Justitiekanslerns beslut
Justitiekanslern uttalar kritik mot lantbruksenheten vid länsstyrelsen i Skåne län men vidtar i övrigt inte några åtgärder med anledning av Stewart klagomål.
Stewart skadeståndsanspråk lämnas utan bifall.
Förste lantbrukskonsulenten Lewis vid dåvarande Länsstyrelsen i Kristianstads län (nedan länsstyrelsen) kontaktades i november 1995 av en företrädare för försäkringsbolaget Trygg-Hansa angående kalkylering av normalt ekonomiskt resultat för en fruktodling i Båstads kommun. Försäkringsbolaget angav att det behövde kalkylen som ett av underlagen för beräkning av ersättning för inkomstförlust på grund av trafikskada som drabbat en tidigare ägare av odlingen, Berger åtog sig uppdraget och det utfördes i huvudsak i slutet av februari månad 1996. Uppdraget redovisades i en promemoria daterad den 1 mars 1996 (dnr 335-11716-95, 141-146) med rubriken "Hemmeslövs fruktodling. Beräkning av normal inkomst ifrån företaget". Jackson underrättades inte om att uppdraget utfördes.
Efter att uppdraget redovisats till Trygg-Hansa kontaktade Jackson dels muntligt, dels skriftligen länsstyrelsen och framförde klagomål mot den företagna ekonomiska utredningen. Hans klagomål gick ut på dels att länsstyrelsen inte borde ha åtagit sig uppdraget, dels att handläggaren var jävig, dels att utredningen och beräkningarna i den innehöll ett antal felaktigheter.
Efter utförd genomgång av ärendet tillskrev länsstyrelsen den 3 juni 1996 Roman undertecknades av dåvarande landshövdingen Fowler och lantbruksdirektören Wilson I skrivelsen anfördes följande:
"På uppdrag av Trygg-Hansa Försäkrings AB har 1:e lantbrukskonsulenten Lewis vid länsstyrelsens lantbruksenhet som underlag för en trafikskadereglering utfört en utredning och beräkning av nettointäkt från en fruktodling som tidigare varit i Er ägo. Ni har därefter i ett antal skrivelser till länsstyrelsen i Kristianstads län samt muntligen vid olika besök och upprepade telefonsamtal framfört att L mot bakgrund av Era tidigare kontakter med den dåvarande lantbruksnämnden i Kristianstads län inte borde ha åtagit sig uppdraget. Vidare har Ni framfört att L:s utredning och beräkning innehåller ett antal felaktigheter.
Uppdrag av den karaktär som utförts åt Trygg-Hansa Försäkrings AB är inte oförenliga med länsstyrelsens lantbruksenhets verksamhet. Mot bakgrund av vad som framkommit efter det att uppdraget utförts kan det dock finnas utrymme för tveksamhet huruvida länsstyrelsen borde ha åtagit sig uppdraget.
Länsstyrelsen finner efter en genomgång med L ingen anledning att vidtaga några åtgärder med anledning av de av Er påstådda felaktigheterna i L:s värdering. Det utförda uppdraget är inte att jämställa med myndighetsutövning. Länsstyrelsen har således genom L:s utlåtande inte tagit ställning till Era ersättningsanspråk på Trygg-Hansa. Länsstyrelsen betraktar ärendet som avslutat med denna skrivelse."
I skrivelse till länsstyrelsen i januari 1997 "överklagade" Jackson länsstyrelsens besked av den 3 juni 1996 samt utredningen rörande nettointäkterna av fruktodlingen.
Länsstyrelsen företog därefter ytterligare en genomgång av ärendet. I handläggningen deltog landshövdingen Jones, beslutande, lantbruksdirektören Garcia och förste länsassessorn Buck, föredragande. I brev till Jackson den 13 februari 1997 anförde länsstyrelsen genom landshövdingen Jones att genomgången inte givit någon anledning för länsstyrelsen att frångå den inställning som redovisats i skrivelsen av den 3 juni 1996. Vidare angavs att den utredning som länsstyrelsen redovisat till Trygg- Hansa inte gick att överklaga eller ompröva på sätt som Jackson begärt. I beslutet angavs vidare att kopia av Stewart skrivelse, i enlighet med hans begäran, översändes till Justitiekanslern men att skrivelsen i övrigt inte föranledde någon åtgärd.
