Fråga huruvida ett samboförhållande förelegat.
H.K. och S.K. förde vid Stockholms TR den talan mot Förenade Liv Ömsesidigt Gruppförsäkringsbolag som framgår av TR:ns dom. I TR:ns dom antecknades som bakgrund till målet följande:
R.K., född 1944, hade i ett sjuttonårigt äktenskap med M.S. barnen S.K., född 1968, och H.K., född 1972. Efter äktenskapsskillnad i början av 1980-talet flyttade R.K. till en tvårumslägenhet i Huskvarna. Denna lägenhet som var fullt utrustad med nya och gamla möbler, husgeråd och livsmedel, och för vilken han betalade en månatlig hyra om ca 2 000 kr, kom han att behålla till sin död d 13 jan 1989. Han var hela tiden mantalsskriven i lägenheten och gjorde i sin självdeklaration avdrag för resor till och från arbetsplatsen med utgångspunkt härifrån och lägenheten utgjorde även hans postadress, till vilken han fick all sin post. R.K. inledde efter äktenskapsskillnaden ett förhållande som varade till hans död med en arbetskamrat, A-C.O., med vilken han 1985 fick en dotter, H.O.. Han gjorde i sina deklarationer härefter avdrag för underhållsbidrag för H.O. och A-C.O. uppbar även bidragsförskott för dottern. A-C.O. innehade en villafastighet om ca 130 kvadratmeter i Forserum, ca två mil från Huskvarna, för vilken hon erhöll bostadsbidrag i egenskap av ensamstående med barn. R.K. arbetade som arbetsledare på företaget Swedoor i Forserum. Han fick genom sitt arbete möjlighet att teckna gruppförsäkring samt medförsäkring för hustru eller sambo i Förenade Liv, vilket han gjorde. Vid sitt frånfälle hade han en gruppförsäkring nr 2070/(personnummer uteslutet) som främst var en livförsäkring, samt en medförsäkring som dock förföll vid hans död. Gruppförsäkringen som vid hans frånfälle utföll med 83 700 kr hade ett generellt förmånstagarförordnande till förmån för i första hand maka eller sambo och i andra hand för arvingar, vilket i R.K:s fall skulle vara de tre barnen. I avsikt att utreda om R.K. vid sin död varit samboende i försäkringsvillkorens mening, vilket överensstämmer med definitionen för sambo i lagen (1987:232) om sambors gemensamma hem, kontaktade försäkringsbolaget bouppgivaren, R.K:s broder X.X., vilken i princip uppgav att R.K. vid sin död sammanlevde med A-C.O. i hennes hus i Forserum. Mot bakgrund härav betalade försäkringsbolaget ut hela försäkringsersättningen till henne d 3 april 1989.
TR:n (tingsfiskalen Toffiten) anförde i dom d 12 april 1991: Yrkanden mm. S.K. och H.K. har yrkat att försäkringsbolaget till dem envar skall förpliktas utge 27 900 kr jämte ränta enligt 6 § räntelagen från dag för delgivning av stämning till dess full betalning sker, i enlighet med gruppförsäkring nr 2070/(personnummer uteslutet), enär R.K. ej var samboende, varför arvingarna enligt förmånstagarförordnandet träder in som förmånstagare, och försäkringsbolaget ej heller med befriande verkan kan betala till fel part, i första hand då sådant felaktigt val i en konkurrenssituation belastar utbetalaren, det vill säga den rättsliga bedömningen görs på bolagets egen risk, och i andra hand, om god tro har betydelse, enär bolaget ej kan anses ha varit i god tro utan att ha undersökt förhållandena och bolaget härmed brustit i sin utredning.
Försäkringsbolaget har bestritt talan, men vitsordat såväl kapitalbelopp som yrkad ränta såsom i och för sig skäliga. Bolaget har såsom grund för sitt bestridande i första hand gjort gällande att det betalat till rätt person enär R.K. och A-C.O. var samboende i försäkringsvillkorens mening och i andra hand, om samboförhållande ej skulle anses ha förelegat, påstått att det betalat med befriande verkan, enär bolaget ej har någon undersökningsplikt och det gjort vad på det ankommer genom att tillfråga bouppgivaren X.X..
