Fråga om kompensation i ett brottmål för kränkning av den enskildes rätt enligt Europakonventionen att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma brott (ne bis in idem). Om situationen rättas till genom att åtalet avvisas därför att det finns ett slutligt avgörande om samma sak i ett annat straffrättsligt förfarande, har den enskilde inte ansetts ha rätt till ytterligare kompensation. Sker avvisningen i högre rätt och leder den till återförvisning, ska handläggningen ske med särskild skyndsamhet för att vara förenlig med rätten till rättegång inom skälig tid.
Skatteverket beslutade den 17 december 2008 om revision av Fotograf P.-M.P. AB för åren 2006 och 2007. Beslutet utvidgades senare till att omfatta även år 2005. I november 2009 beslutade Skatteverket om skattetillägg beträffande Fotograf P.-M.P. AB för redovisningsperioder under åren 2005-2007 och beträffande P.-M.P. personligen för taxeringsåren 2006-2008. Besluten vann laga kraft den 1 januari 2012, den 1 januari 2013 respektive den 1 januari 2014.
Skatteverket anmälde brott till Ekobrottsmyndigheten och förundersökning inleddes. Åtal väcktes vid Kristianstads tingsrätt. I dom den 23 juni 2011 dömde tingsrätten P.-M.P. för grovt bokföringsbrott (åtalspunkt 1) och grovt skattebrott (åtalspunkt 2 och 3) till fängelse ett år sex månader. Tingsrätten meddelade P.-M.P. näringsförbud i fem år räknat från det att beslutet vunnit laga kraft.
P.-M.P. överklagade i Hovrätten över Skåne och Blekinge. I dom den 8 oktober 2012 ändrade hovrätten tingsrättens domslut på så sätt att hovrätten bestämde fängelsestraffets längd till ett år tre månader och satte ned tiden för näringsförbudet till tre år.
P.-M.P. överklagade hovrättens dom och yrkade i första hand att HD skulle avvisa åklagarens talan. I andra hand yrkade han att HD skulle frikänna honom från ansvar eller i vart fall lindra påföljden. Vidare yrkade han att HD skulle undanröja beslutet om näringsförbud.
HD meddelade den 19 mars 2013 prövningstillstånd i frågan om avvisning av åklagarens talan. Frågan om prövningstillstånd rörande målet i övrigt förklarades vilande. Den dispenserade frågan avgjordes av HD i plenum den 11 juni 2013, se NJA 2013 s. 502. HD undanröjde hovrättens dom i den del som hovrätten hade prövat åtalet för grovt skattebrott under åtalspunkt 3 samt avvisade åtalet i den delen. HD avslog P.-M.P:s yrkande om avvisning i övriga delar.
Härefter meddelade HD den 10 juli 2013 prövningstillstånd i frågorna om påföljd och näringsförbud. HD fann inte skäl att meddela prövningstillstånd i övrigt i de delar som hade förklarats vilande genom HD:s beslut i målet den 19 mars 2013. Hovrättens dom i dessa delar stod därmed fast. HD undanröjde hovrättens dom i fråga om påföljd och näringsförbud för gärningarna i åtalspunkterna 1 och 2 samt visade målet åter till hovrätten för fortsatt handläggning. (NJA 2013 N 18).
P.-M.P. yrkade att hovrätten i första hand skulle döma honom till en icke frihetsberövande påföljd och i andra hand sätta straffet betydligt lägre än vad som hade gjorts i den i denna del undanröjda domen. Vidare yrkade han att hovrätten skulle ogilla yrkandet om näringsförbud.
Åklagaren bestred P.-M.P:s yrkanden. För egen del hemställde han att hovrätten skulle döma P.-M.P. till samma straff som i den tidigare domen och meddela honom näringsförbud i enlighet med den.
Hovrätten (hovrättslagmannen Perez, hovrättsrådet Holder, referent, tf. hovrättsassessorn Smith och två nämndemän) anförde följande i dom den 23 december 2013.
Som bestämts genom HD:s avgörande ska P.-M.P. dömas för bl.a. grovt bokföringsbrott. Det föreligger därmed en presumtion för att han ska åläggas näringsförbud. Några särskilda skäl som bryter denna presumtion har inte framkommit. Näringsförbudets längd bör bestämmas till 3 år.
Vid bestämmande av påföljd för P.-M.P. aktualiseras, förutom frågan om gärningarnas samlade straffvärde, också i vad mån det finns fog för att vid bedömningen av straffmätningsvärdet ta någon hänsyn till den tid som har förflutit från det att brottet begicks till dess att hovrätten nu dömer i målet.
Regleringen i 29 kap. 5 § första stycket 7 och 30 kap. 4 § BrB tar sikte på den tidsutdräkt som kan förekomma från det att brottet begås eller blir känt fram till dess att den tilltalade får del av åtalet. Vid bedömningen av om den rätt till rättegång inom skälig tid (långsam handläggning) som slås fast i artikel 6.1 i Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna har kränkts ska beaktas den tid som löper från den dag en person anklagas för brott till dess att det föreligger en slutlig dom.
Såvitt framgår av handlingarna i målet inkom brottsanmälan från Skatteverket till Ekobrottsmyndigheten den 19 augusti 2009. Förhör har hållits med P.-M.P. den 6, 13 och 27 november 2009 och den 4 december 2009 samt har förhör med sex andra personer hållits under tiden den 24 november 2009-1 mars 2010. Utredningen har den 27 april 2010 kompletterats med ytterligare uppgifter. Stämning utfärdades av tingsrätten den 18 juni 2010 och P.-M.P. delgavs denna den 29 juni 2010. Enligt hovrättens uppfattning har det inte till och med denna tidpunkt förekommit någon sådan tidsutdräkt som i enlighet med brottsbalkens regler bör ha verkan på straffvärdet.
Tingsrätten utfärdade stämning med skriftligt svaromål ovan nämnda datum. Svaromål med begäran om anstånd avseende bevisning kom in till tingsrätten den 13 juli 2010. Ytterligare skriftväxling mellan försvaret och åklagaren ägde rum under hösten 2010 och i december månad begärde försvaret att tingsrätten i första hand skulle avvisa åtalet och i andra hand vilandeförklara målet. Tingsrätten beslöt den 4 februari 2011 att avslå begäran om såväl avvisning som vilandeförklaring. Sedan P.-M.P. klagat på tingsrättens beslut om avvisning återkallade han emellertid detta. Den 28 april 2011 kallade tingsrätten till huvudförhandling den 8 och 9 juni 2011. Tingsrätten meddelade dom i målet den 23 juni 2011. Därefter överklagade P.-M.P. tingsrättens dom till hovrätten.