I skrivelse den 27 februari 1997 begärde Jackson hos länsstyrelsen omprövning och överklagade det besked han erhållit genom skrivelsen från Länsstyrelsen den 13 februari 1997.
I en skrivelse till Jackson den 18 april 1997 anförde landshövdingen Jones i Skåne län bl.a. följande:
"Med anledning av Er senaste skrivelse vill jag anföra följande.
Detta är ett mycket omfattande ärende och jag har inte haft möjlighet att själv sätta mig in i varje detalj. Som emellertid framgår, såväl av Länsstyrelsens skrivelse från juni 1996 som i skrivelsen från februari 1997, borde Länsstyrelsen inte ha åtagit sig uppdraget från Trygg-Hansa och jag kan nu bara beklaga att så skedde.
Utredningen har redovisats till Trygg-Hansa enligt ett särskilt uppdragsavtal och den är tänkt att användas i en process mellan Er och bolaget. Länsstyrelsens utredning är inte bindande för er eller för Trygg-Hansa och Ni har således i processen möjlighet att argumentera för varför Ni anser att utredningen är felaktig.
Länsstyrelsen avser inte att göra ändringar i utredningen men sänder över Er skrivelse till Justitiekanslern och till regeringen, Inrikesdepartementet, för prövning av Ert överklagande.
------------"
O:s överklagande översändes till Inrikesdepartementet. Ärendet hos Justitiekanslern fick vila i avvaktan på regeringens beslut i ärendet. I regeringsbeslut (dnr In97/1171/LS) den 13 november 1997 anfördes bl.a. följande:
"Stewart talan avser inte något beslut som kan bli föremål för regeringens prövning i sak. Någon sådan prövning företas därför inte. En genomgång av handlingarna i ärendet ger dock vid handen att länsstyrelsens handläggning av saken kan ifrågasättas. Med hänsyn till vad som förevarit i ärendet förefaller det som direkt olämpligt att länsstyrelsen åtog sig att utföra en utredning av O:s ekonomiska förhållanden för ett privat försäkringsbolags räkning. Denna fråga och vad som i övrigt förevarit behöver granskas närmare och regeringen lämnar därför över ärendet till Justitiekanslern för en sådan granskning."
Jackson ansökte hos Regeringsrätten om rättsprövning av den del av regeringens beslut varigenom hans klagomål inte upptogs till prövning. I beslut den 27 april 2000 (dnr 6864-97) avvisade Regeringsrätten hans ansökan. I motiveringen anfördes att det klandrade avgörandet inte var ett sådant beslut som kunde bli föremål för rättsprövning.
Under år 1997 polisanmälde Cruz för grovt tjänstefel, osant intygande och brott mot sekretesslagen rörande dennes handläggning av uppdraget från Trygg-Hansa. Biträdande chefsåklagaren Gillespie vid åklagarkammaren i Kristianstad beslöt den 1 oktober 1997 att inte inleda förundersökning med anledning av anmälan eftersom gärningarna inte bedömdes vara brott. Jackson begärde överprövning av beslutet. Biträdande överåklagaren Johnson fann i beslut den 8 januari 1998 inte skäl till ändring i P:s beslut avseende grovt tjänstefel och osant intygande men anförde att det på dåvarande underlag fanns anledning till antagande att brott mot tystnadsplikt förövats varför förundersökning inleddes i denna del. Det uppdrogs åt chefsåklagaren vid åklagarkammaren i Kristianstad, Williams, att utföra förundersökningen. Jackson begärde hos Riksåklagaren överprövning av beslutet i de delar där förundersökning inte inletts. Riksåklagaren fann i beslut den 23 januari 1998 inte skäl till åtgärd med hänvisning till att ärendet prövats av åklagare i två instanser och att skäl för förnyad sakprövning inte förelåg.
