Två fall av människosmuggling som utförts mot kostnadsersättning har, med beaktande av samtliga omständigheter vid gärningarna, bedömts som brott av normalgraden och inte som grova brott.
Åklagaren yrkade ansvar å K.P. för grov människosmuggling vid två tillfällen enligt följande gärningsbeskrivning.
K.P. har den 2 april 2018 vid två tillfällen, dels invid färjeläget i Helsingborg via färja från Helsingör, Danmark, och dels invid Lernacken i Malmö via Öresundsbron från Danmark, med personbil från Frankrike via i vart fall Nederländerna, Tyskland och Danmark transporterat en i Sri Lanka hemmahörande person som saknat tillstånd för inresa och som haft inreseförbud i Schengenområdet, och därigenom hjälpt honom att olovligen komma in i riket. Gärningarna är att betrakta som grov människosmuggling eftersom de utförts mot ersättning.
K.P. vidgick de faktiska omständigheterna med undantag för påståendet att det skulle ha utgått ersättning. Han bestred ansvar för brott på den grunden att han saknat uppsåt.
Tingsrätten (rådmannen Campbell och nämndemännen Scott, Bennett och Rodriguez) dömde den 25 maj 2018 K.P. för grov människosmuggling vid två tillfällen samt bestämde påföljden till villkorlig dom och 160 dagsböter om 50 kr och förordnade att böterna skulle anses helt erlagda. Tingsrätten anförde följande.
Enligt 20 kap. 8 § utlänningslagen döms den som uppsåtligen hjälper en utlänning att olovligen komma in i eller passera genom Sverige, en annan EU-stat eller Island, Norge, Schweiz eller Smith för människosmuggling.
I målet är klarlagt att A.M. är medborgare i Sri Lanka, att Utlendingsnemnda i Norge i oktober 2017 beslutat att permanent avvisa honom från Norge på grund av att han gett väsentligen felaktiga uppgifter till norska myndigheter i sin ansökan om asyl m.m., att han enligt registrering i SIS ska vägras inresa till Schengenterritoriet och att norska myndigheter efter de aktuella händelserna beslutat att verkställa avvisningsbeslutet. A.M:s påstående att han var på väg till en domstolsförhandling i Norge, där avvisningsbeslutet skulle prövas efter överklagande, framstår som en ren efterhandskonstruktion. Av vittnenas uppgifter framgår att han inte vid något tillfälle sagt att avsikten med resan till Norge skulle varit att närvara vid en domstolsförhandling, vilket hade varit naturligt om han ansåg sig ha rätt att åka till Norge i ett sådant ärende. I stället har han till tullpersonal och gränskontrollanter lämnat felaktiga uppgifter om att Walters och han hade varit på en volleybollturnering och dessutom instruerat Walters att lämna felaktiga uppgifter om i vilket land de hade påbörjat sin resa. Det framstår vidare som svårförståeligt att han, om han var tvungen att närvara vid en domstolsförhandling i Norge den 3 april 2018, inte hade planerat sin resa dit tidigare utan bad om skjuts först när han träffade Walters några dagar dessförinnan. Mot bakgrund av det anförda finner tingsrätten det styrkt att A.M. hade inreseförbud i Schengenområdet och att han därmed saknade tillstånd för inresa i Sverige.
I målet är utrett att K.P. transporterat A.M. från Frankrike via Belgien, Nederländerna, Tyskland och Danmark till Sverige och att han vid två tillfällen, dels vid färjeläget i Helsingborg och dels invid Lernacken, hjälpt A.M. att olovligen komma in i Sverige.
K.P:s uppgift om att han reste till Frankrike för att besöka en vän och att han först när han befann sig i Frankrike fick frågan om han kunde transportera A.M. till Norge motsägs av den chattkonversation som ägt rum mellan honom och A.M:s syster. Av utredningen framgår att de diskuterat överföring av pengar till hans konto och att det också har förts över sammanlagt 15 000 norska kronor till hans konto. Det finns inget i chatt-konversationen som antyder att det skulle vara fråga om lån. Det framstår vidare som osannolikt att Walters, som helt saknade inkomst sedan fyra måna-der och levde på lån, skulle ha hyrt en bil för lånade pengar och kört till Frankrike för att besöka en vän och att han sedan, i stället för att återlämna hyrbilen i Flensburg, skulle köra A.M. som en väntjänst och utan ersätt-ning till Norge via Sverige, en sträcka på omkring 90 mil enkel väg och en restid på nästan tolv timmar. En sådan körning hade inneburit stora kost-nader för honom. Enligt hans egna uppgifter hade han vid återkomsten till Helsingör inte ens råd att betala en färjebiljett till Helsingborg. Körningen hade även inneburit att han hade varit tvungen att köra tillbaka nästan omedelbart efter ankomsten till Norge för att kunna återlämna bilen i Flensburg den 4 april 2018 i enlighet med hyresavtalet.