Målet kom in till hovrätten den 25 juli 2011. Efter skriftväxling utan särskilt uppehåll samt prövning av avvisningsfrågan under hösten 2011 kallade hovrätten den 14 december 2011 till huvudförhandling den 25 och 26 januari 2012. Vid sammanträde för huvudförhandling den 25 januari 2012 ställdes huvudförhandlingen in på försvarets begäran i avvaktan på att ett förhandsavgörande i EU-domstolens mål nr C 617/10 förväntades inkomma under juni 2012. Sedan detta kommit höll hovrätten huvudförhandling den 13 och 17 september 2012. Dom meddelades den 8 oktober 2012. Som inledningsvis redovisats har målet därefter handlagts av HD. Det återförvisade målet inkom på nytt till hovrätten den 11 juli 2013. Skriftväxlingen i hovrätten har avslutats i början av november 2013 och hovrätten har på nytt hållit huvudförhandling den 9 december 2013.
Som synes har någon långsam handläggning inte förekommit vare sig vid tingsrätten eller i hovrätten. P.-M.P:s rättigheter enligt Europakonventionen har därmed inte kränkts.
Att lång tid förflutit sedan brottsmisstanken mot P.-M.P. aktualiserades har främst berott på hans egen begäran om vilandeförklaring i avvaktan på EU-domstolens avgörande och därefter handläggningen av ärendet hos HD. HD har genom sitt beslut den 11 juni 2013 funnit det svenska systemet med skattetillägg och skattebrott oförenligt med det konventionsrättsliga förbudet mot dubbla lagföringar och dubbla straff. HD har därigenom gått ifrån sitt tidigare rättsliga ställningstagande, vilket föranlett att målet har återförvisats till hovrätten. Dessa omständigheter har inneburit dröjsmål med - såvitt nu kan bedömas - den slutliga lagföringen av P.-M.P. Dröjsmålet har medfört men för P.-M.P., särskilt med hänsyn till att näringsförbudet börjar löpa först när lagakraftägande dom föreligger. Detta bör beaktas vid straffmätningen i lindrande riktning. Med hänsyn härtill bedömer hovrätten straffmätningsvärdet till fängelse 8 månader. Förutsättningar saknas då att bestämma påföljden till en icke frihetsberövande sådan. Påföljden ska följaktligen bestämmas till fängelse 8 månader.
Hovrätten bestämmer påföljden för P.-M.P. till fängelse 8 månader och meddelar honom näringsförbud enligt lagen (1986:436) om näringsförbud under en tid av 3 år räknat från det att detta beslut vinner laga kraft.
P.-M.P. överklagade och yrkade att HD skulle bestämma påföljden till villkorlig dom med samhällstjänst, alternativt sätta ned det av hovrätten bestämda fängelsestraffet. P.-M.P. yrkade också att HD skulle upphäva beslutet om näringsförbud eller i andra hand sätta ned tiden för förbudet.
Riksåklagaren motsatte sig att hovrättens dom ändrades.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Morton, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande dom.
Tingsrätten dömde den 23 juni 2011 P.-M.P. för grovt bokföringsbrott och grovt skattebrott till fängelse i ett år och sex månader. Han fick också näringsförbud i fem år.
Domen överklagades till hovrätten. Hovrätten ansåg det bevisat att P.-M.P. hade tillgodogjort sig en återbetalning om 424 998 kr som rätteligen tillkom hans bolag Fotograf P.-M.P. AB, samt att han låtit bolaget bekosta renovering av en bostadsrättslägenhet med 183 376 kr och byggnadsarbeten på en fastighet med 458 449 kr. Vid bedömningen av gärningarna instämde hovrätten i tingsrättens slutsatser att P.-M.P. för inkomståren 2005-2007 uppsåtligen låtit bli att ta upp transaktionerna som lön i bolagets bokföring och att rörelsens förlopp därför inte kunnat i huvudsak bedömas med ledning av bokföringen (grovt bokföringsbrott, åtalspunkt 1), att han uppsåtligen lämnat oriktiga uppgifter i bolagets skattedeklarationer om de tre transaktionerna och på det sättet föranlett fara för att mervärdesskatt om 167 156 kr och arbetsgivaravgifter om 345 776 kr skulle undandras det allmänna (grovt skattebrott, åtalspunkt 2) samt att han uppsåtligen lämnat oriktiga uppgifter om transaktionerna även i sina inkomstdeklarationer och därigenom föranlett fara för att skatt som avsåg inkomst av tjänst skulle undandras det allmänna (grovt skattebrott, åtalspunkt 3). Hovrätten anslöt sig till tingsrättens bedömningar i fråga om gärningarnas rubricering och brottslighetens straffvärde. Vid straffmätningen tog hovrätten hänsyn till att Skatteverket genom beslut i november 2009 hade påfört P.-M.P. skattetillägg. Påföljden bestämdes till fängelse i ett år och tre månader. Tiden för näringsförbudet sattes ned till tre år.
P.-M.P. överklagade domen och yrkade i första hand att åtalet skulle avvisas. Den 11 juni 2013 meddelade HD beslut i avvisningsfrågan (NJA 2013 s. 502). HD fann att rätten att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma brott (gärning) omfattar systemet med skattetillägg och påföljd för brott mot skattebrottslagen. Rätten gäller med avseende på såväl mervärdesskatt som andra skatter och avgifter. Rätten ska iakttas när skattetillägg och påföljd för skattebrott aktualiseras för en och samma fysiska person, också när en juridisk person är primärt ansvarig för skattetillägget. Däremot ska rätten att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma brott normalt inte hindra åtal och dom för bokföringsbrott av det skälet att skattetillägg har tagits ut. HD undanröjde hovrättens dom såvitt avsåg åtalet för grovt skattebrott under åtalspunkten 3 samt avvisade åtalet i den delen, eftersom P.-M.P. personligen påförts skattetillägg för samma påstått oriktiga uppgifter som åtalet avsåg. Hinder förelåg däremot inte mot att pröva åtalet för grovt bokföringsbrott (åtalspunkt 1). Inte heller förelåg hinder att pröva åtalet för grovt skattebrott avseende mervärdesskatt och arbetsgivaravgifter (åtalspunkt 2), eftersom skattetillägg i den delen tagits ut av P.-M.P:s bolag och inte av honom personligen.
