Tillämpning av lagen (1989:14) om erkännande och verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn. Överflyttning har vägrats eftersom det fanns en allvarlig risk för att barnets psykiska hälsa skulle skadas.
S.S. förde vid Stockholms tingsrätt den talan mot H.U. som framgår av tingsrättens beslut.
Tingsrätten (rådmannen Clark samt nämndemännen Madden och Anderson) anförde följande i slutligt beslut den 20 juni 2013.
H.U. och S.S. träffades i Turkiet år 2004 och gifte sig med varandra år 2006. Kort tid efter äktenskapets ingående blev S.S. gravid. S.S. reste till Sverige för att föda barnet. Den 31 maj 2007 föddes dottern L.U. i Trollhättan. En tid därefter återvände S.S. med L.U. till Turkiet och vistades där, med kortare avbrott för resor till Sverige under somrar och julhelger. I Turkiet bodde S.S., H.U. och L.U. tillsammans. S.S. och H.U. hade och har gemensam vårdnad om L.U. Den 28 juni 2009 reste S.S. med L.U. till Sverige och återvände inte därefter till Turkiet. H.U. ansökte i februari 2010 om att L.U. skulle överflyttas till H.U. i Turkiet i enlighet med 11 § lagen (1989:14) om erkännade och verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn (verkställighetslagen). I ett slutligt beslut den 31 mars 2010 i ärende Ä 3107-10 förordnade tingsrätten att L.U. skulle överflyttas till H.U. och att hon skulle hämtas genom polismyndighetens försorg för överlämning. Beslutet överklagades till både hovrätt och HD samt blev föremål för resningsansökan. Beslutet har numera vunnit laga kraft.
Beslutet har inte effektuerats och L.U. bor fortfarande med sin mamma S.S., för närvarande i Lilla Edet. S.S. har yrkat att tingsrätten skall ompröva sitt tidigare beslut jämlikt 21 § verkställighetslagen jämförd med 21 kap 15 § FB.
Yrkanden m.m.
S.S. har yrkat att tingsrätten med upphävande av Stockholms tingsrätts slutliga beslut den 31 mars 2010, ska besluta att hinder mot överflyttning av L.U. till fadern H.U. föreligger, varför överflyttning ska vägras.
H.U. har bestritt såväl ändring av tidigare beslut som att det föreligger hinder för verkställighet. Han har för egen del yrkat att tingsrättens tidigare beslut fastställs.
S.S.
En överflyttning av L.U. idag skulle uppenbart strida mot grundläggande regler om barns bästa enligt såväl barnkonventionen som föräldrabalkens regelverk. Det finns också en allvarlig risk för att en överflyttning skulle skada L.U:s kroppsliga eller själsliga hälsa eller i övrigt försätta henne i en situation som inte är godtagbar (12 § 2 verkställighetslagen).
H.U.
Det föreligger inga hinder mot att verkställa beslutet om överflyttning. L.U. kommer att väl omhändertagas i Turkiet, där hon bott sina första levnadsår och hon kommer att få umgås med sin mamma i den omfattning som barn behöver.
S.S. har bland annat anfört följande.
Hon har uppfattningen att H.U. egentligen aldrig velat att L.U. skulle överföras till Turkiet utan att han egentligen ville ha umgänge med L.U. men begärde överflyttning mer som ett uttryck för hämnd och svartsjuka i samband med att S.S. träffade en annan man i Sverige. Hon själv har aldrig trott att en överflyttning till Turkiet skulle vara det bästa för L.U. L.U. är uppväxt med henne sedan födseln och vid tidpunkten för hovrättens beslut om avslag på resningsansökan hade de varit i Sverige i ett år. Hon har gjort vad hon kunnat för att hålla L.U. undan från verkställighet under den här tiden. Nu har L.U. varit i Sverige i nära fyra år och har under den tiden inte träffat sin pappa mer än några kortare stunder i samband med tingsrättsförhandlingarna år 2010 och vid några tillfällen vid påsktid innevarande år. L.U. själv är inte intresserad av att vara med sin pappa, som är en främmande person för henne, och hon kan för övrigt inte kommunicera med honom eftersom hon inte kan någon turkiska och han inte lärt sig någon svenska. Även om L.U. under åren endast gått i öppen förskola pga. överflyttningsrisken så går hon sedan februari i år i en kommunal förskola, till vilken hon snabbt anpassat sig. L.U. har en stor släkt i Sverige, och bland annat kontinuitetsprincipen torde medföra att hon skall få vara kvar i den för henne trygga miljön. L.U. har dessutom fått två syskon - tvillingbröder - som nu är sju månader gamla, och det skulle inte vara bra att skilja L.U. från bröderna, som L.U. är mycket fäst vid.