Domskäl. Kärandena har såsom bevisning åberopat vittnesförhör med bouppteckningsförrättaren bankjuristen B.L., född 1938, och med R.K:s före detta hustru King, född 1945, och med hennes make B.C., född 1945. Svaranden har såsom skriftlig bevisning åberopat förfrågan till X.X. och brev från denne angående förekomsten av samboförhållande samt såsom muntlig bevisning vittnesförhör med den uppgivna sambon A-C.O., född 1949, och med X.X., född 1952.
B.L. har i huvudsak uppgivit att det i bouppteckningen endast upptogs lösöret i R.K:s lägenhet och att A-C.O. på förfrågan uppgav att han ej hade några föremål hos henne.
M.S., vars uppgifter i huvudsak har bekräftats av B.C., har i huvudsak uppgivit: Efter äktenskapsskillnaden erhöll R.K. stora delar av deras tidigare gemensamma möblemang, med vilket han möblerade sin tvårumslägenhet i Huskvarna. Successivt fick han som presenter ytterligare föremål till lägenheten och våren 1988 bytte han ut den gamla soffan mot en ny hörnsoffa och sensommaren 1988 hjälpte hon honom att köpa nya gardiner till lägenheten. Efter äktenskapsskillnaden behöll hon och R.K. en god kontakt, främst bestående i telefonsamtal ofta flera gånger per vecka och hon besökte honom i hans lägenhet i genomsnitt en gång om året. R.K. och A-C.O. gjorde flera försök att flytta samman, men det fungerade aldrig, utan R.K. återvände snart till sin lägenhet, som han, sannolikt för att skydda sig för "tjat", uppgav sig behålla för att sonen H.K. så småningom skulle få övertaga den om han flyttade, vilket inte alls var aktuellt eftersom H.K. endast var 16 år när fadern avled 1989 och än i dag bor hemma hos henne. Hon fick emellertid den uppfattningen att R.K., trots förhållandet med A-C.O., som medförde att han ofta övernattade hos henne, ansåg sig bo i lägenheten i Huskvarna, kanske delvis för att han inte var säker på sitt förhållande till A-C.O.. Efter R.K:s död besökte hon lägenheten tillsammans med sin dotter och svärson samt X.X.. Lägenheten, som var fullt utrustad, visade en rad tecken på att vara bebodd såsom post på dörrmattan, kläder i garderoberna, odiskad disk i köket, dricka och konserver i det påsatta kylskåpet, en obäddad säng samt tvätt på tork och smutstvätt på golvet i badrummet. På sjukhuset, samma kväll som R.K. avlidit, sade A-C.O. spontant att "varför skulle detta hända just i dag när vi kvällen innan har diskuterat att R.K. skulle flytta till oss i Forserum", och vid bodelningen uppgav X.X. att R.K. ej hade nyckel till A-C.O:s bostad.
A-C.O. har i huvudsak uppgivit: Hon "tycker" att hon och R.K. sammanbodde vid hans frånfälle. Det var "jobbigt ibland" i förhållandet, men han bodde i hennes villa sedan 1984, med ett kortare uppehåll från mars till september 1985. Den som behövde nyckel tog den - det hängde alltid en nyckel i förrådet för övrigt. R.K. övernattade i princip aldrig i lägenheten i Huskvarna, utom någon gång då de bodde över där efter någon fest, men han åkte dit och hämtade posten och träffade även stundom sonen H.K. där. Lägenheten behöll han för övrigt främst för sonens skull, för att denne när han fyllt 18 år skulle få övertaga lägenheten. R.K. lånade eller hyrde periodvis ut lägenheten, men så var ej förhållandet när han avled. Lägenheten var fullt utrustad och han flyttade endast över de kläder han normalt använde till hennes villa och lämnade resten i garderoberna i lägenheten - han var klädroad och hade mycket kläder. Vad gällde lösöre hade hon redan allt de behövde och ej heller anskaffade de gemensamt några föremål, med undantag av en husvagn för gemensamma semestrar. R.K. betalade hyra för sin lägenhet och hon svarade för kostnaderna för villan, men alla andra utgifter såsom telefon etc betalade de med hälften vardera. De hade dock inga gemensamma konton eller dylikt och hon vet ej hur stor inkomst han hade, och de hade också i övrigt skild ekonomi och officiellt inför myndigheter uppgav sig ingen av dem vara samboende. Något samboavtal eller inbördes testamente upprättade de aldrig. Hon sade ej på sjukhuset att de först dagen före R.K:s dödsdag beslutat sig för att flytta samman, men väl att R.K. dagen innan dödsfallet hade konstaterat att de fått det så väldigt bra tillsammans. Hon ordnade tillsammans med barnen hans begravning och stod med i såväl dödsannons som notis.