HD meddelade dom i målet den 10 juli 2013 (NJA 2013 N 18). Prövningstillstånd meddelades i fråga om påföljd och näringsförbud. HD fann inte skäl att meddela prövningstillstånd i frågan om P.-M.P. gjort sig skyldig till grovt bokföringsbrott under åtalspunkten 1 och grovt skattebrott under åtalspunkten 2. Hovrättens dom i fråga om påföljd och näringsförbud för dessa gärningar undanröjdes och målet visades åter till hovrätten för fortsatt handläggning.
Hovrätten meddelade dom den 23 december 2013. Hovrätten har konstaterat att återförvisningen har inneburit dröjsmål med den slutliga lagföringen av P.-M.P. samt att dröjsmålet har medfört men för honom, särskilt med hänsyn till att näringsförbudet börjar löpa först när lagakraftägande dom föreligger. Med hänsyn härtill har hovrätten bestämt påföljden till åtta månaders fängelse. P.-M.P. har också meddelats näringsförbud i tre år.
P.-M.P. har gjort sig skyldig till grovt bokföringsbrott och grovt skattebrott. Brottslighetens samlade straffvärde motsvarar fängelse i knappt ett år.
Huvudfrågan i målet är om det föreligger skäl för påföljdslindring, dels på grund av sådana omständigheter som omfattas av bestämmelsen i 29 kap. 5 § BrB, dels som kompensatoriskt rättsmedel för kränkning av P.-M.P:s rätt till rättegång inom skälig tid och hans rätt att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma brott enligt Europakonventionen. Vidare ska prövas om P.-M.P. ska meddelas näringsförbud.
Enligt 29 kap. 5 § första stycket 3 BrB ska vid straffmätningen, och därmed vid påföljdsbestämningen över huvud taget, i skälig omfattning beaktas om en i förhållande till brottets art ovanligt lång tid har förflutit sedan brotten begicks (sen lagföring). Påföljden kan också lindras om den tilltalades rätt till rättegång inom skälig tid enligt artikel 6.1 i Europakonventionen har kränkts (långsam handläggning).
Europakonventionens krav på rättegång inom skälig tid är uppställt, dels för att skydda den berörda individen från att under alltför lång tid leva i osäkerhet om utgången av målet, dels för att säkerställa att rättvisa tillhandahålls utan dröjsmål som kan riskera dess effektivitet och trovärdighet (se exempelvis Bottazzi v. Italy [GC] no. 34884/97, ECHR 1999-V, § 22).
Vid bedömningen av om långsam handläggning har inneburit en kränkning av rätten till rättegång inom skälig tid beaktar Europadomstolen omständigheterna i målet med hänsyn bl.a. till i hur många instanser målet har handlagts, målets komplexitet, myndigheternas eller domstolarnas agerande, den enskildes eventuella medverkan till tidsutdräkten och vad som står på spel för den enskilde (se exempelvis Bishop v. France [GC] no 30979/96, ECHR 2000-VII, § 43).
Var och en vars rättigheter enligt Europakonventionen har kränkts ska enligt artikel 13 ha tillgång till ett effektivt rättsmedel. För att en påföljdslindring ska godtas som ett tillräckligt effektivt kompensatoriskt rättsmedel krävs det att dröjsmålet som sådant har erkänts, att kompensationen har varit väsentlig (i betydelsen adekvat och tillräcklig) och att den har skett på ett tydligt och mätbart sätt. Erkännandet av kränkningen bör förenas med att kränkningstiden anges. Den påföljdslindring som är hänförlig till en kränkning av rätten till rättegång inom skälig tid ska tydligt kunna skiljas från sådan påföljdsreducering som sker till följd av andra omständigheter. (Se NJA 2012 s. 1038 I p. 26-28.)
Den period som är av betydelse för frågan om P.-M.P:s rätt till rättegång inom skälig tid har kränkts tar sin utgångspunkt i oktober 2009 då P.-M.P. först anklagades för brott och avslutas när HD nu dömer i målet. Den relevanta tidsperioden uppgår således till drygt fem och ett halvt år. Målet har handlagts i hovrätten och HD två gånger. Målet har varit komplext mot bakgrund av att domstolarna i den första processkedjan har haft att ta ställning till om skattetilläggen utgjorde hinder mot åtalet. Avvisningsfrågan har i HD avgjorts i plenum.
Att åtalet i den del det avsåg grovt skattebrott under åtalspunkten 3 kommit att avvisas innebär inte att hela handläggningstiden såvitt avser den åtalspunkten ska betraktas som långsam. Frågan är istället om handläggningen av målet har tagit oacceptabelt lång tid.
Från det att brottsanmälan inkom till Ekobrottsmyndigheten till dess åtal väcktes förflöt ungefär tio månader. Denna tid kan inte kritiseras. Tingsrätten dömde i målet ungefär ett år senare. Särskilt mot bakgrund av den skriftväxling som förevarit i målet och då tingsrätten i tiden före huvudförhandlingen haft att fatta beslut i frågan om avvisning kan ingen anmärkning riktas mot handläggningstiden i denna del.
Handläggningstiden i hovrätten uppgick i den första processkedjan till ungefär ett år och tre månader. Huvudförhandlingen fördröjdes med ungefär åtta månader, eftersom målet på P.-M.P:s begäran var vilandeförklarat i avvaktan på förhandsavgörande i Europadomstolens mål C-617/10 (Ross). Denna tidsperiod bör inte medräknas vid bedömningen av om kravet på rättegång inom skälig tid har respekterats (jfr SOU 2008:16 s. 33, Pafitis and Others v. Greece, no 163/1996/782/983, ECHR 1998-I, § 95 och Poirrez v. France, no 40892/98, ECHR 2003-X, § 61). Hovrätten kan inte kritiseras för att ha bifallit P.-M.P:s begäran om vilandeförklaring. Mot denna bakgrund kan ingen anmärkning riktas mot hovrättens handläggningstid.
