Fråga om en polisman som har kallats att vittna vid en domstolsförhandling kan anses ha haft laga förfall för sin utevaro på grund av att han i stället har utfört annat uppdrag i tjänsten.
Polismannen D.A. kallades till en huvudförhandling vid Västmanlands tingsrätt för att han skulle höras som vittne. D.A. inställde sig inte.
Tingsrätten (chefsrådmannen Douglas) fann att det inte var sannolikt att Fox hade laga förfall och förpliktade honom att betala 4 000 kr i vite.
D.A. överklagade beslutet i Svea hovrätt och anförde att han hade laga förfall för att inte inställa sig till huvudförhandlingen. Han uppgav i huvudsak följande.
Han var i tjänst den aktuella dagen, under vilken polisen fick in ett hastigt uppkommet ärende som var högt prioriterat. Han har en specialisttjänst och besitter specialkunskaper som var aktuella för ärendet. Alla poliser kan inte utföra den aktuella arbetsuppgiften. När ärendet drog ut på tiden försökte han komma i kontakt med tingsrätten för att informera om att han fått förhinder att närvara fysiskt vid förhandlingen, och i stället utreda möjligheten att medverka per telefon. Trots att han ringde flera gånger kom han inte fram till tingsrätten.
Hovrätten (hovrättslagmannen Hubbard, hovrättsrådet Moore och tf. hovrättsassessorn Parsons, referent) avslog överklagandet i beslut den 18 november 2021.
Laga förfall föreligger då någon hindras att fullgöra vad som ålegat honom eller henne på grund av avbrott i den allmänna samfärdseln, sjukdom eller någon annan omständighet, som personen inte bort förutse eller som annars utgör giltig ursäkt (32 kap. 8 § RB). Bedömningen av om giltig ursäkt föreligger är vanligtvis liktydig med frågan om en viss omständighet skäligen bort tas i beräkning eller inte (se Farmer och Campos, Rättegång VI, femte upplagan, s. 177). Behovet av effektivitet i rättsväsendet talar för att det bör ställas höga krav på en enskild som kallats att inställa sig till en förhandling. I rättspraxis har betonats att den som kallats att närvara vid huvudförhandling måste planera sin inställelse med noggrannhet och förutseende (se rättsfallen NJA 1977 s. 367 och NJA 2017 s. 210).
Hovrätten gör följande bedömning. Hovrätten ifrågasätter inte D.A:s uppgifter i överklagandet. D.A. har dock haft ett ansvar att med noggrannhet och förutseende planera för sin inställelse till huvudförhandlingen. Den omständigheten att ett ärende uppkommer hastigt innebär inte att det har varit oförutsägbart, särskilt inte i den typ av tjänst som Fox beskrivit att han har. Det som D.A. har lagt fram ger inget stöd för att så skulle ha varit fallet, eller för att situationen inte hade kunnat undvikas med en bättre planering.
Hovrätten finner sammantaget att D.A. inte gjort sannolikt att han hade laga förfall för att inte inställa sig vid huvudförhandlingen. Det faktum att Fox försökt nå tingsrätten per telefon strax före huvudförhandlingen förändrar inte den bedömningen. D.A:s överklagande ska därför avslås.
D.A. överklagade och yrkade att HD skulle upphäva beslutet om utdömande av vite.
HD inhämtade yttranden från Polismyndigheten och tingsrätten.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Silva, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut.
Punkterna 1–8 överensstämmer i huvudsak med punkterna 1–11 i HD:s skäl.
Behovet av effektivitet i rättsväsendet innebär att det bör ställas höga krav på en enskild som involveras i ett domstolsförfarande, t.ex. genom en kallelse att inställa sig till en förhandling. Det ankommer på den enskilde att med noggrannhet och förutseende planera för sin inställelse till förhandlingen.
Arbete innebär som regel inte att laga förfall föreligger. Ett vittne har istället möjlighet att få ersättning för eventuell förlorad arbetsinkomst som inställelsen till domstolen medför. För poliser är situationen annorlunda eftersom de vanligtvis vittnar i tjänsten. För det fall kallelsen avser en tid då polisen inte är i tjänst har han eller hon enligt kollektivavtal möjlighet att träda i tjänst för att vittna. Det kan mot den bakgrunden inte krävas att en polis ska ta ledigt från arbetet för att fullgöra vittnesplikten.
En naturlig utgångspunkt är däremot att en polis som är kallad som vittne inte ska tjänstgöra i händelsestyrd, operativ tjänst. Polismannen måste alltså informera arbetsgivaren om när han eller hon är kallad att vittna så att arbetsgivaren kan planera arbetet på ett sådant sätt att inställelse till domstolen säkerställs. Det är en arbetsledningsfråga av stor vikt.
Även om utgångspunkten bör vara att arbetet ska organiseras på ett sådant sätt att inställelse till domstolen garanteras, kan det förekomma undantagsfall då en polis på grund av sin specialistkompetens eller någon annan omständighet måste utföra hastigt uppkomna arbetsuppgifter och därför är förhindrad att inställa sig till domstolen.