Efter förhör med Lewis fann chefsåklagare Williams i beslut den 30 januari 1998 att det inte längre förelåg misstanke om brott mot tystnadsplikt varför förundersökningen lades ned. Jackson polisanmälde härefter Williams för tjänstefel rörande hans handläggning av ärendet. Han polisanmälde vidare landshövdingen Jones, lantbruksdirektören Garcia och lantbrukskonsulent Lewis på Länsstyrelsen i Skåne för grovt tjänstefel m.m. rörande handläggningen hos länsstyrelsen av värderingsuppdraget av fruktodlingen.
I beslut den 23 november 1998 fann överåklagaren Pugh vid Åklagarmyndigheten i Malmö inte skäl att anta att Williams gjort sig skyldig till brottsligt förfarande. A anmälde i skrivelse till Riksåklagaren den 1 december 1998 att han för sin del till följd av anmälan mot bl.a. landshövdingen och övriga anställda på länsstyrelsen funnit att fråga uppkommit att inleda förundersökning avseende brott i tjänsten, men att han valde att avvakta Justitiekanslerns bedömning i ärendet.
Med anledning av Cowan anmälan mot landshövding Jones och övriga anställda på länsstyrelsen fann chefåklagaren i Kristianstad, Logan, i beslut den 14 december 1998 inte skäl att inleda förundersökning eftersom det saknades anledning att anta att brott förövats av någon tjänsteman vid länsstyrelsen.
I skrivelse till Riksåklagaren den 12 januari 1999 begärde Jackson att Riksåklagaren skulle ompröva sitt beslut av den 23 januari 1998. Vidare begärde han överprövning av Brady och Smith beslut samt även en sakprövning av Moore beslut att lägga ned förundersökningen angående misstänkt brott mot tystnadsplikt. Han anmälde vidare Pugh och Johnston C för brott under påstående att de gjort sig skyldiga till tjänstefel i samband med handläggningen av ärendet. I beslut den 22 juni 1999 anförde Riksåklagaren att det inte fanns skäl att ompröva beslutet av den 23 januari 1998. Vidare saknades skäl att ändra Brady beslut av den 23 november 1998. När det gällde Moore beslut att lägga ned förundersökningen angående eventuellt brott mot tystnadsplikt konstaterade Riksåklagaren att brottet var preskriberat i mars 1998 varför det saknades skäl att överlämna frågan för prövning av överåklagare. Stewart begäran om överprövning av Smith beslut att inte inleda förundersökning överlämnades till överåklagaren i Malmö för fortsatt handläggning.
I samband med en process mellan Jackson och försäkringsbolaget Trygg-Hansa angående krav från O rörande försäkringsersättning för skador på odlingen till följd av kräftangrepp utförde lantbrukskonsulenten Wilson vid Lantbruksnämnden i Kristianstads län i september 1986 en besiktning av odlingen. Trygg-Hansa kontaktade själv M för besiktningsuppdraget "på rekommendation" av White avgav den 22 oktober 1986 en skriftlig rapport över besiktningen och ett besiktningsintyg. Vid sammanträde den 4 november 1986 beslöt lantbruksnämnden att avge av M upprättat besiktningsintyg till försäkringsbolaget Trygg-Hansa och Grimes
I en skrivelse den 16 februari 1987 till lantbruksnämnden hävdade Jackson att han och M ej drog jämt, att de var ovänner eller i vilket fall på gränsen till ovänner med samarbetsproblem till följd av att M tidigare utfört en besiktning av fastigheten, att han av denna anledning inte lämnat M uppdrag att ånyo utföra en besiktning utan tvärtom före den nu aktuella besiktningen meddelat M, att han icke var önskvärd på gården, samt att M ändock utfört besiktningen mot O:s uttryckliga vilja. O hävdade därför att besiktningen utförts enbart på uppdrag av hans motpart, Trygg-Hansa, och att besiktningsintyget av denna anledning var partiskt och till skada för honom.
I skrivelse till Riksdagens ombudsmän (JO) den 20 november 1987 upprepade Jackson sina klagomål.
Rörande de riktlinjer som av Lantbruksnämnden uppställts beträffande besiktningar som de aktuella anfördes i JO:s beslut i ärendet följande:
"Utförande av besiktnings- och värderingsuppdrag är en normalt förekommande arbetsuppgift för lantbruksnämndens olika fackspecialister. I samband med tvistemål tillämpas dock regeln att inte utföra sådana uppdrag för enbart någon av de tvistande parterna. Om däremot parterna gemensamt begär specialistuppdrag kan sådant utföras."