Hon har vid flera tillfällen under årens lopp och senast påsken 2013 försökt att förhandla med H.U. om ett umgänge mellan L.U. och honom, men de har aldrig kommit slutligt överens, även om H.U. vid flera tillfällen givit uttryck för att det fanns en möjlighet därtill. Hon tror för övrigt inte att en verkställighet skulle kunna genomföras eftersom vårdpersonal troligen skulle säga att L.U. skulle ta skada av ett överförande till Turkiet.
H.U. har bland annat anfört följande.
I april 2010 insåg han att S.S. inte skulle medverka till att beslutet om överflyttning skulle verkställas. Då började också hans och hans advokats kontakter med polisen om verkställighet. Han har under åren haft åtskilliga kontakter med polismyndigheten i Trollhättan både personligen, genom sitt ombud och via sin vän M.H. Han har även haft kontakter med Utrikesdepartementet, men inget har hänt i fråga om verkställighet. S.S. har hållit sig undan tillsammans med L.U.
På fråga från ombudet om varför verkställighet inte ägt rum har polisen i ett brevsvar den 7 januari 2013 uppgivit att man inte kunnat verkställa beslutet eftersom L.U. inte kunnat anträffas. Flera tips har följts upp med olika åtgärder, såsom spaning och husrannsakan mot olika platser där man trott sig kunna hitta L.U. Efterlysningar har beslutats och lagts in i olika system. Dokumentation och analys har skett av samtliga tips som inkommit till polisen. Efter utvärdering har flera olika spaningsinsatser skett mot fastigheter, personer och sjukvårdsinrättningar. Ingen av dessa åtgärder har enligt polisen visat något spår efter L.U.
Han har insett att det varit S.S:s avsikt att hela tiden hålla sig undan tillsammans med L.U. för att på så sätt undvika en verkställighet. Han har också förstått att det varit S.S:s tanke att han ska ha umgänge med L.U. i Sverige. När han diskuterat umgänge med S.S. har det varit för att över huvud få en möjlighet att tala med och träffa L.U. Han har velat få till stånd en relation med L.U. innan polisen hämtar henne för överflyttning till Turkiet. Han har också planerat för att själv vara i Sverige under den tid som behövs för att normalisera relationen mellan honom och L.U.
Vad gäller L.U:s tillvaro i Turkiet är det visserligen riktigt att han inte talar svenska, men han har planerat för L.U:s ankomst genom att komma överens med en svensktalande kvinna att hon ska bo med honom och L.U. och hjälpa L.U. att finna sig tillrätta i sin nya miljö. I övrigt är den miljö som L.U. skulle komma till en bra miljö för L.U. Han bor ensam i en stor lägenhet och har föräldrar, syskon och släktingar i närheten.
I ärendet har partsförhör ägt rum med parterna. På S.S:s begäran har vittnesförhör ägt rum med hennes mamma Lawrence, hennes bror D.S. och förskollärare Anderson På H.U:s begäran har vittnesförhör ägt rum med hans vän M.H.
S.S. har vidare åberopat inspelningar från samtal samt intyg från läkare, psykologer, barnsjuksköterska och förskollärare Collins och WarnerH.U. har åberopat skriftlig bevisning rörande polisens handläggning av verkställighetsärendet.
Tingsrätten har genom ett lagkraftvunnet beslut och med stöd av 11 § verkställighetslagen förordnat att L.U. skall överflyttas till H.U. och att L.U. ska hämtas genom polismyndighetens försorg och överlämnas till H.U. Så har inte skett och S.S. har nu begärt omprövning av tingsrättens beslut den 31 mars 2010 på grund av att det nu skulle föreligga hinder för verkställighet.