Riktlinjen för en godtagbar handläggningstid i HD avseende ett beslut rörande prövningstillstånd i ett okomplicerat ärende är att beslutet ska meddelas inom sex månader från överklagandet. När frågan i ett sådant fall inte har avgjorts efter ett år föreligger det i regel ett oacceptabelt dröjsmål. En rätt till kompensation torde dock föreligga först sedan kränkningen efter ytterligare dröjsmål har nått en viss nivå. (Se NJA 2012 s. 211 II p. 8 och NJA 2012 s. 1038 I. p. 43.)
HD avgjorde målet i den första processkedjan inom åtta månader från det att målet kom in. Ingen anmärkning kan riktas häremot.
Sammanfattningsvis har således ingen långsam handläggning förekommit i den första processkedjan. Det förhållandet att HD återförvisade målet till hovrätten har inneburit en fördröjning med slutlig dom med knappt två år. Frågan är om det finns skäl att lindra påföljden på grund av härav.
Efter det att målet återförvisades har det ålegat domstolarna att hantera målet med viss prioritet (jfr NJA 2010 s. 363). Hovrätten meddelade dom ungefär fem månader efter det att målet hade återförvisats dit. Handläggningstiden kan inte betraktas som långsam även med beaktande av att målet förtjänade att hanteras med viss skyndsamhet.
P.-M.P:s rätt till rättegång inom skälig tid hade således inte redan kränkts när målet kom in till HD den 22 januari 2014. Beslut att inhämta svarsskrift från riksåklagaren fattades i juni 2014 och prövningstillstånd meddelades i november samma år. Beslut i frågan om prövningstillstånd meddelades således tio månader efter det att målet kom in. Även med beaktande av att viss skyndsamhet har varit påkallad kan denna tid inte anses innefatta ett sådant dröjsmål som berättigar till kompensation. Efter det att prövningstillstånd beviljades till dess HD nu dömer i målet har ytterligare sju månader förflutit. Denna handläggningstid kan inte betraktas som långsam.
P.-M.P:s rätt till rättegång inom skälig tid enligt artikel 6.1 Europakonventionen har således inte kränkts i målet. Han är därmed inte berättigad till kompensation i form av påföljdslindring härför.
När HD nu dömer i målet har ungefär tio år förflutit sedan den första brottsligheten begicks och ungefär åtta år från den senast begångna brottsligheten. Så lång tid har därmed nu passerat att påföljden bör lindras till följd av sen lagföring. Den sena lagföringen motiverar, för det fall fängelse skulle väljas som påföljd, en sänkning av strafftiden med två månader.
Europadomstolen har uttalat att sättet på vilket de nationella domstolarna har hanterat att två separata förfaranden har förekommit har betydelse för att avgöra om sökanden kan anses vara ett offer för en påstådd kränkning av artikel 4.1 i tilläggsprotokoll 7 till Europakonventionen (rätten att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma brott) eller inte. Sökanden har ansetts förlora sin status som offer enligt artikeln för det fall två separata förfaranden har pågått och det ena förfarandet har avbrutits till följd av att slutlig dom eller beslut meddelats i det andra förfarandet. Om två separata förfaranden har förekommit och ett erkännande av en kränkning senare sker och lämplig kompensation härför lämnas, exempelvis genom ett upphävande av det andra förfarandet och dess effekter, kan detta innebära att den enskilde inte längre kan ses som ett offer för en kränkning enligt artikeln. Enligt Europadomstolen skulle det annars vara omöjligt för nationella myndigheter att läka påstådda kränkningar av artikeln och principen om Europadomstolens subsidiaritet skulle förlora mycket av sin användbarhet. (Se Zolotukhin v. Russia [GC] no 14939/03, ECHR 2009-I, § 113-115.)
Europadomstolen har också uttalat att sökanden inte längre kan betraktas som ett offer för en kränkning av artikel 4.1 i tilläggsprotokoll 7 för det fall en högre domstol efter överklagande har undanröjt underrättens dom och avvisat åtalet på grund av kränkning av förbudet i artikeln (se Rinas v. Finland, no. 17039/13, 27 januari 2015, § 45 och Kiiveri v. Finland, no 53753/12, 10 februari 2015, § 36).
HD har undanröjt hovrättens dom såvitt avser åtalet för grovt skattebrott under åtalspunkten 3 och avvisat åtalet, eftersom åtalet i den delen har ansetts strida mot förbudet i artikel 4.1 i tilläggsprotokoll 7. P.-M.P. kan därmed inte längre betraktas som ett offer för en kränkning av förbudet. Han är därmed inte berättigad till kompensation i form av påföljdslindring.
Utöver sen lagföring kan enligt 29 kap. 5 § BrB även andra för den tilltalade negativa följder av brottsligheten beaktas. En sådan negativ följd som aktualiseras i detta mål är att P.-M.P. meddelas näringsförbud (se p. 36). P.-M.P. har anfört att ett näringsförbud kommer att innebära svårigheter för honom att ordna försörjningen, eftersom han genom förbudet inte längre kan driva egen verksamhet som fotograf. Med hänsyn till de svårigheter som ett näringsförbud kan förväntas innebära för P.-M.P. bör detta i någon mån påverka påföljdsbestämningen. Däremot bör inte den omständigheten att P.-M.P. försatts i personlig konkurs få någon inverkan på påföljdsbestämningen.
Att P.-M.P. personligen har påförts skattetillägg för felaktiga uppgifter i sina inkomstdeklarationer har fått till följd att hovrättens dom såvitt avser åtalet för grovt skattebrott under åtalspunkten 3 har undanröjts och åtalet har avvisats. Skattetillägget kan därmed inte längre beaktas som skäl för påföljdslindring. Inte heller i förhållande till åtalet för grovt skattebrott under åtalspunkt 2 har det personliga skattetillägget betydelse, eftersom åtalet i den delen inte har baserats på samma felaktiga uppgifter. Att bolaget påförts skattetillägg för samma felaktiga uppgifter som avses i åtalspunkten 2 saknar betydelse för påföljden, eftersom skattskyldigheten i den delen åvilar bolaget och inte P.-M.P. personligen.
Några andra omständigheter av betydelse för straffmätningen än den sena lagföringen och näringsförbudet föreligger inte. Straffmätningsvärdet för gärningarna understiger inte det av hovrätten utmätta fängelsestraffet.
