakonventionen eftersom en person som felaktigt anklagas för brott och frikänns alltid har rätt till ersättning för sina rättegångskostnader.
Finansinspektionen bestred bifall till överklagandet och anförde bl.a. följande. Det är ostridigt att C.O. har brutit mot anmälningsplikten. Han skall därför påföras särskild avgift. Länsrätten har gjort en grundlig bedömning av huruvida den särskilda avgiften faller under artikel 6 i Europakonventionen och kommit till den korrekta slutsatsen att så inte är fallet. Avgiften klassas inte som brottslig enligt svensk rätt, den är inte i grunden att anse som brottslig och den särskilda avgiften är inte till sin stränghet och natur sådan att den kan anses vara en påföljd för brott. Detta särskilt som frihetsberövande inte är en möjlig påföljd och anteckning inte sker i kriminalregistret om avgift påförs. Bestämmelserna om särskild avgift kan knappast anses vara generellt tillämpliga eftersom endast personer som har insynsställning i aktiemarknadsbolag är skyldiga att anmäla vissa större innehav i sådana bolag för egen och för närståendes räkning. Denna krets torde inte kunna betraktas som allmänheten eller "gemene man". Hos Finansinspektionen fanns den 30 september 2000 endast 7 455 personer med insynsställning registrerade. Gärningens art kan inte anses vara av brottslig karaktär då den av lagstiftaren har karaktäriserats som en s.k. vinstbegränsande avgift. Syftet med avgiften är således inte att bestraffa överträdelser utan att neutralisera en potentiell vinst. Avgiften kan inte fylla sitt syfte om den inte står i proportion till transaktionsvärdet. Avgiftens nivå kan i ljuset av dess syfte inte anses vara oproportionell. - Det föreligger inte förutsättning för att efterge eller nedsätta den särskilda avgiften. Det bestrids inte att C.O. varit sjuk. Dock förflöt tre veckor mellan avstämningsdagen för försäljningen och sjukdomsfallet och såvitt Finansinspektionen förstår hävdar inte ens C.O. att hans sjukdom omöjliggjort en anmälan från tidpunkten för försäljningen av aktierna under hela tiden fram till dess att anmälan faktiskt gjordes. C.O:s sjukdomsfall har därmed inte hindrat att anmälan om förändrat aktieinnehav kunnat ske inom lagstadgad tid. Vad avser C.O:s påpekande om användandet av en viss blankett för anmälan av förändrat aktieinnehav och om anmälningsfristens bestämmande hänvisas till vad som tidigare anförts i länsrätten. - C.O:s yrkande om ersättning för sina kostnader i länsrätten och kammarrätten kan inte lagligen bifallas.
Kammarrätten i Stockholm (2001-08-30, Fletcher, Meyers, referent) yttrade: Den 1 januari 2001 trädde lagen (2000:1087) om anmälningsskyldighet för vissa innehav av finansiella instrument i kraft. Lagen ersatte insiderlagen. I den nya lagen har tiden för anmälan ändrats till fem dagar, se 4 §. Enligt övergångsbestämmelserna får dock anmälan enligt 4 § om aktieinnehav eller ändring i innehavet som avser förhållanden före ikraftträdandet göras inom den tid som föreskrivs i 13 § insiderlagen. Införandet av den nya lagen har inte inneburit någon ändring i sak beträffande de bestämmelser som är aktuella i målet. - Kammarrätten har i målet att ta ställning till om Europakonventionen är tillämplig med avseende på den särskilda avgift som kan påföras med stöd av 20-24 §§ lagen om anmälningsskyldighet för vissa innehav av finansiella instrument (bestämmelserna motsvarar 21-25 §§insiderlagen) och om det i så fall föreligger en konflikt mellan konventionen och bestämmelserna om särskild avgift. Om en sådan konflikt kan konstateras måste vidare bedömas vilka konsekvenser detta kan ha för frågan om påförande av särskild avgift. Därefter har kammarrätten att pröva påförandet av den