S.S. har gjort gällande att en överflyttning av L.U. idag uppenbart skulle strida mot grundläggande regler om barns bästa enligt såväl barnkonventionen som föräldrabalkens regelverk. Det finns också enligt S.S. en allvarlig risk för att en överflyttning skulle skada L.U:s kroppsliga eller själsliga hälsa eller i övrigt försätta henne i en situation som inte är godtagbar (verkställighetslagen 12 § punkten 2).
Syftet med Haagkonventionen är att skydda barn mot den skadliga effekten av att bli uppryckt ur sin invanda miljö. Konventionen är i första hand ett instrument avsett att lösa nödsituationer som uppkommit på grund av att barnet ryckts upp ur sin invanda miljö och den går ut på att återställa läget som det var innan det olovliga bortförandet eller kvarhållandet ägde rum. Tingsrättens beslut i mars 2010 fattades i enlighet med Haagkonventionens syfte. L.U. hade sitt hemvist i Turkiet och hade olovligen hållits kvar i Sverige.
Vad tingsrätten nu har att pröva är om förhållandena har ändrats på sätt som gör att det nu föreligger hinder för verkställighet.
Tingsrätten konstaterar först att det faktiskt ligger i Haagkonventionens normala tillämpning att barn flyttas mellan mer eller mindre invanda miljöer. Tanken bakom hela konventionen är väl i och för sig att den miljö till vilken barnet olovligen förts inte skall hinna bli invand.
Till stöd för att det skulle skada L.U. att överflyttas till H.U. och Turkiet har S.S. bland annat åberopat ett antal intyg som i både konkreta och generella termer talar om följderna av att ett barn skiljs från sin invanda miljö och sin anknytningsperson.
I föreliggande ärende har, på grund av S.S:s obstruktion och polisens misslyckade hantering av verkställigheten, L.U. kommit att befinna sig ensam med sin mamma i Sverige sina senaste fyra år av sitt sexåriga liv, vilket i sig är både förvånande och oerhört olyckligt. L.U. kan därigenom också ha kommit att få hemvist i Sverige men det förhållandet har ingen direkt betydelse för den bedömning som tingsrätten nu har att göra.
Även om Haagkonventionen i första hand inte talar om barnens bästa är det en grundläggande princip i såväl den svenska föräldrabalken som barnkonventionen och enligt lagrådet ger bestämmelsen i 12 § 2 verkställighetslagen möjlighet att vid bedömningen av om barnet vid överflyttningen skulle försättas i en situation som inte är godtagbar beakta om verkställighet uppenbart skulle strida mot barnets bästa (NJA II 1989 s. 21).
Det går i föreliggande fall inte att bortse från att L.U. kommit att knyta an till sin mamma på ett sätt som medför att det uppenbart kan förväntas stå i strid med barnets bästa att nu flytta L.U. till ett nytt land och en i princip ny förälder - en person som L.U. inte haft någon relation till i fyra av sina sex levnadsår. Det kan således finnas en allvarlig risk för att en överflyttning idag skulle skada L.U:s hälsa och försätta henne i en situation som inte är godtagbar.
Vid sådant förhållande och trots att inte heller S.S:s agerande kan anses vara godtagbart finner tingsrätten att det idag föreligger hinder för verkställighet.
Tingsrättens beslut den 31 mars 2010 skall således undanröjas.
Med ändring av Stockholms tingsrätts beslut den 31 mars 2010 förordnade tingsrätten att överflyttning av L.U. till H.U. inte skulle äga rum.
Nämndemannen Barber var skiljaktig och anförde följande:
Mot bakgrund av Stockholms tingsrätts slutliga beslut daterat 2010-03-31 skulle L.U. överflyttas till fadern H.U. i Turkiet omedelbart. Detta har inte kunnat ske eftersom modern S.S. olovligen hållit kvar sin dotter fram till dagens datum.
Före kvarhållandet i Sverige hade L.U. en stadigvarande anknytning och hemvist i Turkiet, vilket fortfarande bör vara till grund i detta mål.
Mot bakgrund av att överlämnandet av L.U. genom polishämtning inte verkställts på 3 år samt att S.S. uppsåtligen förkastat ett tidigare beslut anser jag att det inte bör vara till den sökandes fördel att bryta mot lagen.
Jag gör även gällande att motparten inte skall belastas av att svensk polis brustit i sina rutiner med påföljden att L.U., mot pappans vilja, kvarhållits i Sverige som fått en efterföljande konsekvens att hon fått sin hemvist här.