Huvudregeln för påföljdsvalet finns i 30 kap. 4 § BrB. Enligt första stycket ska rätten vid val av påföljd fästa särskilt avseende vid omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse. I det hänseendet ska sådana omständigheter som anges i 29 kap. 5 § BrB beaktas.
P.-M.P. förekommer utöver nu överklagad dom i två avsnitt i belastningsregistret, avseende trafikförseelser. Han har bedömts som lämplig att utföra samhällstjänst och han har samtyckt till en sådan. Brottslighetens straffmätningsvärde motiverar inte ensamt att påföljden bestäms till fängelse. Brottets art blir därmed bestämmande för påföljden.
I förarbetena sägs att uppsåtliga bokföringsbrott av normalgraden, liksom grova brott, anses vara av sådan art att påföljden normalt bör bestämmas till fängelse, även om straffvärdet inte är särskilt högt och den tilltalade inte heller tidigare begått brott i sådan utsträckning att det av den anledningen är uteslutet att döma till annan påföljd (prop. 2004/05:69 s. 30). Av HD:s praxis följer att även skattebrott är brott av sådan art att utgångspunkten för påföljdsvalet är att det krävs särskilda skäl för att välja en annan påföljd än fängelse (se bl.a. NJA 2000 s. 190 och NJA 2003 s. 499).
HD har gällande grovt bokföringsbrott och skattebedrägeri uttalat att det måste krävas alldeles särskilda skäl för att frångå presumtionen för fängelse när brottsligheten har ett straffvärde om fängelse i tio månader (NJA 1999 s. 769). Detsamma har ansetts gälla vid bokföringsbrott med ett straffvärde om sex månaders fängelse (NJA 2000 s. 195).
Gärningarnas straffmätningsvärde är så högt att det måste krävas alldeles särskilda skäl för att frångå fängelsepresumtionen. Den sena lagföringen och näringsförbudet motiverar inte i sig en annan påföljd än fängelse. Inte heller föreligger några andra sådana skäl som kan motivera att fängelsepresumtionen frångås. Vad hovrätten bestämt i fråga om påföljd ska därför fastställas.
Vid tiden för hovrättens dom var 1986 års lag om näringsförbud gällande. Den lagen har numera ersatts av lagen (2014:836) om näringsförbud. Förutsättningarna för näringsförbud har, såvitt nu är av intresse, inte ändrats.
De formella förutsättningarna för näringsförbud är uppfyllda i P.-M.P:s fall. Eftersom P.-M.P. har gjort sig skyldig till brott för vilket lägsta föreskrivna straff är fängelse i sex månader ska näringsförbud anses påkallat ur allmän synpunkt, om inte särskilda skäl talar emot det (8 § andra stycket i 2014 års lag). Det har för institutets trovärdighet ansetts viktigt att näringsförbud regelmässigt meddelas vid kvalificerad brottslighet. Omständigheterna i det särskilda fallet kan dock vara sådana att ett näringsförbud inte är påkallat. Presumtionen bör därmed kunna brytas om det finns särskilda skäl. (Prop. 1995/96:98 s. 24 och 36.)
Utrymmet för att anse särskilda skäl föreligga är därmed tämligen begränsat. P.-M.P:s brottslighet är av förhållandevis allvarligt slag. Bokföringsbrotten har skett i skatteundandragande syfte. Brottsligheten ligger visserligen relativt långt tillbaka i tiden. Detta förhållande utgör dock inte tillräckliga skäl för att frångå presumtionen. Sammantaget är det motiverat att P.-M.P. meddelas näringsförbud.
Näringsförbud meddelas för en viss tid, lägst tre och högst tio år. Hovrätten har bestämt näringsförbudet till tre år. Någon möjlighet att sätta ned tiden för förbudet föreligger därmed inte. Hovrättens domslut ska därför fastställas även i denna del.
HD fastställer hovrättens domslut.
HD (justitieråden Morrison, Santos, referent, Lopez, Roberts och Blackwell) meddelade den 17 juni 2015 följande dom.
Tingsrätten dömde den 23 juni 2011 P.-M.P. för grova bokföringsbrott i Fotografen P.-M.P. AB under åren 2005-2007 (åtalspunkten 1), för grova skattebrott under dessa år i samma bolag (åtalspunkten 2) och för grova skattebrott genom oriktiga uppgifter i hans egna inkomstdeklarationer avseende taxeringsåren 2006-2008 (åtalspunkten 3). Påföljden bestämdes till fängelse i ett år och sex månader. P.-M.P. fick också näringsförbud i fem år. Genom dom den 8 oktober 2012 ändrade hovrätten domslutet på så sätt att fängelsestraffet sattes ned till ett år och tre månader och näringsförbudet till tre år. Vid straffmätningen beaktade hovrätten att P.-M.P. hade fått skattetillägg.
P.-M.P. överklagade hovrättens dom. HD fann att P.-M.P:s rätt att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma brott (gärning) hade kränkts genom att han dömdes för skattebrottsligheten under åtalspunkten 3 trots att han hade fått skattetillägg för samma oriktiga uppgifter (NJA 2013 s. 502, juniavgörandet). HD avvisade därför åtalet i den delen. Härefter meddelade HD prövningstillstånd i fråga om påföljd för den övriga brottsligheten och näringsförbud. HD undanröjde hovrättens dom och återförvisade målet till hovrätten för prövning av dessa frågor (NJA 2013 N 18).
Hovrätten har i den nu överklagade domen bestämt påföljden för den återstående brottsligheten till fängelse i åtta månader. Hovrätten har ansett att det dröjsmål med den slutliga lagföringen som har förekommit har orsakat men för P.-M.P., särskilt med hänsyn till att näringsförbudet börjar löpa först när domen vinner laga kraft. Detta har hovrätten beaktat i lindrande riktning vid straffmätningen. Hovrätten har meddelat P.-M.P. näringsförbud i tre år.
Huvudfrågan i målet är hur påföljden ska bestämmas i P.-M.P:s fall. För den frågan har det betydelse vilket straffvärde brottsligheten har och om påföljdsbestämningen ska påverkas av den tid som har gått sedan brotten begicks och av att HD har återförvisat målet till hovrätten med hänvisning till den enskildes rätt att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma brott (gärning), ne bis in idem. En fråga i målet är också om P.-M.P. ska få näringsförbud och om ett näringsförbud i så fall ska påverka påföljdsbestämningen.