särskilda avgiften i sak. - Frågan om tillämpligheten av artikel 6 i Europakonventionen. - Europakonventionens tillämplighet i fråga om särskild avgift enligt lagen om anmälningsskyldighet för vissa innehav av finansiella instrument bör i första hand prövas mot bestämmelserna i artikel 6.1 och 6.2 i konventionen. För att bedöma konventionens tillämplighet måste det klargöras om det handlande som kan leda till att särskild avgift påförs utgör brott eller, med andra ord, om särskild avgift i konventionens mening är att betrakta som en brottspåföljd. – Av bl.a. Europadomstolens dom i målet Mcmillan (dom den 8 juni 1976, serie A 22) framgår att domstolen i första hand tillämpar tre kriterier för bedömningen av vad som är ett brott i konventionens mening, nämligen klassificeringen i den nationella rätten, gärningens natur samt påföljdens karaktär och stränghet. Kriterierna är alternativa och inte kumulativa. Europadomstolen har dock i några senare avgöranden framhållit att detta förhållande inte utesluter en kumulativ metod när en analys av de tre kriterierna för sig inte leder till någon säker slutsats (se bl.a. Lauko, dom den 2 september 1998, Reports 1998-VI s. 2492). - Det första kriteriet - klassificeringen i den nationella rätten - bildar i många fall endast en utgångspunkt för den fortsatta prövningen men kan dock ensamt leda till att en förseelse bedöms som brott i konventionens mening i de fall förseelsen är klassificerad på det sättet i den nationella rätten. - Den särskilda avgiften infördes genom en lagändring som trädde i kraft den 1 januari 1997. Lagändringen innebar att överträdelse av anmälningsskyldigheten avkriminaliserades och att straffbestämmelserna ersattes av en sanktionsavgift. I förarbetena anfördes därvid bl.a. följande (prop. 1995/96:215 s. 47). Underlåten anmälan behöver inte betyda att ett insiderbrott har begåtts. Ofta torde förklaringen till att anmälan inte har skett bero på glömska eller rent förbiseende. Sådana fall är närmast att betrakta som förseelser av ordningskaraktär även om anmälningsskyldigheten som sådan är av stor vikt. - Kammarrätten finner att den särskilda avgiften inte är klassificerad som ett straff i det svenska rättssystemet utan snarare som en administrativ sanktionsavgift. Klassificeringen i det svenska rättssystemet utgör således i sig inte tillräcklig grund för att betrakta avgiften som en straffrättslig sanktion i konventionens mening. - Det andra kriteriet avser gärningens natur. Vid prövningen av om kriteriet är uppfyllt har Europadomstolen beaktat dels bestämmelsens räckvidd, dels syftet med avgiften. Domstolen har bedömt huruvida en bestämmelse har generell räckvidd eller om den riktar sig endast till en bestämd grupp personer som innehar en speciell status. Det faktum att en bestämmelse har generell räckvidd, dvs. riktar sig till alla medborgare, har domstolen ansett tala för att artikel 6 är tillämplig (se bl.a. Lauko, dom den 2 september 1998, Reports 1998-VI s. 2492). Beträffande syftet med en avgift har domstolen ansett att ett avskräckande och bestraffande syfte talar för att avgiften är att anse som en påföljd för brott i konventionens mening (se bl.a. Öztürk, dom den 21 februari 1984, serie A nr 73). - Särskild avgift kan endast påföras personer med viss i lagen angiven insynsställning i aktiemarknadsbolag samt vissa dem närstående personer, vid försenad eller underlåten anmälan om innehav av aktier i bolaget och ändring i innehavet. Det är enligt kammarrättens mening fråga om en avgränsad grupp personer som kan komma att drabbas av avgiften. Reglerna om särskild avgift kan således inte anses som generella. - I förarbetena anförs bl.a. följande beträffande avgiftens syfte (prop. 1995/96:21 s. 49). Avgiften bör betraktas som en vinstbegränsande avgift, även om överträdelser av förevarande slag normalt inte får antas syfta till ekonomisk vinning. Det nära sambandet med ekonomisk verksamhet motiverar emellertid att bestämmelsen utformas så att redan utsikten till vinst neutraliseras. Det skall inte vara lönsamt att spekulera i möjligheten till vinst när anmälningsskyldigheten aktualiseras. - Syftet med den särskilda avgiften är sålunda att förmå vissa personer med insynsställning att fullgöra sin anmälningsskyldighet. I och för sig kan naturligtvis sägas att andra sidan härav är att avgiften skall avskräcka de anmälningsskyldiga från att underlåta att fullgöra skyldigheten och bestraffa dem som inte låter sig avskräckas. Vid en sammantagen bedömning finner dock kammarrätten att syftet inte kan sägas vara avskräckande och bestraffande. - Beträffande det sista kriteriet - påföljdens karaktär och stränghet - kan det konstateras att den särskilda avgiften inte kan omvandlas till fängelse. Den särskilda avgiften påförs i proportion till vederlaget för aktierna. Avgiften är dock begränsad både nedåt och uppåt och utgår med lägst 15 000 kr och högst 350 000 kr. Även om särskild avgift kan komma att utgå med förhållandevis höga belopp finner kammarrätten att det förhållandet att avgiften endast motsvarar en mindre del av det vederlag som erlagts eller erhållits för aktierna samt att beloppet är begränsat uppåt medför att avgiften inte skall anses som en påföljd för brott i konventionens mening. Kammarrätten beaktar härvid särskilt att avgiften inte satts högre än vad som ansetts nödvändigt för att undvika att det blir lönsamt att spekulera i möjligheten till vinst när anmälningsskyldigheten aktualiseras (jfr prop. 1995/96:215 s. 49). - Sammanfattningsvis finner kammarrätten att artikel 6 i Europakonventionen inte är tillämplig på den särskilda avgift som kan påföras enligt lagen om anmälningsskyldighet för vissa innehav av finansiella instrument. - Påförande av särskild avgift. - Det är i målet ostridigt att C.O. inkommit med anmälan om försäljning av aktier efter den i lagen angivna tidsfristen. Det har sålunda varit korrekt att påföra honom särskild avgift. I målet har fråga dock uppkommit hur den tidsfrist skall beräknas inom vilken anmälan om ändrat aktieinnehav skall ske. Vid denna prövning är det enligt övergångsbestämmelserna till lagen om anmälningsskyldighet för vissa innehav av finansiella instrument den tid som anges i 13 § insiderlagen som skall tillämpas. I 13 § punkt 3 insiderlagen anges att anmälningsskyldighet uppkommer i samband med att den anmälningsskyldige förvärvat eller överlåtit aktier. Av avräkningsnota framgår att SE-banken den 25 november 1997 sålt aktier för C.O:s räkning. Tidsfristen skall därmed räknas från den 25 november 1997. C.O. har vidare gjort gällande att lydelsen i 13 § insiderlagen inte klart föreskriver om anmälan skall ha kommit in till Finansinspektionen senast 14 dagar efter försäljningen av aktieinnehavet eller om anmälan skall ha avlämnats senast vid denna tidpunkt. Enligt kammarrättens mening talar bestämmelsens konstruktion för att fristen gäller inkomstdagen. I den nu gällande lagen om anmälningsskyldighet för vissa innehav av finansiella instrument har också i 6 § uttryckligen angivits att anmälan skall ha inkommit till Finansinspektionen. Den ändrade lydelsen infördes för att undvika missförstånd (se prop. 1999/2000:109 s. 68). Detta innebär att anmälan även vid tillämpning av insiderlagen skall ha kommit inspektionen till handa inom den föreskrivna tiden. C.O:s anmälan om ändring av aktieinnehavet skulle därmed ha inkommit till Finansinspektionen senast den 9 december 