X.X. har i huvudsak uppgivit: Han var bror till R.K. och stod denne nära. De träffades "ganska ofta", men umgicks ej i hemmen. Han skötte R.K:s självdeklarationer och blev förmodligen därför ombedd att stå som bouppgivare vid dennes frånfälle. Han känner såväl M.S., som han inte tycker om, och A-C.O., som han anser sammanbodde med hans bror i hennes villafastighet. R.K. övernattade endast någon enstaka gång i sin lägenhet i Huskvarna, och han kan ej minnas sig ha sagt att R.K. saknade nycklar till A-C.O:s bostad. Efter R.K:s död ville A-C.O. först ej ha någon försäkringsersättning. Han angav emellertid att hon sammanbodde med R.K. vid förfrågan från försäkringsbolaget, och eftersom han förstod att det skulle bli "bråk" om pengarna, skrev han ett brev som han bifogade till försäkringsbolaget, där han utvecklade sin syn på samboförhållandet.
TR:n gör följande bedömning.
Parterna är överens om att kriterierna för att ett samboförhållande skall anses föreligga enligt försäkringsvillkoren är de samma som i lag, 1987:232 om sambors gemensamma hem, det vill säga de påstådda samboendena skall vid en helhetsbedömning kunna utvisa en sådan nära personlig och ekonomisk gemenskap som mellan gifta. Parterna är jämväl överens om att R.K. haft ett långvarigt och tämligen stadigt förhållande med A-C.O.. A-C.O. har uppgivit att hon "tycker" att hon var samboende med R.K. vid dennes frånfälle, och den uppfattningen delas även av X.X., som visserligen ej umgicks i R.K:s hem, men som ändå träffade denne "ganska ofta". Utrett i målet är att R.K., trots det påstådda fem år långa samboförhållandet, två mil från A-C.O:s villa och hans arbetsplats, haft en egen fullt utrustad bostad, där han också var mantalsskriven och dit han erhöll sin dagliga post under en tid av ca fem år, liksom att han gjorde avdrag i sin självdeklaration dels för resor mellan lägenheten och arbetsplatsen, dels för underhållsbidrag till hans och A-C.O:s gemensamma dotter, samt att bidragsförskott utgått till A-C.O. för barnet och att hon erhållit bostadsbidrag såsom ensamstående med barn och att R.K:s broder, och ej A-C.O., uppgav boet, som endast omfattade lägenheten i Huskvarna, vid bouppteckningen. Mot bakgrund av dessa vitsordade omständigheter och då M.S. och B.C., som ej ifrågasatt att R.K. ofta övernattade hos A-C.O., samstämmigt har berättat att lägenheten några dagar efter R.K:s frånfälle visat en rad uppräknade tecken på att i allra högsta grad vara bebodd av R.K., finner TR:n vid en helhetsbedömning att, oaktat om A-C.O. verkligen uppfattade sig som samboende med R.K., en så nära gemenskap som avses i lagen och försäkringsvillkoren ej kan anses ha förelegat dem emellan, varför något samboendeförhållande i denna bemärkelse ej kan anses ha varit för handen.