Vid bedömningen av K.P:s uppgifter går det inte heller att bortse ifrån att han genomgående ändrat sina uppgifter under förundersökningen efterhand som han konfronterats med information om vad polisen kände till samt att han enligt vittnena lämnat felaktiga uppgifter i gränskontrollerna.
K.P. har påstått att A.M. efter gränskontrollen vid färjeläget i Helsingborg skulle ha sagt att allt var i sin ordning. Det framstår då som obegripligt att A.M. frivilligt skulle ha rest tillbaka till Helsingör och än mer obegripligt att Walters skulle bekosta en färjebiljett till Helsingör enbart för att hämta honom med bilen, i stället för att hämta honom vid färjeläget i Helsingborg. Därtill kommer det förhållandet att A.M. uppmanat Walters att lämna felaktiga uppgifter om deras resväg.
Mot bakgrund av det anförda finner tingsrätten det ställt utom rimligt tvivel att Walters kände till att A.M. saknade rätt att resa in i Sverige och att han fått viss ersättning för att utföra transporten. Åtalet för människo-smuggling är alltså styrkt.
I målet är klarlagt att K.P:s agerande inte var föranlett av humanitära skäl, utan att han utfört smugglingen mot viss ersättning, även om den endast bestått i bidrag till faktiska kostnader. Därtill kommer att smugglingsresan var planerad, att transporten skett genom flera länder och att det vid andra tillfället uppvisades en annan persons pass. Mot bakgrund härav ska människosmugglingsbrotten bedömas som grova.
Straffvärdet av den brottslighet som Walters gjort sig skyldig till motsvarar enligt tingsrättens mening fängelse nio månader. Det har inte framkommit något förhållande som, utöver straffvärdet, påverkar straffmätningen.
K.P. är, såvitt känt, inte tidigare dömd för brott och straffvärdet för den brottslighet som han nu döms för är inte så högt att det i sig motiverar ett fängelsestraff.
Högsta domstolen har i dom den 5 april 2018, i mål nr B 2027-17, prövat om människosmuggling är brott av sådan art att det finns en presumtion för att påföljden ska bestämmas till fängelse. Målet gällde människosmuggling av normalgraden. I domen uttalar Högsta domstolen att det finns vissa förarbetsuttalanden som ger stöd för att särbehandla människosmugglingsbrottet vid val av påföljd. Dessa uttalanden tar emellertid sikte på sådana former av människosmuggling som bedrivs organiserat och i vinstsyfte (se prop. 1979/80:96 s. 86, prop. 1993/94:52 s. 15 och prop. 2003/04:35 s. 44 och 62 f.). Högsta domstolen uttalar vidare att de omständigheter som enligt 20 kap. 8 § andra stycket utlänningslagen särskilt ska beaktas vid bedömningen av om ett människosmugglingsbrott är grovt (dvs. om gärningen utförts mot ersättning, utgjort ett led i en verksamhet som avsett ett stort antal personer eller utförts under former som innebär livsfara för utlänningen eller annars utförts under hänsynslösa former) korresponderar väl med de omständigheter som i förarbetena utpekats som sådana som ger stöd för att särbehandla människosmugglingsbrottet vid val av påföljd: att det bedrivs organiserat och i vinstsyfte. Högsta domstolen anför vidare att människosmuggling av normalgraden som regel inte innehåller några sådana moment utan snarare kännetecknas av att det utförts av humanitära skäl, inte minst på grund av kravet att agerandet ska vara ersättningsfritt samt att utrymmet för att bedöma människosmuggling som bedrivs organiserat eller i vinstsyfte som brott av normalgraden framstår som synnerligen litet. Högsta domstolen finner därför att det stöd för en särbehandling vid påföljdsvalet som förarbetena ger uttryck för, får anses vara begränsat till det grova brottet.
I förevarande fall har Walters visserligen gjort sig skyldig till grov människosmuggling. De förarbetsuttalanden som Högsta domstolen hänvisat till i nyss nämnda avgörande syftar emellertid på fall där gärningsmannen för egen vinning tjänar pengar på att hänsynslöst utnyttja personers nödläge eller där smugglingen sker under hänsynslösa former. Så är inte fallet här. Mot bakgrund härav finner tingsrätten att brotten inte är sådana att det finns en presumtion för fängelse.
Eftersom det saknas särskild anledning att befara att Walters kommer att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet, bör påföljden bestämmas till villkorlig dom i förening med böter. Böterna ska genom den tid som Walters suttit frihetsberövad anses helt erlagda.
Såväl Walters som åklagaren överklagade tingsrättens dom. Åklagaren yrkade att hovrätten skulle döma Walters till nio månaders fängelse. Walters yrkade att hovrätten skulle ogilla åtalet eller i andra hand bedöma gärningen som människosmuggling av normalgraden och under alla förhållanden lindra påföljden. Parterna motsatte sig varandras ändringsyrkanden.