1997 men inkom först den 2 februari 1998, dvs. ca åtta veckor för sent. - Eftergift av särskild avgift. - Den särskilda avgiften får efterges helt eller delvis om överträdelsen är ringa eller ursäktlig eller det annars finns synnerliga skäl. - I förarbetena (prop. 1995/96:215 s. 91) anges att överträdelsen normalt får anses ringa om det gäller ett mindre antal aktier och fristen försuttits med högst några dagar. Om anmälan inte ges in inom rätt tid och detta beror på omständigheter som den anmälningsskyldige inte rimligen kunnat råda över eller förutse bör överträdelsen anses vara ursäktlig. Området för att anse att det föreligger synnerliga skäl att efterge avgiften bör vara utomordentligt litet. - Det är i målet ostridigt att C.O. insjuknade den 19 december 1997, dvs. tre veckor efter försäljningstidpunkten och en vecka efter det att tidsfristen för anmälan passerat. Sjukdomen kan därmed inte i sig medföra att den försenade anmälan är ursäktlig. Inte heller medför vad C.O. anfört om att han saknat relevant blankett att överträdelsen kan anses som ursäktlig. Även med beaktande av sjukdomen har fristen försuttits med en vecka och aktieposten måste anses som förhållandevis stor. Förseelsen kan därmed inte heller vara att betrakta som ringa. Några synnerliga skäl att efterge avgiften föreligger enligt kammarrättens mening inte. Den särskilda avgiften är inte heller att anse som oproportionerlig. - Ersättning för kostnader. - Kammarrätten finner i likhet med länsrätten att det inte finns någon laglig möjlighet att tillerkänna C.O. ersättning för yrkade kostnader i målet. Hans yrkande skall därför avvisas. - Kammarrätten avvisar yrkandet om ersättning för kostnader. - Kammarrätten avslår överklagandet.
Kammarrättsrådet Green var skiljaktig och anförde: Jag är ense med majoriteten när det gäller beskrivningen av de tre kriterier som är att tillämpa vid bedömningen av Europakonventionens tillämplighet i målet och delar också majoritetens bedömning ifråga om det första kriteriet, dvs. klassificeringen av den särskilda avgiften i den nationella rätten. När det däremot gäller de övriga två kriterierna, är enligt min mening såväl den aktuella förseelsens natur som den särskilda avgiftens karaktär och stränghet sådana att påförandet av avgiften måste anses utgöra en anklagelse för brott i den mening som avses i artikel 6 i konventionen. - Vad förseelsens natur beträffar, kan först konstateras att den ifrågavarande lagen gäller generellt och att den uttömmande och med allmän giltighet anger under vilka förutsättningar en aktieinnehavare är skyldig att rapportera sitt innehav och förändringar i detta. Skyldighet att rapportera åligger dels vissa befattningshavare och uppdragstagare i aktiemarknadsbolag, dels varje fysisk person som själv eller tillsammans med vissa närstående innehar en aktiepost av viss storlek i ett sådant bolag. Den särskilda avgiften skall tas ut av envar som underlåter att fullgöra den föreskrivna anmälningsskyldigheten. Envar fysisk person kan följaktligen i princip komma att omfattas av anmälningsskyldigheten och, vid underlåtenhet att fullgöra denna, drabbas av den särskilda avgiften. Det bör slutligen noteras att eftersom anmälningsskyldighet på grund av aktieinnehav är beroende inte enbart av det egna innehavet utan också av vissa närståendes kan anmälningsskyldighet föreligga redan vid ett förhållandevis måttligt eget innehav och vidare att en person kan komma att tillföras eller avföras från kretsen av anmälningsskyldiga på grund av omständigheter helt utanför hans/hennes egen kontroll. Under dessa förhållanden kan de ifrågavarande bestämmelserna enligt min mening inte anses vara riktade till någon bestämd grupp av