I enlighet med hovrättens dom har P.-M.P. gjort sig skyldig till grova bokföringsbrott och grova skattebrott i sitt bolag. Bokföringsbrotten bestod i att han under åren 2005-2007 felaktigt bokförde kostnader om 424 998 kr för 2005, 183 376 kr för 2006 och 458 449 kr för 2007 som inte var bolagets. Till följd av detta kunde inte rörelsens förlopp i huvudsak bedömas med ledning av bokföringen. Brotten bedömdes av hovrätten som grova då de hade ingått som ett led i en brottslighet som hade utövats systematiskt i skatteundandragande syfte. Skattebrotten bestod i att P.-M.P. lämnade oriktiga uppgifter i bolagets skattedeklarationer avseende de angivna kostnaderna. Till följd av detta uppkom fara för att arbetsgivaravgift skulle undandras med sammantaget 345 776 kr och mervärdesskatt med sammantaget 167 156 kr. Hovrätten bedömde även skattebrotten som grova då de hade rört mycket betydande belopp och hade utövats systematiskt i större omfattning.
Det har inte framkommit att det har funnits några anställda i bolaget. Bristerna i bokföringen rör endast ett fåtal transaktioner. Dessa transaktioner har dock avsett belopp som inte har varit obetydliga. Det är inte fråga om ett enstaka brott utan om brottslighet under en period om tre år. Brotten har begåtts med uppsåt och i skatteundandragande syfte. Det samlade straffvärdet av brottsligheten motsvarar fängelse i tio månader.
Enligt 29 kap. 5 § första stycket 3 BrB ska vid straffmätningen i skälig omfattning beaktas om en i förhållande till brottets art ovanligt lång tid har förflutit sedan brottet begicks (sen lagföring). Det är främst tiden mellan brott och slutlig dom som har relevans. Enligt förarbetena måste skillnad göras mellan olika typer av brott. Att fyra år har förflutit från en stöld kan enligt propositionstexten tala för en icke frihetsberövande påföljd, medan det däremot ofta inte gör det vid ett skattebrott, där ju regelmässigt långa tider förflyter på grund av överklaganden i skattefrågan m.m. (se prop. 1987/88:120 s. 95). Den tid som här har gått är ungefär tio år om man utgår från det första brottstillfället och nio respektive åtta år om man utgår från de andra. Dessa tider är, även med beaktande av brottens art, ovanligt långa. Den sena lagföringen bör i detta fall föranleda en reduktion av ett fängelsestraff med ungefär två månader.
Den som utsätts för en kränkning av rätten enligt Europakonventionen att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma brott (gärning) har en principiell rätt till kompensation. En begränsad kränkning kan anses tillräckligt kompenserad redan genom att den erkänns och rättas till. Allvarligare kränkningar måste kompenseras på något annat sätt. Vid en fällande dom ska det primärt ske genom påföljdslindring (jfr NJA 2012 s. 1038 I p. 17 och 18).
Enligt artikel 4 i tilläggsprotokoll 7 till Europakonventionen får ingen lagföras eller straffas på nytt i en brottmålsrättegång för ett brott som han eller hon redan har blivit slutligt frikänd eller dömd för. Artikeln hindrar alltså inte dubbel lagföring i och för sig. Förbudet aktualiseras först när det finns ett slutligt avgörande i ett av förfarandena.
I fall där skattetilläggsförfarandet har fullföljts och lett till ett slutligt avgörande efter det att en brottmålsdom beträffande samma oriktiga uppgifter har vunnit laga kraft, har Europadomstolen dömt ut skadestånd enligt artikel 41 i Europakonventionen för kränkning av artikel 4 i tilläggsprotokoll 7 (se Rinas v. Finland, no. 17039/13, den 27 januari 2015). På motsvarande sätt har domstolen dömt ut skadestånd när brottmålsförfarandet har fullföljts och lett till ett slutligt avgörande efter det att ett beslut om skattetillägg har vunnit laga kraft (se Kiiveri v. Finland, no. 53753/12, den 10 februari 2015).
Om det senare förfarandet emellertid inte leder till ett lagakraftägande avgörande och avslutas utan sakprövning med hänvisning till principen om ne bis in idem, innebär Europadomstolens praxis att den enskilde inte längre kan göra gällande att han eller hon har utsatts för en kränkning. I sina domar i målen Rinas v. Finland, § 45, och Kiiveri v. Finland, § 36, konstaterade Europadomstolen att den enskilde inte längre kunde göra gällande offerstatus, eftersom de finländska domstolarna hade avbrutit brottmålsförfarandet med hänvisning till att det fanns ett lagakraftägande avgörande om s.k. skatteförhöjning. Situationen hade alltså rättats till, och någon ytterligare kompensation behövdes inte.
I de nu berörda fallen, dvs. där brottmålet har avslutats genom en avvisning av åtalet med hänvisning till principen om ne bis in idem och situationen därigenom har erkänts och rättats till, finns det inte anledning att sträcka sig längre i svensk rätt i fråga om kompensation för kränkningar av rätten att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma brott (gärning) än vad Europadomstolen sålunda har gjort.
P.-M.P. dömdes för grovt skattebrott fastän samma oriktiga uppgifter i hans inkomstdeklarationer tidigare hade medfört att han hade fått skattetillägg som hade vunnit laga kraft. I HD avvisades emellertid åtalet. Han kom därför inte vid något tillfälle att utsättas för mer än en lagakraftägande påföljd. Den kränkning som han tidvis utsattes för genom lagföringen i brottmålet upphörde genom HD:s beslut att avvisa åtalet.
HD får genom sitt beslut att avvisa åtalet i åtalspunkten 3 anses ha reparerat situationen. P.-M.P. kan därför inte längre göra gällande offerstatus i Europakonventionens mening. Någon strafflindring ska därmed inte ske på den nu aktuella grunden.
Förutom vid sen lagföring (se p. 7) kan påföljden lindras också om handläggningen har varit så långsam att det har inneburit en kränkning av den åtalades rätt till rättegång inom skälig tid enligt artikel 6.1 i Europakonventionen. Av rättsfallet NJA 2012 s. 1038 I, punkterna 28 och 29, framgår att den påföljdslindring som är hänförlig till en sådan kränkning ska skiljas tydligt från sådan påföljdsreducering som är hänförlig till sen lagföring. Att den tid under vilken ett dröjsmål har förelegat har beaktats enligt 29 kap. 5 § första stycket 3 BrB saknar därför betydelse vid bestämmandet av påföljdslindring som kompensation för långsam handläggning. Ett dröjsmål med handläggningen kan på så sätt få dubbel relevans.