Med hänvisning till tidigare tingsrättsbeslut anser jag att det inte föreligger några starka skäl att upphäva det.
Det är naturligt att själva uppbrottet med efterföljande flytt kan vara traumatiskt för ett barn. Det ligger dock i Haagkonventionens normala tilllämpning att plötsliga uppbrott från barnets invanda miljö måste accepteras. Risken för skador ska bedömas utifrån den miljö i vilken barnet kommer att placeras - till skillnad från risker med själva uppbrottet. Mot bakgrund av det nu anförda väger inte riskerna för att L.U. skadas av överflyttningen så tungt att det utgör skäl för att hindra verkställighet.
H.U. överklagade i Svea hovrätt och yrkade att hovrätten skulle avslå S.S:s talan i tingsrätten. Han yrkade också att hovrätten skulle hålla sammanträde i målet.
Hovrätten (hovrättslagmannen Vargas, referent, hovrättsrådet Padilla och adjungerade ledamoten Torres) anförde i beslut den 18 juli 2013.
Enligt 14 § lagen (1996:242) om domstolsärenden ska domstolen hålla sammanträde, om det begärs av part. Sammanträde behöver dock inte hållas om ärendet inte ska prövas i sak, om avgörandet inte går parten emot eller om ett sammanträde på grund av någon annan särskild omständighet inte behövs. Med beaktande av den summariska och brådskande karaktären av prövningar i ärenden om överflyttning av barn och av att tingsrätten har hållit sammanträde där H.U. hörts finner hovrätten att det inte finns skäl att hålla sammanträde även i hovrätten. Yrkandet om sammanträde ska därför avslås.
Som tingsrätten har redovisat beslutade Stockholms tingsrätt den 31 mars 2010 att parternas dotter L.U. skulle överflyttas till H.U. i Turkiet. Så har dock inte skett och hovrätten har i detta ärende att ta ställning till om den tid om drygt tre år som gått sedan det tidigare beslutet har inneburit att det nu finns hinder mot att flytta över L.U.
En given utgångspunkt är att en part är skyldig att följa rättens tidigare beslut om överflyttning. Hovrätten har dock att pröva frågan om en överflyttning ska ske utifrån L.U:s nuvarande situation och den risk som kan finnas för att en överflyttning skulle komma att skada henne. En grundläggande princip i svensk rätt är att barnets bästa ska vara vägledande och komma i främsta rummet vid åtgärder som vidtas av en domstol.
Vid återförande av olovligen bortförda barn enligt Haagkonventionen kan det ofta befaras att överflyttningen kan rubba barnens trygghet för en tid. Detta kan dock i allmänhet inte anses utgöra skäl mot överflyttning (jfr NJA 2008 s. 963). I det här fallet anser dock hovrätten, lika med tingsrätten, att en överflyttning av L.U. till Turkiet uppenbart måste anses strida mot hennes bästa och att det finns en risk för att en överflyttning skulle skada hennes hälsa och försätta henne i en situation som inte är godtagbar. Det finns därmed hinder mot överflyttning i enlighet med bestämmelsen i 12 § 2 lagen (1989:14) om erkännande och verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn. Överklagandet ska således avslås.
Hovrätten avslog yrkandet om sammanträde och avslog även överklagandet.
H.U. överklagade och yrkade att Stockholms tingsrätts beslut den 31 mars 2010 inte skulle ändras.
S.S. motsatte sig yrkandet.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Perez, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut.
H.U. och S.S. träffades i Turkiet år 2004. De har tillsammans dottern L.U., född i maj 2007. Vårdnaden om L.U. är gemensam. Familjen bodde efter L.U:s födelse i Turkiet. I juni 2009 reste S.S. och L.U. till Sverige och återvände därefter inte till Turkiet. H.U. ansökte i februari 2010 om att L.U. skulle överflyttas till honom i Turkiet i enlighet med 11 § lagen (1989:14) om erkännande och verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn (verkställighetslagen). Stockholms tingsrätt beslutade den 31 mars 2010 att L.U. skulle överflyttas till H.U. i Turkiet. Beslutet har vunnit laga kraft men har inte effektuerats. L.U. bor alltjämt med S.S. i Sverige.