Bolaget har i andra hand invänt att bolaget betalat med befriande verkan till A-C.O.. TR:n som finner att bolaget härvid ej har ett ansvar oberoende av god tro, utan anser att det är fråga om huruvida bolaget vid utbetalning av försäkringsersättningen till A-C.O. kan anses ha handlat i god tro eller ej, kan härvid konstatera att bolaget vid R.K:s frånfälle saknat kännedom om huruvida han i försäkringsvillkorens mening varit samboende, och att förhållandet på intet sätt varit uppenbart, varför bolaget företagit viss undersökning genom att tillskriva bouppgivaren X.X.. Genom innehållet i dennes svarsbrev, där han visserligen anger A-C.O. som R.K:s sambo, men där han samtidigt påtalar att R.K. hade en annan bostad där han också var mantalsskriven, erhöll bolaget information om att tveksamhet om giltigheten av det påstådda samboförhållandet möjligen förelåg. När bolaget sålunda fick kännedom om att oklarhet rådde och att vissa omständigheter talade emot förekomsten av ett samboförhållande, hade bolaget, som visserligen när motstridiga uppgifter ej kommit till bolagets kännedom saknar skyldighet att vidtaga någon undersökning, att gå vidare i sin utredning genom att konsultera myndigheter såsom skattemyndighet etc samt framförallt, i detta fall "arvingarna", det vill säga R.K:s barn, för att utreda om det verkligen var ett samboförhållande innan en utbetalning kan ske. Så har ej skett, och när bolaget sålunda underlåtit att utvidga sin undersökning av vem som rätteligen skulle vara betalningsmottagare, trots att bolaget rimligen borde ha noterat att viss oklarhet förelåg, kan bolaget ej anses ha handlat i god tro vid utbetalningen, varför denna ej kan anses ha skett med befriande verkan.
Kapitalbelopp och ränta har vitsordats såsom i och för sig skäliga. Käromålet skall bifallas i sin helhet.
Domslut. Förenade Liv Ömsesidigt Gruppförsäkringsbolag skall till envar av H.K. och S.K. utge 27 900 kr jämte ränta därå enligt 6 § räntelagen från d 6 juni 1990 till dess full betalning sker.
Försäkringsbolaget fullföljde talan i Svea HovR och yrkade att HovR:n med ändring av TR:ns dom skulle ogilla H.K:s och S.K:s käromål.
H.K. och S.K. bestred ändring.
HovR:n (hovrättslagmannen Groll, hovrättsrådet Williams, referent, och t f hovrättsassessorn Stockhaus) anförde i dom d 20 dec 1991: Parterna har i HovR:n åberopat i huvudsak samma omständigheter som de anfört vid TR:n enligt redogörelsen i dess dom. Bolaget har emellertid framhållit att R.K. betalade premier för såväl sig själv som för en medförsäkrad, vilken enligt försäkringsvillkoren måste vara gift eller sambo med den försäkrade, och att det generella förmånstagarförordnandet i första hand gällde för make eller medförsäkrad sambo. Vidare har bolaget sagt sig ej ha vid TR:n gjort gällande att bolaget inte skulle ha haft någon undersökningsplikt alls; vad bolaget hävdat och alltjämt hävdar är att bolaget därvidlag uppfyllt de krav som rimligen kan ställas.
I HovR:n har nya vittnesförhör hållits med A-C.O., X.X., B.L., M.S. och B.C.. Samtliga har berättat i huvudsaklig överensstämmelse med vad som redovisats i TR:ns dom. Från de nya förhören kan antecknas följande.
A-C.O.: Hon har bl a i samband med ansökan om bostadsbidrag förtigit att R.K. bodde tillsammans med henne. Så har skett i medvetande om att hon handlade oriktigt.
X.X.: Han och brodern R.K. träffades oftast hos föräldrarna. När brodern gav sig av därifrån åkte han nästan alltid till Forserum. X.X. skötte sin brors självdeklarationer, i vilka brodern gjorde avdrag bl a för resor mellan lägenheten i Huskvarna och arbetsplatsen i Forserum. Detta var ett "stående skämt" mellan bröderna. R.K. ansåg emellertid att han inte kunde hindras att göra dylika avdrag så länge han var skriven i Huskvarna.
B.L.: Bouppteckningen gjordes på banken. Hon minns att det diskuterades huruvida en stereo som skulle finnas i villan i Forserum hade getts bort till barnen.
M.S.: Lägenheten kan beskrivas som en ungkarlslägenhet. R.K. ville antagligen ha den som reträttplats.
B.C.: Vid besöket i lägenheten efter dödsfallet lade han märke till att där tom fanns blommor.
Domskäl. Parterna är överens om att ordet sambo i försäkringsvillkoren har samma innebörd som det har i lagen (1987:232) om sambors gemensamma hem.