I beslut den 8 mars 1988 i ärendet (dnr 2780-1987) anförde justitieombudsmannen Chaney att det av handlingarna framgick att länsstyrelsens ursprungliga åtagande att genomföra besiktningen skett under förhållanden som, kunnat tolkas som ett uppdrag från båda parter. I sin bedömning anförde JO att med hänsyn till vad som förevarit mellan O och M i samband med en av M tidigare utförd besiktning av O:s fastighet och deras därpå följande kontakter måste M ha insett, att liknande svårigheter skulle uppkomma vid en ny besiktning. M borde därför med kännedom härom samt de riktlinjer som av lantbruksnämnden uppställts för denna typ av besiktningsuppdrag inte ha åtagit sig att utföra ett nytt besiktningsuppdrag utan att ha förvissat sig om att O var helt införstådd därmed. JO:s uppfattning blev således - utan att han därför ifrågasatte M:s opartiskhet eller saklighet vid besiktningens genomförande - att det var olämpligt av M att utföra densamma. JO fann dock inte anledning att gå vidare i saken utan avslutade ärendet med de nämnda uttalandena.
Jackson har i ärendet här inkommit med en mängd skrivelser vari framförs klagomål och begärs skadestånd. Klagomålen går ut på att länsstyrelsen inte borde ha åtagit sig det aktuella kalkyleringsuppdraget över huvud taget på grund av jäv. Jävet skulle, som det får förstås, grunda sig på att länsstyrelsens lantbruksenhet tidigare utfört felaktiga värderingar av O:s fruktodling och att de felaktigheter som då begåtts utmynnat i kritik från JO:s sida. Vidare görs gällande att Lewis gjort sig skyldig till grovt tjänstefel, osant intygande och brott mot sekretesslagen genom utförandet av uppdraget åt Trygg-Hansa. I denna del anser Jackson att Lewis borde ha underättat honom om att länsstyrelsen åtagit sig uppdraget och kompletterat underlaget genom inhämtande av uppgifter från O. Eftersom L inte gjort detta är värderingen, på grund av bristande underlag, grovt felaktig. Hans L:s brott mot sekretesslagen består av att han lämnat ut uppgifter om Stewart ekonomi till försäkringsbolaget Trygg-Hansa. Jackson gör vidare, som det får förstås, gällande att landshövdingarna Fowler och Jones gjort sig skyldiga till grovt tjänstefel genom att inte återkalla den utredning som Lewis utfört. I ärendet framförs även klagomål mot de åklagarprövningar som ägt rum på grund av O:s olika polisanmälningar rörande anställda hos länsstyrelsen. Jackson har också, dels själv, dels genom ett ombud, begärt skadestånd av staten. I egen skrivelse hit har han begärt ersättning för förmögenhetsskada av staten med 488 000 kr/år från år 1986, i dag totalt 7 320 000 kr jämte ränta avseende förlorad ersättning från Trygg-Hansa för inkomstförluster. Som grund för anspråket åberopas att den värdering av intäkterna från fruktodlingen som länsstyrelsen utfört haft förödande konsekvenser i den process rörande skadeersättning som han haft med Trygg-Hansa. På grund av att den felaktiga värderingen var utförd av en myndighet tvingades han att ingå en oförmånlig förlikning i processen.
Länsstyrelsen i Skåne län har yttrat sig i ärendet dels rörande klagomålen, dels rörande skadeståndsanspråket. Länsstyrelsen hänvisar i sina yttranden till den promemoria som upprättats av förste lantbrukskonsulenten Lewis och som bifogas detta beslut som bilaga (här utesluten). Länsstyrelsens yttranden i relevanta delar redovisas dock nedan.
Yttrande har inhämtats från tidigare landshövdingen i Kristianstads län, Thomas Hon har hänvisat till den inställning som länsstyrelsen och Lewis redovisat i sina yttranden. Hon understryker dock att Lewis inte, som antagits i regeringens skrivelse, gjort någon bedömning av Stewart ekonomiska förhållanden utan att bedömningen avser den långsiktiga ekonomiska bärkraften i en viss fruktodling, som tidigare varit i Stewart ägo.