S.S. väckte talan i tingsrätten och yrkade att tingsrätten, med upphävande av Stockholms tingsrätts beslut, skulle besluta att det förelåg hinder mot överflyttning av L.U. till H.U. varför en sådan skulle vägras.
Tingsrätten och hovrätten har med tillämpning av verkställighetslagen funnit att någon överflyttning av L.U. till H.U. inte ska ske.
Målet gäller överflyttning av barn i enlighet med den 25 oktober 1980 dagtecknade konventionen om de civila aspekterna på internationella bortföranden av barn (Haagkonventionen). Konventionen har tillträtts av både Sverige och Turkiet och har som syfte att säkerställa ett snabbt återförande av barn som olovligen förts ut till eller kvarhållits i en konventionsstat och att tillförsäkra att rätten i en konventionsstat till vårdnad och umgänge verksamt respekteras i andra konventionsstater. En förutsättning för tilllämpning av Haagkonventionen är att ett barn har förts bort från eller hålls kvar i en konventionsstat i strid mot den rätt att vårda barnet som tillkommer en vårdnadshavare, gemensamt eller för sig, på grund av lag eller avgörande som gäller i hemviststaten (artikel 12 jämförd med artikel 3).
Om det är fråga om ett olovligt bortförande eller kvarhållande är en konventionsstat i princip skyldig att besluta att barnet ska återlämnas. Konventionen upptar dock vissa förutsättningar då ett återlämnande kan vägras, bl.a. om det finns en allvarlig risk för att återlämnandet skulle utsätta barnet för fysisk eller psykisk skada eller på annat sätt försätta barnet i en situation som inte är godtagbar (artikel 13 b). Tanken är att vägransgrunderna ska tillämpas mycket restriktivt (se Sanchez, The Hague Convention on International Child Abduction, s. 140).
Konventionen är införlivad med svensk rätt genom verkställighetslagen. Det lagrum som i första hand har betydelse i målet är 12 § om när överflyttning av barn får vägras.
L.U. hade sin hemvist i Turkiet vid tidpunkten då S.S. olovligen förde L.U. till Sverige. I och med att det rör sig om ett olovligt bortförande är Haagkonventionen tillämplig. Stockholms tingsrätt beslutade i mars 2010 att L.U. skulle återföras till Turkiet. Av de handläggarnoteringar som H.U. åberopat framgår att polisen vid upprepade tillfällen eftersökt S.S. och L.U. utan resultat. Att det tidigare beslutet om överflyttning inte effektuerats kan därför tillskrivas S.S:s agerande.
Enligt 12 § andra punkten verkställighetslagen får överflyttning av barn vägras om det finns en allvarlig risk för att överflyttningen skadar barnets kroppsliga eller själsliga hälsa eller i övrigt försätter barnet i en situation som inte är godtagbar. Att det föreligger en sådan risk ska framgå av objektiva omständigheter. Det måste dock inte vara fråga om en omedelbar risk (prop. 1988/89:8 s. 43).
Att se till barnets bästa i frågor som rör vårdnad och umgänge är en grundläggande princip i svensk lagstiftning. I Haagkonventionen och verkställighetslagen saknas villkor om att barnets bästa ska komma i främsta rummet vid avgöranden som rör överflyttning av barn. Barnets bästa i de allra flesta fallen är att överflyttas till hemvistlandet. Det ligger i Haagkonventionens natur - följaktligen även verkställighetslagen - att grunderna för att vägra ett återförande ska tillämpas med stor försiktighet. Ett återförande i strid mot någon av vägransgrunderna skulle dock utsätta barnet för något som inte kan anses vara förenligt med barnets bästa. Barnets bästa måste därför vara vägledande vid bedömningen (jfr lagrådets uttalande i prop. 1988/89:8 s. 53f.).
Att sätta barnets bästa i första rummet följer även av FN:s konvention om barnets rättigheter (barnkonventionen). Barnkonventionen gäller emellertid inte som svensk lag men Sverige har åtagit sig en folkrättslig förpliktelse att följa konventionen. Enligt barnkonventionen ska även stater vidta åtgärder för att bekämpa olovligt bortförande och kvarhållande av barn.