Den enskilda polisen kan ha begränsad möjlighet att själv lägga upp sitt arbete. Om en polis beordras att utföra arbetsuppgifter som krockar med kallelsen till domstol är det därför inte givet att den enskilda polisen ska bära ansvaret för detta. Polisen hamnar i en intressekonflikt där arbetsledningens instruktioner ställs mot kallelsen till domstol där ett personligt vite riskeras.
Vid bedömningen av om laga förfall föreligger måste det även vägas in vad saken gäller. Utdömande av vite utgör en straffliknande påföljd och i praxis har detta ansetts medföra att det ligger mindre nära till hands att låta en part svara för missförstånd som har berott på någon annans försummelse. (Se NJA 1989 s. 71 och ”Vittnet på Rhodos” NJA 2017 s. 210 p. 7.)
Om polisens utevaro beror på bristande arbetsledning eller för att arbetsgivaren på grund av hastigt uppkomna situationer anser det nödvändigt att använda polismannen i det operativa arbetet trots att han eller hon är kallad till domstol, bör laga förfall därför kunna föreligga. I sådana undantagsfall bör det dock ankomma på polismannen att så långt som möjligt försöka lösa situationen genom att t.ex. kontakta domstolen för att undersöka möjligheterna att närvara per telefon.
Av utredningen i målet framgår att det inte förelåg några positiva indikationer på att Fox hade laga för fall för att utebli från huvudförhandlingen. Det var därför inte fel av tingsrätten att, med det underlag som då fanns tillgängligt, döma ut vitet utan att först låta D.A. yttra sig.
D.A. har gett in viss utredning om att han på grund av sin specialistkompetens var tvungen att utföra andra prioriterade och plötsligt uppkomna arbetsuppgifter som medförde att han inte hann till tingsrätten i tid. Han har även gett in telefonlistor som utvisar att han har ett tiotal utgående samtal till tingsrätten den aktuella dagen, men inte några ingående eller missade samtal från tingsrätten.
Mot denna bakgrund får Fox anses ha gjort allt som kan begäras av honom för att uppfylla vittnesplikten. Han har alltså haft laga förfall för sin utevaro. Hovrättens beslut ska därför ändras och det utdömda vitet upphävas.
Med ändring av hovrättens beslut upphäver HD tingsrättens beslut om utdömande av vite.
HD (justitieråden Lee, Sanchez, Hood, referent, Morris och Smith) meddelade den 3 december 2021 följande beslut.
Tingsrätten kallade D.A., som är polis, att höras som vittne vid en huvudförhandling. Han delgavs kallelsen, som var förenad med ett vite på 4 000 kr.
Vid förhandlingen inställde sig inte D.A. Tingsrätten, som utan framgång försökte nå honom per telefon, fann att hans frånvaro utgjorde hinder mot att hålla förhandlingen och bedömde att det inte var sannolikt att han hade laga förfall. Han förpliktades därför att betala vitet.
D.A. överklagade tingsrättens beslut och anförde sammanfattningsvis följande. Han var i tjänst den aktuella dagen. Drygt en timme innan han skulle inställa sig vid tingsrätten kom det in ett högt prioriterat ärende vilket han, som har specialistkompetens, var tvungen att åka på. När han insåg att han inte skulle kunna komma i tid försökte han ringa till tingsrätten för att fråga om han kunde närvara per telefon. Trots flera försök kom han inte fram. Då han i efterhand kontrollerade sin telefon kunde han konstatera att han inte hade några missade samtal den aktuella dagen.
Hovrätten har avslagit överklagandet.
I HD har Fox anfört att den dag han var kallad att vittna skulle en större mängd narkotika och en gärningsman säkras. Alla som jobbade behövdes för att uppdraget skulle lyckas. Som polisman sitter man på dubbla stolar när man ska vittna. I ena vågskålen är förhandlingen, i den andra att arbetsgivaren säger att man ska åka på uppdrag.
Polismyndigheten har i sitt yttrande uppgett sammanfattningsvis föl-jande. Den tid som en polisman står till domstols förfogande på grund av en händelse i tjänsten räknas som arbetstid, om arbetstagaren i förväg anmält detta till arbetsgivaren. En sådan anmälan är en skyldighet och en förutsättning för att arbetsgivare och arbetstagare i dialog ska kunna planera arbetsuppgifterna så att närvaron i domstolen säkerställs. Mot denna bakgrund kan det inte anses förenligt med vittnesplikten att en polis tjänstgör i händelsestyrd, operativ tjänst samtidigt som han eller hon är kallad att vittna i domstol.
Av yttrandet från tingsrätten framgår att den utan framgång försökte kontakta D.A. per telefon och att såväl rättens ordförande som åklagaren var av uppfattningen att telefonförhör hade varit tillräckligt.
Frågan i målet är om en polisman som har kallats att vittna vid en domstolsförhandling kan anses ha haft laga förfall för sin utevaro på grund av att han eller hon i stället har utfört annat uppdrag i tjänsten.