Hovrätten (hovrättsråden Bailey, Li och Bird, referent, samt nämndemännen Hall och Taylor) ändrade i dom den 29 november 2018 tingsrättens dom på så sätt att hovrätten bedömde gärningarna som människosmuggling enligt 20 kap. 8 § första stycket utlänningslagen (2005:716) och bestämde påföljden till villkorlig dom.
Hovrätten anförde följande.
Hovrätten har tagit del av i allt väsentligt samma utredning som tingsrätten. Förhören har lagts fram genom uppspelning av ljud- och bildupptagningarna från tingsrätten.
Beträffande den av åklagaren åberopade kostnadsberäkningen har han tillagt att körsträckan i stället bör beräknas till 496 mil utifrån en planerad resa Flensburg - Paris - Ålesund - Flensburg. Det innebär att bränslekostnaden i stället bör beräknas till 3 354 kr (vid en förbrukning om 0,44 l/mil) eller 5 402 kr (vid en förbrukning om 0,77 l/mil) och att totalkostnaden då blir 9 821 kr respektive 11 869 kr.
På av tingsrätten angivna skäl är det styrkt att Walters har gjort sig skyldig till två fall av människosmuggling.
Åklagaren har gjort gällande att brotten är grova eftersom de utförts mot ersättning. Enligt 20 kap. 8 § utlänningslagen (2005:716) är en av de omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om ett människosmugglingsbrott är grovt, om brottet har utförts mot ersättning. I förarbetena görs den begränsningen att en ersättning som endast bestått i visst bidrag för rent faktiska kostnader inte behöver medföra att brottet anses som grovt (se prop. 2003/04:35 s. 85 och prop. 1993/94:52 s. 14).
Av den skriftliga bevisningen framgår att 10 000 norska kronor (NOK) fördes över till K.P:s konto i ett första skede och att 5 000 NOK därefter fördes över till kontot. I åberopade sms till A.M:s syster angav Walters först kostnaden för hyrbil till 6 500 kr. Han angav senare att 10 000 kr hade kommit in på hans konto men att han behövde ytterligare 5 000 kr för att kunna tanka bilen. I sammanhanget nämnde han att "Dem tog 10 000 kr. För bilen" samt "10 000 kr kom de gick till bilen". Priset för hyrbilen anges visserligen i hyresavtalet till 493,05 euro. Samtidigt förefaller en summa om 986,10 euro ha dragits eller låsts på K.P:s betalkort. Det nu sagda leder till slutsatsen att Walters inledningsvis hade begärt endast 10 000 NOK och att han krävde ytterligare 5 000 NOK sedan de 10 000 NOK i allt väsentligt hade tagits i anspråk för att få ut hyrbilen. Det är naturligt att resan skulle föranleda även andra kostnader för t.ex. drivmedel och överfarter via färja eller bro till och från Sverige; något som den av åklagaren åberopade kostnadsberäkningen också bygger på. Huruvida en del av summan som drogs på betalkortet avsåg deposition och Walters i så fall skulle behålla denna del är oklart. Sammantaget anser hovrätten att utredningen inte ger belägg för att ersättning lämnats som skulle komma att överstiga reskostnaden.
K.P. har således tagit emot viss ersättning men det är inte visat att denna har överstigit de utlägg han har haft eller skulle komma att ha för resan. Som angetts ovan behöver ett brott inte bedömas som grovt om ersättningen endast bestått i visst bidrag för rent faktiska kostnader. Brottet är därför inte att anse som grovt redan på den grunden att viss ersättning har utgått. Bedömningen av om brottet är grovt ska dock göras med beaktande av samtliga omständigheter vid gärningen.
Försvårande är att resan har varit planerad i förväg, att den gått genom flera länder och att A.M. varit avvisad från Norge med inreseförbud i Schengenområdet. Detta är omständigheter som enligt Högsta domstolen utesluter att ett brott är att bedöma som ringa (se rättsfallet NJA 2018 s. 806 p. 9 och 14). Samtidigt har smugglingen avsett endast en person. Antalet smugglade personer är en faktor som Högsta domstolen i sina pre-judikat lagt förhållandevis stor vikt vid (jfr NJA 2017 s. 806 p. 12 och NJA 2018 s. 229 I p. 8, 9 och 13). Vid bedömningen bör vidare beaktas att Högsta domstolen vid människosmuggling som skett utan ersättning ansett att brotten, även när det rört sig om flera personer, haft förhållandevis låga straffvärden.
Mot bakgrund av det nu sagda bör människosmugglingsbrotten bedömas som visserligen allvarliga men ändå av normalgraden, med ett sammanlagt straffvärde motsvarande fängelse i sex månader.
Människosmuggling av normalgraden utgör inte artbrott (se NJA 2018 s. 229). Även hovrätten anser att påföljden bör bestämmas till villkorlig dom. Med hänsyn till att Walters varit frihetsberövad föreligger särskilda skäl mot att förena den villkorliga domen med dagsböter.