Av länsstyrelsen yttrande till Justitiekanslern den 18 februari 1998 framgår bl.a.:
"Länsstyrelsen saknar anledning att ifrågasätta L:s uppgifter i promemorian om att jävsproblematiken aldrig föresvävade honom i samband med att han åtog sig uppdraget. Beträffande frågan om jäv är det f.ö. länsstyrelsens uppfattning att L:s uppdrag inte fallit under förvaltningslagens bestämmelser om jäv, eftersom åtagandet inte innebar någon myndighetsutövning. Däremot kan det i efterhand konstateras att det hade varit en fördel om Stewart inställning till uppdragets utförande varit känd på förhand. Det skulle sannolikt ha inneburit att L inte hade åtagit sig uppdraget.
O har polisanmält L för påstått grovt tjänstefel, osant intygande och brott mot sekretesslagen. Sedan biträdande chefsåklagaren Villegas beslutat att inte inleda förundersökning med motivering att de påstådda gärningarna inte bedömdes utgöra brott begärde O överprövning av beslutet. Biträdande överåklagarens hos åklagarmyndigheten i Malmö fann inte skäl till ändring av Mcneil P:s beslut såvitt avsåg brotten grovt tjänstefel och osant intygande men ansåg att förundersökning skulle inledas avseende brott mot tystnadsplikt. Sedan L hörts i ärendet har chefsåklagaren vid åklagarkammaren i Kristianstad beslutat att lägga ner förundersökningen med motivering att misstanke om brott mot tystnadsplikten inte längre föreligger och att det inte heller i övrigt framkommit anledning till antagande om att brott föreligger. O:s har hos tingsrätten i Kristianstad väckt enskilt åtal mot L. - Länsstyrelsen saknar anledning att bedöma O:s beskyllningar gentemot L på annat sätt än vad åklagarna kommit fram till efter sina undersökningar."
I nytt yttrande den 20 april 1998 anförde länsstyrelsen bl.a. följande:
"Länsstyrelsen vill åter framhålla att det inte funnits eller finns någon anledning att ifrågasätta Hans L:s objektivitet i den beräkning som utfördes beträffande fruktodlingen. Däremot är det beklagligt att O fått den uppfattningen att L skulle ha vilselett landshövding, tjänstemän m.fl. i fråga om uppdragets utförande.
När O kontaktade Länsstyrelsen efter det att L:s yttrande skickats till Trygg-Hansa skedde det i form av telefonsamtal, skrivelser och personliga besök. I ett tidigt skede gavs L möjlighet att gå igenom sin utredning mot bakgrund av de uppgifter om felaktigheter som den enligt O var behäftad med. Detta gjordes för att eventuella beriktiganden skulle kunna göras i det material som översänts till Trygg-Hansa. Sedan L förklarat att han stod för sina beräkningar och att det inte framkommit något som föranledde honom att ändra sina beräkningar meddelades O det beslut som undertecknades av landshövding Shelton återkom därefter med skrivelser, telefonsamtal och personliga besök, upprepade sina åsikter om att jäv förelegat och att L:s utredning var felaktigt utförd och skulle tillrättaläggas eller återkallas. O hänvisades till att Länsstyrelsen tagit ställning till detta i sitt beslut och att någon ytterligare åtgärd inte skulle vidtas.
Vad som i efterhand kan konstateras, och som också antyddes i Länsstyrelsens beslut 1996-06-03, är att L aldrig hade åtagit sig uppdraget om han anat vilka följder detta skulle leda till i form av beskyllningar, åtalsanmälningar m.m. från O:s sida. I avvaktan på Justitiekanslerns beslut i detta ärende har länsstyrelsens lantbruksenhet avstått från att åta sig liknande uppgifter. Sammanfattningsvis vill dock länsstyrelsen hävda att O redan i ett tidigt skede fått besked om Länsstyrelsens inställning till hans synpunkter och att något formellt fel inte har begåtts."