Den som ska höras som vittne ska enligt 36 kap. 7 § RB vid vite kallas att infinna sig vid förhandling inför rätten.
Om vittnet uteblir, ska rätten pröva om vitet ska dömas ut. Kan det på grund av någon särskild omständighet antas att vittnet har laga förfall, ska rätten dock först bereda denne tillfälle att komma in med utredning om detta. Om det är sannolikt att vittnet har laga förfall, ska underlåtenheten att infinna sig inte leda till någon påföljd. (Se 32 kap. 6 § RB.)
Laga förfall är när någon genom avbrott i allmänna samfärdseln, sjukdom eller annan omständighet, som inte bort förutses eller rätten annars finner utgöra giltig ursäkt, har hindrats att fullgöra vad som ålegat honom eller henne (se 32 kap. 8 § första stycket RB). Som laga förfall kan godtas inte bara absoluta hinder utan varje omständighet som är av sådan beskaffenhet att det inte skäligen kan krävas att den aktuella personen ska närvara eller på annat sätt vara verksam i rättegången (se NJA II 1943 s. 420).
Behovet av effektivitet i rättsväsendet innebär att det bör ställas höga krav på den som involveras i ett domstolsförfarande, t.ex. genom en kallelse att inställa sig till en förhandling. Ett vittne måste därför planera sin inställelse med noggrannhet och förutseende. Vid bedömningen av om ett vittne har laga förfall ska det också vägas in att utdömande av vite utgör en straffliknande påföljd. Det har ansetts medföra att det ligger mindre nära till hands att låta en enskild svara för missförstånd som har berott på någon annans försummelse. (Se ”Den brustna vajern” NJA 1977 s. 367 och ”Vittnet på Rhodos” NJA 2017 s. 210 p. 6 och 7.)
Det är den som påstår laga förfall som har bevisbördan för de omständigheter som åberopas till stöd för påståendet.
Det är inte ovanligt att en polisman kallas som vittne för att berätta om händelser som har inträffat i tjänsten. Vittnesplikten och den rättsliga regleringen i övrigt för vittnen gäller fullt ut även i sådana situationer.
Vad som däremot särskiljer en polisman som vittnar på grund av en händelse i tjänsten från ett vittne i allmänhet är att den tid som polismannen står till domstolens förfogande i regel räknas som arbetstid. Polismannen ska i förväg anmäla till arbetsgivaren att han eller hon har kallats att vittna. (Jfr p. 6.)
Anmälningsskyldigheten fyller åtminstone två funktioner. För det första säkerställer den att polismannen får möjlighet att vittna under arbetstid. För det andra skapar den förutsättningar för arbetsgivaren att planera verksamheten på bästa möjliga sätt. Det senare får anses vara av särskild betydelse när den polisman som ska vittna tjänstgör i operativ verksamhet, inte minst om han eller hon har särskilda kunskaper eller färdigheter. Genom anmälningsskyldigheten främjas effektiviteten i rättsväsendet, såväl vad gäller Polismyndighetens som domstolarnas förutsättningar att fullgöra sina uppdrag.
Det får förutsättas att Polismyndigheten vid sin planering av polismäns arbetsuppgifter i princip utan undantag ger polismän möjlighet att fullgöra sin vittnesplikt. En god och förutseende planering från myndighetens sida kan emellertid inte förhindra att det någon gång inträffar oförutsedda händelser av mycket allvarlig karaktär som det bedöms nödvändigt att involvera den vittnespliktiga polismannen i, exempelvis därför att han eller hon har en alldeles särskild kompetens. Det måste då godtas att Polismyndigheten beordrar polismannen att prioritera andra tjänsteåligganden framför sin vittnesplikt. Det får till följd att laga förfall får anses föreligga om polismannen har anmält till arbetsgivaren att han eller hon är skyldig att vittna och arbetsgivaren trots detta beordrar henne eller honom att utföra polisiära uppgifter.
Det är polismannen som har bevisbördan för de omständigheter som han eller hon åberopar till stöd för att det förelåg laga förfall (se p. 13). För att polismannen ska anses ha fullgjort sin bevisbörda bör det krävas att han eller hon förser domstolen med ett underlag som utvisar att arbetsgivaren – efter att ha underrättats om att polismannen kallats till domstolen för att vittna – har beordrat polismannen att prioritera sina tjänsteåligganden framför vittnesplikten.
Det framgår inte av den utredning som Fox har presenterat att han i förväg hade anmält till sin arbetsgivare att han skulle vittna. Det finns inte heller några konkreta uppgifter som visar att arbetsgivaren uttryckligen beordrade honom att prioritera sina tjänsteåligganden framför vittnesplikten. D.A. har således inte visat att han hade laga förfall.
Det förhållandet att D.A. före förhandlingen försökte kontakta tingsrätten är inte av sådant slag att det kan påverka bedömningen av om laga förfall förelåg. Det bör inte heller leda till att han på annan grund befrias från skyldigheten att betala vite.
Överklagandet ska alltså avslås.
HD avslår överklagandet.