Med sambor avses enligt lagtexten att en ogift kvinna och en ogift man bor tillsammans under äktenskapsliknande förhållanden. I förarbetena uttalas att det för att ett äktenskapsliknande samboförhållande skall föreligga krävs att kvinnan och mannen sammanlever i en inte alltför kortvarig förbindelse, vari normalt ingår sexuellt samliv, gemensamt hushåll och bostad samt gemensam ekonomi eller i vart fall ett ekonomiskt samarbete (prop 1986/87:1 s 252).
Det förekommer att den som flyttar in hos någon för att bo tillsammans med denne behåller sin föregående bostad och fortfarande står skriven på denna i folkbokföringen. I förarbetena uttalas att detta kan vara en faktor som vid en helhetsbedömning talar emot att i vart fall den ena parten avser att samboendet skall ha en sådan fasthet och varaktighet som krävs för att lagen skall bli tillämplig (prop s 253).
Vad gäller omständigheterna i förevarande fall anser sig HovR:n, på grundval av parternas uppgifter och utredningen i övrigt, kunna utgå från följande. När R.K. dog i januari 1989 hade han sedan åtskilliga år ett förhållande med A-C.O. med vilken han hade dottern H.O.. Till följd härav bodde han hos och delade hushåll med A-C.O. i hennes villa i Forserum. Han behöll emellertid, kanske "för säkerhets skull", sin lägenhet i Huskvarna. Där vistades han sporadiskt. Han fick sin post till lägenheten och i denna förvarades också en del sådana tillhörigheter som han inte använde dagligen. Lägenheten tjänstgjorde således som en kompletterande bostad. I folkbokföringen var R.K. skriven på lägenhetens adress, något som han utnyttjade för att i sin självdeklaration göra avdrag såväl för resor mellan lägenheten och arbetsplatsen som för underhållsbidrag till H.O.. A-C.O. å sin sida utnyttjade de skilda folkbokföringsadresserna bl a till att få bostadsbidrag såsom ensamstående med barn.
R.K. hade alltså i ett långvarigt förhållande med A-C.O. sin huvudsakliga bostad tillsammans med henne i villan. HovR:n anser därför att A-C.O. i lagens och försäkringsvillkorens mening var sambo med R.K. utan hinder av att denne hade en andra, kompletterande bostad.
På grund av det anförda har H.K. och S.K. ej rätt till ersättning enligt förmånstagareförordnandet. Deras käromål skall därför ogillas.
Domslut. H.K:s och S.K:s käromål ogillas.
H.K. och S.K. (ombud för båda advokaten P.S.) sökte revision och yrkade bifall till sin talan mot försäkringsbolaget.
Bolaget (ombud försäkringsjuristen T.B.) bestred ändring. Målet avgjordes efter huvudförhandling.
HD (JustR:n Price, Lopez och Bernard) beslöt följande dom: Domskäl. I egenskap av medlem i Sveriges arbetsledareförbund anslöts R.K. i november 1987 som gruppmedlem till en frivillig gruppförsäkring i Förenade Liv. Enligt villkoren för denna försäkring skulle förmånstagare till belopp som utbetalades vid dödsfall vara i första hand make eller, om gruppmedlemmen inte var gift, medförsäkrad sambo om sådan fanns och i andra hand gruppmedlemmens arvingar. Om den försäkrade önskade annat förmånstagarförordnande, skulle detta skriftligen anmälas till Förenade Liv. R.K. anmälde inte något ändrat förmånstagarförordnande men betalade premier för såväl sig själv som en medförsäkrad med 25 kr per person och månad, dvs en månatlig premie om 50 kr. Sedan R.K. avlidit d 13 jan 1989, betalade Förenade Liv d 3 april 1989 ut hela försäkringsersättningen, 83 700 kr, till A-C.O..
R.K. hade i äktenskapet med M.S. barnen S.K. och H.K. samt tillsammans med A-C.O. dottern H.O., född d 9 mars 1985.
Målet gäller till en början frågan vem som är förmånstagare i försäkringsvillkorens mening, A-C.O. såsom medförsäkrad sambo eller de tre barnen såsom arvingar.
Enligt försäkringsvillkoren förstås med sambo en man eller kvinna som sammanbor med en gruppmedlem, under förutsättning att ingen av dem är gift samt att de sammanlever under äktenskapsliknande förhållanden. Parterna i målet är ense om att begreppet sambo i försäkringsvillkorens mening har samma innebörd som det har i lagen (1987:232) om sambors gemensamma hem (sambolagen).