S.S. har bevisbördan för att en överflyttning riskerar att skada L.U:s hälsa och försätta henne i en situation som inte är godtagbar. S.S. har åberopat viss bevisning för det, bl.a. läkarintyg som anger att en överflyttning skulle vara skadlig för L.U.
Det har inte påståtts att L.U. skulle utsättas för exempelvis våld om hon skulle överflyttas till H.U. i Turkiet. Det kan därför inte anses föreligga någon allvarlig risk för hennes kroppsliga hälsa vid ett överflyttande.
S.S. har gjort gällande att en överflyttning skulle skada L.U:s själsliga hälsa och försätta henne i en situation som inte är godtagbar.
Det är självklart att en överflyttning från barnets invanda miljö är uppslitande för barnet och rubbar dess trygghet. Precis som HD konstaterade i NJA 2008 s. 963 är det något som måste ha beaktats vid tillkomsten av Haagkonventionen.
L.U. bortfördes från Turkiet när hon var två år och har nu vistats i Sverige i drygt fyra år. Hon förstår inte turkiska och har sedan bortförandet träffat H.U. vid enstaka tillfällen. L.U. är numera inskriven i svensk förskoleklass och har rotat sig i det svenska samhället. Den långa tid som L.U. vistats i Sverige beror på att det tidigare beslutet om överflyttning inte verkställts eftersom S.S. hållit sig undan. Vid bedömningen måste emellertid domstolen bortse ifrån S.S:s agerande och enbart se till L.U:s bästa.
Vid en överflyttning riskerar L.U. att förlora den regelbundna kontakten med S.S. Hon kan inte heller kommunicera med H.U. och kommer till en miljö som är helt främmande för henne. På grund av den långa tid som L.U. befunnit sig i Sverige finns det en allvarlig risk för att en överflyttning till Turkiet skulle skada hennes psykiska hälsa och försätta henne i en situation som inte är godtagbar. Som situationen ser ut idag föreligger det därför hinder mot överflyttning. H.U:s överklagande bör därför avslås.
HD avslår överklagandet.
HD (justitieråden Mcclure, Martin, Conley, Bean och Nichols, referent) meddelade den 20 december 2013 följande beslut.
H.U. och S.S. har dottern L.U. L.U. föddes i maj 2007 när familjen bodde i Turkiet. H.U. och S.S. var gifta och hade gemensam vårdnad om L.U. S.S. och L.U. besökte Sverige under somrarna och julen för att träffa sina släktingar, men L.U. vistades annars i Turkiet med sina föräldrar.
I juni 2009 tog S.S. med sig L.U. och reste till Sverige. Hon återvände därefter inte med henne till Turkiet. L.U. hölls kvar i Sverige mot H.U:s vilja.
Med stöd av 1980 års Haagkonvention om de civila aspekterna på internationella bortföranden av barn ansökte H.U. om att L.U. skulle överflyttas till honom i Turkiet. Stockholms tingsrätt beslutade den 31 mars 2010 att L.U. skulle överflyttas till H.U. Samtidigt beslutade tingsrätten att verkställigheten skulle ske genom polismyndighetens försorg. S.S. överklagade beslutet, men det ändrades inte.
Beslutet om att L.U. ska överflyttas till H.U. i Turkiet har inte verkställts. H.U. och S.S. är numera skilda, och L.U. bor tillsammans med S.S., halvsyskon och styvfar i Sverige. Under den tid som L.U. har bott i Sverige har H.U. och S.S. vid olika tillfällen diskuterat frågor om vårdnaden om L.U., bl.a. möjligheten till umgänge för L.U. med H.U. L.U. har också träffat H.U.
Sedan S.S. hade ansökt om upphävande av tingsrättens beslut från mars 2010, beslutade tingsrätten i juni 2013 att L.U. inte ska överflyttas till H.U. i Turkiet. Enligt tingsrätten kan det finnas en allvarlig risk för att en överflyttning skulle skada L.U:s hälsa och försätta henne i en situation som inte är godtagbar. Hovrätten har gjort samma bedömning som tingsrätten och har därför avslagit H.U:s överklagande dit.
1980 års Haagkonvention är införd i svensk rätt genom lagen (1989:14) om erkännande och verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn.
Frågan i målet gäller tillämpning av de bestämmelser som finns i 1989 års lag och 1980 års Haagkonvention enligt vilka överflyttning i vissa fall får vägras.