Frågan är då om P.-M.P:s rätt till rättegång inom skälig tid har kränkts. Vid den bedömningen ska beaktas bl.a. antalet instanser som målet har handlagts i, målets komplexitet, myndigheternas eller domstolarnas agerande, den enskildes eventuella medverkan till den stora tidsåtgången och vad som står på spel för den enskilde (se exempelvis Bishop v. France, [GC], no 30979/96, ECHR 2000-VII, § 43).
Den period som ska bedömas vid prövningen av om en kränkning har ägt rum inleddes i oktober 2009, då P.-M.P. först anklagades för brott. Den avslutas när HD nu dömer i målet. Tiden uppgår därmed till drygt fem och ett halvt år. Däri ingår brottsutredningen och handläggningen av målet i tingsrätten, hovrätten och HD (den första processkedjan) samt, efter återförvisning, den nya rättegången i hovrätten och HD (den andra processkedjan).
Målet i den första processkedjan innefattade frågan om skattetilläggen utgjorde hinder för åtalet, och det var därför komplicerat. Det avgjordes av HD tre år och åtta månader efter det att den relevanta tidsperioden hade inletts. Det är en tidsåtgång som det sammantaget inte finns skäl att rikta någon anmärkning mot. Inte heller var tidsåtgången under någon enskild del av förfarandet sådan att det förekom något konventionsstridigt dröjsmål.
Efter återförvisningen i juli 2013 har det nu gått nästan två år. Förfarandet i den andra processkedjan har varit en följd helt och hållet av den kränkning som P.-M.P. utsattes för genom den dubbla lagföringen. Frågan är om den omständigheten i sig föranleder att han ska anses ha utsatts för en kränkning av rätten till rättegång inom skälig tid.
Den aktuella situationen kan jämföras med att någon som har fått sina rättigheter enligt Europakonventionen kränkta inleder en rättegång för att få kompensation för kränkningen. För sådana fall har såväl Europadomstolen som HD betonat vikten av att rättegången handläggs skyndsamt (se bl.a. NJA 2010 s. 363 p. 20 med hänvisningar). Att rättegången (den andra processkedjan) är en följd av en kränkning medför inte i sig att tidsåtgången är oskälig. Här rör det sig emellertid om en förlängd tid för avgörande av ett brottmål där den kränkte är åtalad och där förlängningen - som ligger i slutet av ett typiskt sett påfrestande brottmålsförfarande - beror helt och hållet på konventionskränkningen. I ett sådant fall är intresset av en skyndsam handläggning särskilt framträdande. En handläggningstid om nästan två år framstår då - även om det beaktas att prövningen sker i två instanser - som oskäligt lång. En kränkning får anses ha skett till den del som den sammanlagda handläggningstiden (i den andra processkedjan) överstiger ett år. Detta bör, med tillämpning av de bedömningsgrunder som har anvisats i bl.a. rättsfallet NJA 2012 s. 1038 I, föranleda en reducering av ett fängelsestraff med närmare en månad.
Utöver sen lagföring kan enligt 29 kap. 5 § BrB även andra för den tilltalade negativa följder av brottsligheten beaktas. En sådan negativ följd, som aktualiseras i detta mål, är att P.-M.P. meddelas näringsförbud (se p. 31). Förbudet får negativ verkan för honom många år efter det att brotten begicks. Detta ska beaktas vid den samlade bedömningen av påföljdsfrågan.
Den omständigheten att P.-M.P. har påförts skattetillägg kan inte i hans fall utgöra skäl för påföljdslindring, då skattetilläggen fick till följd att han undgick en del av åtalet för skattebrott. Inte heller den omständigheten att han har försatts i personlig konkurs får någon inverkan vid påföljdsbestämningen.
Som har framgått (se p. 6) motsvarar straffvärdet i P.-M.P:s fall fängelse i tio månader. Men om påföljden bestäms till fängelse ska fängelsestraffet stanna vid sex månader (se p. 7, 20 och 21). Det är denna strafflängd (straffmätningsvärde) som ska läggas till grund för bedömningen av påföljdsvalsfrågan.
P.-M.P. är inte tidigare dömd för brott som påverkar påföljdsbestämningen.
P.-M.P. är lämplig för samhällstjänst och har samtyckt till att utföra sådan tjänst. Brottslighetens straffmätningsvärde motiverar inte i sig att påföljden bestäms till fängelse. Frågan är då vilken betydelse som ska tillmätas brottens art.
I förarbetena till bestämmelsen om bokföringsbrott sägs att uppsåtliga sådana brott av normalgraden är av sådan art att påföljden normalt bör bestämmas till fängelse även om straffvärdet inte är särskilt högt och den tilltalade inte heller tidigare har begått brott i sådan utsträckning att det av den anledningen är uteslutet att döma till annan påföljd (prop. 2004/05:69 s. 30). Av flera avgöranden av HD framgår också att såväl skattebrott som bokföringsbrott är brott som med hänsyn till deras art ska särbehandlas vid påföljdsbestämningen. Visserligen finns det trots detta många gånger möjlighet att bestämma påföljden till villkorlig dom (och böter) eller till skyddstillsyn (se t.ex. NJA 2007 s. 451) eller till sådan påföljd med samhällstjänst (se t.ex. NJA 2000 s. 190, NJA 2001 s. 618 och NJA 2012 s. 247). Men när straffvärdet är så högt att det motsvarar fängelse i sex månader eller däröver bör det krävas alldeles särskilda skäl för att en annan påföljd än fängelse ska väljas (se NJA 1999 s. 769, NJA 2000 s. 195 och NJA 2003 s. 499). Några sådana skäl finns inte här.
Detta innebär att påföljden ska bestämmas till fängelse i sex månader.
Vid tiden för hovrättens dom gällde 1986 års lag om näringsförbud. Den lagen har numera ersatts av lagen (2014:836) om näringsförbud, som är tillämplig i målet. Förutsättningarna för näringsförbud har, såvitt nu är av intresse, inte ändrats.