Vid tillämpningen av den lagen får frågan om det har förelegat ett samboförhållande - utom när det gäller rätten att överta bostad i vissa fall - betydelse bara när bostaden eller bohag har förvärvats för gemensamt begagnande. Det ligger i sakens natur att parterna i ett sådant fall oftast har bott tillsammans. Det kan emellertid vara tvistigt om samboendet har varit äktenskapsliknande.
För att ett äktenskapsliknande samboförhållande skall föreligga bör, i enlighet med vad som uttalats i lagens förarbeten, krävas att kvinnan och mannen sammanlever i en inte alltför kortvarig förbindelse, vari normalt ingår sexuellt samliv, gemensamt hushåll och gemensam bostad samt gemensam ekonomi eller i vart fall ett ekonomiskt samarbete. I förarbetena uttalas vidare att man regelmässigt lär kunna utgå från att samlevnaden är äktenskapsliknande, om samborna har barn tillsammans, inen att i annat fall gemensam folkbokföringsadress bör kunna tyda på att kvinnan och mannen har gemensam bostad och att deras samlevnad inte är endast tillfällig. (Se prop 1986/87:1 s 252.)
R.K. och A-C.O. hade - med ett avbrott på några månader under år 1985 - ett fast förhållande från år 1984 till R.K:s död i januari 1989. Anser man att de bodde tillsammans vid tiden för dödsfallet är omständigheterna i övrigt - särskilt det förhållandet att de hade ett gemensamt barn - sådana att deras samlevnad måste antas ha varit äktenskapsliknande. Den avgörande frågan i detta mål är i stället om det över huvud taget kan anses att de bodde tillsammans i A-C.O:s villa i Forserum, trots att R.K. dessutom hade en egen fullt utrustad lägenhet i Huskvarna, där han också var folkbokförd.
Särskilt bland par som upptar samlevnad efter att ha lämnat ungdomen och kanske tidigare äktenskap eller förhållanden bakom sig är det inte ovanligt att mannen eller kvinnan behåller en tidigare bostad. Detta kan bero på arbetsförhållanden eller ha andra praktiska skäl såsom önskemål att härbärgera bohag eller att kunna ställa lägenheten till förfogande för någon anhörig. Det kan också vara mera personliga skäl som ligger till grund för ett sådant arrangemang.
För fall då mannen eller kvinnan har en egen bostad vid sidan av den som begagnas gemensamt blir frågan om sambolagen skall anses tillämplig, liksom i andra fall, att avgöra på grundval av en helhetsbedömning. För att lagen skall vara tillämplig måste mannen och kvinnan vid en sådan bedömning, trots ett arrangemang av nyss angivet slag, kunna sägas bo tillsammans och den gemensamma bostaden således ha karaktär av permanentbostad för dem båda. Varken lagens ord eller dess grunder utesluter att denna förutsättning kan vara uppfylld även i ett fall då den ene av dem dessutom har en annan bostad, som han eller hon använder i viss utsträckning. Det är å andra sidan uppenbart att lagen inte är tillämplig om samlevnaden endast tar sig uttryck i att den ene besöker den andre, oavsett om besöken har stor regelbundenhet och frekvens.
I förarbetena till sambolagen har med sikte på fall av det slag som nu diskuterats uttalats att, när den som flyttar samman med någon behåller sin förutvarande bostad, denna omständighet inte bör innebära att förutsättningarna för sambolagens tillämplighet ej skulle vara uppfyllda, om han eller hon folkbokför sig hos den andra parten. I annat fall kan enligt förarbetena den omständigheten att den ene behåller sin föregående bostad vara en faktor som vid en helhetsbedömning talar emot att i vart fall denne avser att samboendet skall ha en sådan fasthet och konsekvens som krävs för att lagen skall vara tillämplig (prop 1986/87:1 s 253).