1980 års Haagkonvention syftar till att skydda barn mot de skadliga effekterna av ett olovligt bortförande till ett annat land eller ett olovligt kvarhållande där. Genom konventionen inrättas en ordning som ska säkerställa att, om ett barn olovligen förs bort eller hålls kvar, barnet skyndsamt ska kunna föras tillbaka till sin hemmiljö. Med en tillämpning av konventionen ska man snabbt och effektivt kunna återställa det faktiska läge som fanns före bortförandet och därmed säkra barnets trygghet.
I varje land ska det finnas en central myndighet som ansvarar för att skyldigheterna enligt konventionen fullgörs. Centralmyndigheterna ska på olika sätt samarbeta med varandra för att barnet ska kunna återlämnas så fort som möjligt. Även i övrigt ska domstolars och myndigheters handläggning vara skyndsam. Har t.ex. ett avgörande inte fattats inom sex veckor, kan sökanden kräva en redogörelse för dröjsmålet (artikel 11).
Frågor om vårdnaden om barnet regleras inte i 1980 års Haagkonvention, och ett avgörande enligt konventionen ska inte ses som ett ställningstagande i någon vårdnadsfråga (artikel 19). I konventionen finns däremot bestämmelser som ska hindra att en vårdnadsprocess inleds i det land dit barnet har förts olovligen (se artikel 16). En sådan process skulle nämligen kunna försvåra överflyttningen. Med stöd av konventionen ska barnet snabbt kunna föras tillbaka till det land där det hade hemvist vid bortförandet och stod under faktisk omvårdnad. Tanken i konventionen är att en eventuell tvist om vårdnaden ska prövas sedan barnet har återförts.
En överflyttning av barnet får vägras om det när ansökan om överflyttning görs har gått minst ett år från det olovliga bortförandet eller kvarhållandet och barnet har funnit sig till rätta i sin nya miljö (12 § 1 i 1989 års lag och artikel 12 andra stycket i konventionen). Vidare kan en överflyttning vägras om det finns en allvarlig risk för att barnets kroppsliga eller själsliga hälsa skadas eller för att barnet annars försätts i en situation som inte är godtagbar (12 § 2 och artikel 13 första stycket b). En överflyttning kan också vägras om barnet motsätter sig överflyttningen och har nått en sådan ålder och mognad att viljan bör beaktas (12 § 3 och artikel 13 andra stycket). Slutligen får en överflyttning vägras om den inte skulle vara förenlig med grundläggande principer om skyddet för mänskliga fri- och rättigheter (12 § 4 och artikel 20).
Som framgår av det föregående ska det enligt konventionen ske en snabb handläggning av ärendet, och vägransgrunderna är utformade utifrån den förutsättningen. I konventionen får även anses ligga att vägransgrunderna i normalfallet ska tillämpas med en viss restriktivitet.
I vägransgrunderna finns det ingen allmän bestämmelse om att hänsyn ska tas till barnets bästa. Enligt FN:s konvention år 1989 om barnets rättigheter ska barnets bästa komma i främsta rummet vid alla åtgärder som rör barn (artikel 3). I barnkonventionen föreskrivs att konventionsstaterna därför ska vidta åtgärder för att bekämpa olovligt bortförande och kvarhållande av barn i utlandet (artikel 11). Bakom barnkonventionen och 1980 års Haagkonvention ligger alltså samma grundläggande synsätt, nämligen att ett olovlig bortförande ska förhindras och att barnet snabbt ska återföras till sin hemmiljö. Vägransgrunderna i Haagkonventionen ger uttryck för den bedömning av barnets bästa som ska göras i situationer av detta slag. Som Lagrådet uttalade vid sin granskning av förslaget till 1989 års lag finns det möjlighet att vid bedömningen av om barnet vid överflyttningen skulle försättas i en situation som inte är godtagbar beakta om en verkställighet uppenbart skulle strida mot barnets bästa (12 § 2 i 1989 års lag och artikel 13 första stycket b i Haagkonventionen; jfr prop. 1988/89:8 s. 54).