personer med särskild status, utan de måste anses ha generell räckvidd. Den omständigheten att anmälningsskyldigheten, och därmed den särskilda avgiften, i praktiken endast träffar ett förhållandevis begränsat antal personer, vilket för övrigt torde gälla åtskilliga straffbud både inom den allmänna straffrätten och, framför allt, specialstraffrätten, innebär enligt min mening inte att bestämmelserna kan sägas gälla enbart för dessa personer. - När det gäller syftet med den särskilda avgiften, är först att märka att den, när den infördes 1997, ersatte en tidigare straffrättslig påföljd för samma förseelser. Något annat egentligt syfte med att ersätta straffpåföljden med en avgift synes inte ha förelegat än en önskan att från det kriminaliserade området avföra vad som betraktades som förseelser av ordningskaraktär och att därmed göra en klar åtskillnad mellan dessa förseelser och insiderbrotten (prop. 1995/96:215 s. 47). I den proposition som låg till grund för lagändringen angavs visserligen, i samband med en diskussion om hur avgiftsskyldigheten borde utformas, att den särskilda avgiften borde betraktas som en vinstbegränsande avgift, snarare än som en straffavgift (id. s. 48-49), vilket skulle kunna uppfattas som att avgiften i första hand syftade till att reducera möjligheterna till vinst i samband med överträdelser. Det är emellertid ingenting i övrigt i lagens förarbeten som ger anledning att anta att detta skulle ha varit det egentliga syftet med avgiften. Att detta skulle ha varit fallet motsägs dessutom av den omständigheten att det i propositionen uttryckligen anmärktes att överträdelser av förevarande slag normalt inte kunde antas syfta till ekonomisk vinning (id. s. 49) och det faktum att avgiften utformats så att den påförs helt oberoende av vinst och vinstsyfte. Vid dessa förhållanden måste enligt min mening den särskilda avgiften även efter avkriminaliseringen anses i huvudsak ägnad att ha en avskräckande och bestraffande funktion och därmed på samma sätt som den tidigare straffpåföljden tjäna som ett påtryckningsmedel för att förmå berörda personer att fullgöra sin anmälningsskyldighet. - När det gäller den särskilda avgiftens karaktär och stränghet är det enligt min mening tillräckligt att konstatera att avgiften till sin karaktär inte på något avgörande sätt skiljer sig från de brottspåföljder av ekonomisk natur som förekommer inom straffrätten och att den avgift som maximalt kan påföras, både i sig och i jämförelse med dessa brottspåföljder, är högst betydande. Den maximala avgiften är till exempel mer än dubbelt så hög som det högsta belopp som kan utdömas i form av dagsböter för ett brott. Mot den bakgrunden kan enligt min mening varken den omständigheten att avgiften inte kan omvandlas till fångelsestraff eller avsaknaden av subjektiva rekvisit medföra att avgiften inte skulle vara att anse som brottspåföljd i konventionens mening (se RÅ 2000 ref. 66 s. 60). - Mot bakgrund av det sagda finner jag att påförandet av den särskilda avgiften måste anses utgöra en anklagelse för brott i den mening som avses i artikel 6 i Europakonventionen. Fråga uppkommer därmed om påförandet av avgiften är förenligt med de krav som gäller enligt nämnda artikel. Då det bör ankomma på länsrätten att i första hand pröva frågan, skall enligt min mening länsrättens dom undanröjas och målet visas åter till länsrätten för ny prövning. Överröstad i denna fråga är jag i övrigt ense med majoriteten utom ifråga om yrkandet om ersättning för kostnader i kammarrätten som enligt min mening, eftersom majoriteten funnit att Europakonventionen inte är tillämplig i målet och då det i övrigt inte finns någon laglig grund för att bifalla yrkandet, bör avslås.