Den som har grovt åsidosatt sina skyldigheter i näringsverksamheten och därvid gjort sig skyldig till brottslighet som inte är ringa, ska enligt 4 § meddelas näringsförbud, om ett sådant förbud är påkallat från allmän synpunkt. Om det för brottet inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i sex månader, ska enligt 8 § andra stycket näringsförbud anses påkallat från allmän synpunkt, om inte särskilda skäl talar mot det.
P.-M.P. har gjort sig skyldig till brott för vilka det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i sex månader. Frågan är då om det i hans fall finns särskilda skäl som talar mot att näringsförbud är påkallat från allmän synpunkt.
Brottsligheten ligger ganska långt tillbaka i tiden, och ett näringsförbud kommer att drabba P.-M.P. många år efter det att han gjorde sig skyldig till brotten. Det får också antas att P.-M.P. blir relativt hårt drabbad om han inte kan bedriva sin fotografiverksamhet som rörelse. Hans brottslighet är emellertid av allvarligt slag med bokföringsbrott och skattebrott kombinerade i skatteundandragande syfte. Undandragandet har också gällt belopp som inte varit obetydliga. Allt sammantaget kan det därför inte anses föreligga särskilda skäl att frångå presumtionen för näringsförbud.
P.-M.P. ska alltså meddelas näringsförbud. Ett sådant förbud meddelas för viss tid, lägst tre och högst tio år. HD ansluter sig till hovrättens bedömning att tiden för näringsförbudet bör bestämmas till tre år.
Straffvärdet av den brottslighet som P.-M.P. döms för motsvarar fängelse i tio månader. Det har varit fråga om sen lagföring som enligt 29 kap. 5 § första stycket 3 BrB ska beaktas så att ett fängelsestraff, om fängelse väljs som påföljd, ska sättas ned med ungefär två månader. Den kränkning av förbudet mot dubbla förfaranden som P.-M.P. utsattes för innan HD avvisade åtalet för skattebrott enligt åtalspunkten 3 anses kompenserad genom att den har erkänts och rättats till, och den ska därför inte föranleda någon ytterligare kompensation. Att målet har återförvisats som en följd av en kränkning medför inte i sig att tidsåtgången i denna andra processkedja berättigar till kompensation. En handläggningstid om nästan två år är emellertid oskäligt lång och bör föranleda en reducering av ett fängelsestraff med närmare en månad. Dessutom ska en straffmätning i detta fall påverkas av att P.-M.P. får näringsförbud under tre år. Detta innebär att straffmätningsvärdet motsvarar fängelse i sex månader. Vid ett så högt straffmätningsvärde är det inte möjligt att bestämma påföljden för grova bokföringsbrott och grova skattebrott till något annat än fängelse om det inte finns alldeles särskilda skäl. Eftersom det inte finns några sådana skäl ska påföljden bestämmas till fängelse.
HD ändrar hovrättens domslut på det sättet, att HD sätter ned fängelsestraffets längd till sex månader.
HD tillämpar lagen (2014:836) om näringsförbud. Näringsförbudet gäller från dagen för HD:s dom.
Justitierådet Gudmund Toijer tillade med instämmande av övriga ledamöter följande.
I domen (p. 12 och 13) behandlas bl.a. frågan om den enskildes rätt till kompensation i ett brottmål vid kränkningar av rätten att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma brott (gärning). Det saknas enligt domen anledning att i svensk rättspraxis sträcka sig längre än vad Europadomstolen har gjort i sina avgöranden. Uttalandet tar sikte på situationer, där handläggningen av brottmålet har avbrutits genom att åtalet avvisas med hänvisning till att det finns ett slutligt avgörande i ett annat förfarande (ne bis in idem). Den enskilde har då inte vid något tillfälle blivit föremål för två lagakraftvunna avgöranden i sak.
Vid oriktiga uppgifter av en skattskyldig ska det enligt svensk rätt inte vara möjligt att ens inleda ett andra, parallellt förfarande. Det går på så sätt att undvika situationer där ett av de inledda förfarandena behöver avbrytas utan prövning i sak därför att ett annat blivit slutligt avgjort. I rättsfallen NJA 2013 s. 502 (juniavgörandet) och NJA 2013 s. 746 (juliavgörandet) ansåg HD att artikel 4 i Europakonventionens sjunde tilläggsprotokoll som svensk lag borde tillämpas i enlighet med grundläggande processuella principer, inte bara om res judicata utan också om lis pendens. Redan Skatteverkets beslut om skattetillägg - också när det inte har vunnit laga kraft - hindrar alltså att ett senare åtal för skattebrott tas upp till prövning, om det grundas på samma oriktiga uppgifter som skattetillägget.
Om lis pendens-principen i ett sådant fall sätts åt sidan är det fråga om ett rättegångsfel på ett tidigare stadium än det som Europakonventionen tar sikte på. Skulle brottmålsförfarandet sedermera avbrytas med stöd av res judicata-principen i konventionen, alltså först då avgörandet om skattetillägg har vunnit laga kraft, har det visserligen lett till att den enskilde under en tid har varit föremål för två parallella förfaranden, vilket är vad principen om lis pendens är tänkt att hindra. Det saknas dock skäl att i den situationen överväga en särskild kompensation för att lis pendens-principen inte har iakttagits i och för sig. Rätten till kompensation bör inte sträcka sig längre i de fallen än i situationer som Europakonventionen omfattar. Saken får rättas till, exempelvis genom att högre rätt undanröjer en dom som har meddelats trots att det har funnits ett rättegångshinder i form av lis pendens.
HD:s dom meddelad: den 17 juni 2015.
Mål nr: B 488-14.
Lagrum: 29 kap. 5 § BrB, artikel 6 i Europakonventionen, artikel 4 i tilläggsprotokoll 7 till Europakonventionen.
Rättsfall: NJA 1999 s. 769, NJA 2000 s. 190, NJA 2000 s. 195, NJA 2001 s. 618, NJA 2003 s. 499, NJA 2007 s. 451, NJA 2010 s. 363, NJA 2012 s. 247, NJA 2012 s. 1038 I, NJA 2013 s. 502 och NJA 2013 N 18 samt Europadomstolens domar i målen Bishop v. France, [GC], no. 30979/96, ECHR 2000-VII, Lynch, [GC], no. 14939/03, ECHR 2009, Rinas v. Finland, no. 17039-13, den 27 januari 2015, och Kiiveri v. Finland, no. 53753/12, den 10 februari 2015.