En överflyttning kan, som framgått, även vägras om den inte skulle vara förenlig med grundläggande principer om skyddet för mänskliga fri- och rättigheter. Den enskildes rätt till familjeliv är skyddad av artikel 8 i Europakonventionen; rättigheten gäller i såväl barnets som båda föräldrarnas intresse. Rätten till familjeliv ska tolkas i ljuset av barnkonventionen och 1980 års Haagkonvention. Också enligt Europakonventionen gäller därför att ett barn som olovligen har förts bort till ett annat land eller som olovligen hålls kvar där skyndsamt ska återföras till sitt hemvistland. Europadomstolen har uttalat att en överflyttning dock inte får ske automatiskt utan att förhållandena i det enskilda fallet ska beaktas (se vidare t.ex. Europadomstolens dom Šneersone och Kampanella mot Italien, nr 14737/09, p. 85).
Det övergripande syftet med 1980 års Haagkonvention är att skydda ett barn från de skadliga effekterna av att bli uppryckt från en invand miljö, där barnet får sin omvårdnad och där det har sin sociala och känslomässiga förankring. När barnet med stöd av konventionen överflyttas från en förälder hos vilken det har vistats en viss tid, kommer naturligtvis även detta att i någon mån rubba barnets trygghet. Detta har också beaktats vid tillkomsten av konventionen (jfr NJA 2008 s. 963). Med tiden kan emellertid situationen ha blivit sådan att det skulle innebära en allvarlig risk för barnet att på nytt tvingas bort från sin hemmiljö. I ett sådant fall kan det, beroende på de närmare förhållandena, föreligga grund för att vägra överflyttning med stöd av 12 § 2 i 1989 års lag. Konventionen ger stöd för att tidsfaktorn ska ha betydelse för frågan om överflyttning kan vägras (se t.ex. artikel 12).
Utgångspunkten är att en överflyttning är till barnets bästa och ska ske. För att en överflyttning ska kunna vägras med stöd av 12 § 2 i 1989 års lag bör det krävas att det av objektiva omständigheter framgår att det finns en allvarlig risk för att överflyttningen skadar barnets hälsa eller annars försätter det i en situation som inte är godtagbar. En bedömning av om det finns förutsättningar för att vägra överflyttningen får göras utifrån vad som är utrett om familjesituationen och övriga förhållanden i det enskilda fallet. Av betydelse är omständigheter som barnets ålder och utveckling, barnets anknytning till föräldrarna, familjen och andra och barnets sociala och känslomässiga förankring i övrigt. Rätten har ett ansvar för att prövningen görs nyanserat trots kravet på skyndsam handläggning.
HD har tagit del av de förhör som har hållits med H.U. och S.S. samt med H.U:s vän M.H., med S.S:s mor B.S. och bror D.S. och med förskoleläraren J.A. Som skriftlig utredning har åberopats bl.a. intyg från läkare, psykologer, barnsjuksköterska och förskolelärare.
1980 års Haagkonvention förutsätter att ett ärende om överflyttning handläggs skyndsamt. Det framstår i detta avseende som ett misslyckande att Stockholms tingsrätts beslut den 31 mars 2010 inte kunde verkställas.
L.U. är nu drygt sex år. Hon har bott med sin mor S.S. i Sverige i mer än fyra år. Under den tiden har hon träffat sin far bara vid enstaka tillfällen, och hon har inte någon annan utvecklad social förankring i Turkiet. L.U. har två yngre bröder i familjen i Sverige. Hon går i förskola, har många kamrater och lever i en trygg hemmiljö här. Av utredningen framgår att det finns en allvarlig risk för att det skulle skada L.U:s psykiska hälsa om hon i dag skulle få lämna sin invanda miljö och överflyttas till sin far i Turkiet. Som hovrätten har funnit föreligger det därför hinder mot överflyttning enligt 12 § 2 i 1989 års lag.
HD avslår överklagandet.
HD:s beslut meddelat: den 20 december 2013.
Mål nr: Ö 4071-13.
Lagrum: 12 § lagen (1989:14) om erkännande och verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn, artikel 13 i 1980 års Haagkonvention om de civila aspekterna på internationella bortföranden av barn, artikel 8 i Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna samt artiklarna 3 och 11 i FN:s konvention år 1989 om barns rättigheter.
Rättsfall: NJA 2008 s. 963 samt Europadomstolens dom den 12 juli 2011 i mål Šneersone och Kampanella mot Italien, nr 14737/09.