Som antyds i det redovisade motivuttalandet behöver emellertid inte nödvändigtvis folkbokföringsförhållandena läggas till grund för några slutsatser i fråga om avsikterna med samlevnaden. Enligt folkbokföringslagen (1991:481) skall visserligen den som kan anses vara bosatt på olika ställen normalt folkbokföras på den fastighet där han sammanlever med sin familj eller med hänsyn till övriga omständigheter får anses ha sitt egentliga hemvist. Sådana förhållanden är dock svårkontrollerade, och den faktiska folkbokföringen kan vara betingad av skatteskäl, av önskemål att med eller utan fog erhålla någon social förmån eller av andra orsaker som inte har anknytning till samlevnaden. Klart är emellertid att om mannen eller kvinnan vid sidan av den gemensamma bostaden har egen bostad och även är folkbokförd där - med de konsekvenser detta kan få för exempelvis posthanteringen och möjligheten att få igenom skatteavdrag som eljest ej skulle ha godtagits - det vid en samlad bedömning måste föreligga betydligt mera stöd för ett antagande att parterna bor tillsammans i sambolagens mening än eljest.
Underlag för den helhetsbedömning som alltså skall göras i förevarande fall föreligger bl a i form av vittnesförhör i HovR:n med A-C.O., R.K:s bror X.X., M.S. och hennes nuvarande make B.C.. HovR:n har på grundval av utredningen funnit att R.K. huvudsakligen bodde hos och delade hushåll med A-C.O. men att han sporadiskt vistades i sin lägenhet i Huskvarna, dit han fick sin post och där han förvarade en del sådana tillhörigheter som han inte använde dagligen. Vid den prövning som HD med beaktande av bestämmelserna i 55 kap 14 § RB har att göra saknas anledning att frångå HovR:ns bedömning i detta avseende. Anledning saknas också att betvivla en av A-C.O. både vid TR:n och i HovR:n lämnad uppgift att hon och R.K. delade hushållsutgifterna, utom så till vida att han inte betalade någon hyra till henne för sitt boende i villan.
En utgångspunkt för bedömningen är således att R.K. hade sin huvudsakliga bostad hos A-C.O. under den i målet aktuella tiden, och det framgår också av utredningen att de gemensamt tog vård om sin dotter där. Vid dessa förhållanden får de anses ha varit sammanboende vid tiden för dödsfallet. På grund härav och då samlevnaden enligt vad som förut har konstaterats hade äktenskapsliknande karaktär var R.K. och A-C.O., som HovR:n funnit, att anse som sambor i sambolagens och därmed också i försäkringsvillkorens mening.
H.K. och S.K. har alltså inte rätt till ersättning enligt förmånstagarförordnandet.
Domslut. HD fastställer HovR:ns domslut.
Referenten, JustR Davenport, med vilken JustR Heutnan förenade sig, var av skiljaktig mening i själva saken och ansåg att domen från och med det stycke som börjar "Som antyds i det redovisade motivuttalandet ..." bort ha följande lydelse.
I målet är ostridigt att R.K. under hela den tid som hans förhållande med A-C.O. pågick var folkbokförd på en annan fastighet än hennes, att han i sina självdeklarationer gjorde avdrag för resor mellan arbetsplatsen och sin bostad och för underhållsbidrag till den gemensamma dottern H.O. samt att A-C.O. uppbar bidragsförskott för H.O. och erhöll bostadsbidrag såsom ensamstående med barn. R.K. och A-C.O. har alltså gentemot myndigheterna konsekvent handlat på ett sätt som förutsätter att de levt åtskilda. Detta har haft betydelse i rättsligt och ekonomiskt avseende. Det ligger då en tung bevisbörda på den som påstår att de likväl faktiskt har bott tillsammans.
Av utredningen i målet framgår att R.K:s bostad varit fullt möblerad och vid hans död företett tydliga tecken på att vara bebodd, att hans dagliga post under alla år kommit till denna bostad som låg två mil från A-C.O:s villa, att han - frånsett gångkläder och en gemensamt inköpt husvagn - inte förvarat några lösören hos henne samt att R.K. och A-C.O. inte haft någon gemensam ekonomi, även om de delat hushållsutgifterna mellan sig. Mot vad som sålunda framkommit kan Förenade Liv inte genom utredningen i övrigt - även med utgångspunkt i HovR:ns bevisbedömning - anses ha visat att R.K. och A-C.O. vid tidpunkten för hans död bott tillsammans på sådant sätt att de är att anse som sambor i sambolagens och därmed också i försäkringsvillkorens mening.
HD:s dom meddelades d 28 april 1994 (nr DT 111).