C.O. fullföljde sin talan och yrkade därjämte ersättning för sina kostnader i målet hos Regeringsrätten med 15 000 kr. Till stöd för sin talan anförde han bl.a. följande. Han har inte fått en rättvis rättegång i kammarrätten i enlighet med de krav som ställs enligt artikel 6 i Europakonventionen. Vid bedömningen av det aktuella sanktionssystemets förenlighet med konventionen skall bl.a. prövas om lagstiftningen möjliggör för domstolarna att inom rimliga gränser anpassa sin straffmätning till det enskilda fallet eller om regelsystemet i strid med konventionen är "låst" och onyanserat när det gäller sanktionernas omfattning, dvs. tvingar de tillämpande domstolarna att mer eller mindre mekaniskt tillämpa sanktionssystemet oaktat omständigheterna i det enskilda fallet. En sanktionslagstiftning som tillämpas "mekaniskt" utan närmare hänsynstagande till omständigheterna i det enskilda fallet kränker bl.a. den s.k. oskuldspresumtionen i artikel 6 i konventionen. Regleringen i insiderlagstiftningen ger inte utrymme för den nyanserade bedömning som såväl Europadomstolen som Regeringsrätten kräver för att ett sanktionssystem skall anses förenligt med konventionen och som numera också gäller beträffande skattetillägg. Även en tillämpning av artikel 1 i första tilläggsprotokollet till Europakonventionen aktualiseras. Om en sanktion är helt oproportionerlig i förhållande till den överträdelse som skall straffas/sanktioneras, kan ett okritiskt uttagande av den orimliga sanktionen kränka äganderätten till den egendom som tas i anspråk av det allmänna. Europadomstolen torde i sammanhanget inte acceptera ett orimligt högt bötesstraff för en mindre förseelse av ordningskaraktär. I föreliggande fall är den utdömda påföljden så uppenbart orimlig för den ordningsförseelse som det är fråga om, att den särskilda sanktionsavgiften även kränker artikel 1 i första tilläggsprotokollet.
Finansinspektionen bestred bifall till överklagandet.
Regeringsrätten (2004-03-18, Ragnemalm, Nordborg, Rodriguez, Hughes, Manning) yttrade: Skälen för Regeringsrättens avgörande. Som kammarrätten funnit har C.O:s anmälan om aktieförsäljning kommit in för sent till Finansinspektionen, något som också är ostridigt i målet.
En första fråga i målet är om artikel 6 i Europakonventionen är tillämplig på förfarandet vid påförande av särskild avgift. Regeringsrätten har i rättsfallet RÅ 2000 ref. 66 (I) slagit fast att fråga om påförande av skattetillägg - trots att detta i det svenska rättssystemet inte betraktas som ett straff utan som en administrativ sanktionsavgift - innefattar en anklagelse för brott i den mening som avses i artikel 6 i Europakonventionen, varför de i artikeln angivna rättssäkerhetsgarantierna måste respekteras vid förfarandet för bestämmande av sådan påföljd. Den nu aktuella avgiften för underlåtenhet att anmäla ändrat aktieinnehav företer sådana karakteristika att detsamma enligt Regeringsrättens mening bör gälla vid uttagande av denna avgift.
Som Regeringsrätten underströk i det nyssnämnda rättsfallet får, när fråga är om en anklagelse för brott i konventionens mening, ansvar inte utkrävas helt automatiskt, när de objektiva rekvisiten är uppfyllda, utan den enskilde måste ha möjlighet till någon form av försvar, som grundas på subjektiva förhållanden. Enligt 23 § lagen om anmälningsskyldighet för vissa innehav av finansiella instrument (liksom 24 § i föregångaren insiderlagen) får avgiften helt eller delvis efterges, "om överträdelsen är ringa eller ursäktlig eller det annars finns synnerliga skäl". I linje med vad Regeringsrätten uttalat i rättsfallet om skattetillägg fordrar en konventionsenlig tillämpning av avgiftssystemet att domstolarna i varje enskilt fall gör en nyanserad och inte alltför restriktiv bedömning av om förutsättningar finns för att helt eller delvis efterge den särskilda avgiften.
Även vid en prövning i enlighet med det nu sagda utgör vad som framkommit rörande omständigheterna kring C.O:s underlåtenhet att i rätt tid fullgöra sin anmälningsskyldighet enligt Regeringsrättens mening inte tillräckliga skäl för att helt eller delvis efterge den särskilda avgiften.
Förutsättningar att bevilja C.O. ersättning för kostnader saknas.
Regeringsrättens avgörande. Regeringsrätten avslår överklagandet och yrkandet om ersättning för kostnader.