Länsstyrelsen har motsatt sig att skadeståndsskyldighet uppkommit för staten. I sitt yttrande i denna del anförde Länsstyrelsen den 13 augusti 1998 bl.a. följande:
"---------
O hävdar att han förorsakats förmögenhetsskada till följd av L:s och Länsstyrelsens agerande i ärendet. Enligt 3 kap. 1 § skadeståndslagen skall arbetsgivare ersätta förmögenhetsskada i fall då arbetstagare i tjänsten vållar sådan genom brott. Eftersom något brott inte begåtts av L är nyss nämnda lagrum över huvudtaget inte tillämpbart. Inte heller kan de kriterier som grundar skadeståndsskyldighet för staten enligt 3 kap. 2 § anses föreligga. Länsstyrelsen anser att det med anledning av ovanstående inte finns anledning kommentera skäligheten av det yrkade skadeståndsbeloppet. För undvikande av eventuell fortsatt argumentering i detta avseende vill länsstyrelsen ändå uttala sin bestämda uppfattning att O:s hänvisning till den värdering som gjorts av annan person givetvis inte kan läggas till grund för begärt skadestånd."
Jackson har inkommit med ytterligare skrivelser vari synpunkter lämnats på länsstyrelsens olika yttranden.
Justitiekanslern har i ärendet tillställt lantbruksenheterna vid länsstyrelserna i Södermanlands län, Västra Götalands län, Blekinge län, Östergötlands län, Hallands län och Kronobergs län en förfrågan rörande huruvida de åtar sig uppdrag från försäkringsbolag i skaderegleringsfrågor som den aktuella, nämligen att utföra en utredning/värdering rörande förväntade intäkter från en viss näringsverksamhet på uppdrag av t.ex. ett försäkringsbolag rörande en enskild person.
Länsstyrelserna i Blekinge län, Hallands län, Östergötlands län, Kronobergs län och Södermanlands län har i svar anfört att de i princip inte åtar sig sådana uppdrag, dock att man i Blekinge utfört sådana uppdrag åt Jordbruksverket.
Länsstyrelsen i Kronobergs län har dock anfört att länsstyrelsens byggnadskonsulent gentemot försäkringsbolag utför tekniska skadebesiktningar i samband med bränder, storm- eller snöskador på lantbrukets ekonomibyggnader, dvs rena kostnadsberäkningar vad avser byggnadernas återställande.
Länsstyrelsen i Södermanlands län har i sitt yttrande anfört att före den samordnade länsförvaltningen (före år 1991), då lantbruksnämnderna var egen sektorsmyndighet, kunde det förekomma att vissa handläggare med specifik kompetens anlitades av t.ex. försäkringsbolag i samband med försäkringsfall vid hagelskador i växande gröda och vid brand i jordbrukets ekonomibyggnader, men att det idag inte förekommer någon sådan verksamhet.
Länsstyrelsen i Västra Götaland har i sitt yttrande den 23 juni 1999 anfört bl.a. följande:
"Länsstyrelsen får härmed lämna följande synpunkter på Justitiekanslerns förfrågan angående uppdragsverksamhet. Kommentarerna begränsas till den uppdragsverksamhet som bedrivs vid länsstyrelsens lantbruksenhet.
Bakgrund
Vid länsstyrelsen finns en lantbruksenhet, verksam på fyra av länsstyrelsens sex kansliorter, med uppdrag att bl.a. ". prioritera insatser som bidrar till en ökad tillväxt och sysselsättning ." (regleringsbrevet). Enligt länsstyrelseinstruktionen skall länsstyrelsen ". främja länets utveckling. Att detta även inbegriper uppdragsverksamhet framgår av 50 § länsstyrelseinstruktionen som anger hur taxor för sådan uppdragsverksamhet fastställs.
Under hela epoken 1948-1990 (lantbruksnämndstiden") ingick avgiftsfinansierad uppdragsverksamhet som ett medvetet medel att rationalisera det svenska jordbruket - främst familjejordbruket. Uppdragsverksamheten kunde avse såväl produktionstekniska som företagsekonomiska frågeställningar (med undantag för skattetekniska och familjerättsliga frågor). Under den därpå följande jordbrukspolitiken ("omställningen) 1990-1995 fortsatte uppdragsverksamheten, nu med delvis annan inriktning och med ökade krav på självfinansiering. Uppdragsverksamhet bedrivs fortfarande i den mån kompetens och tid medger. Verksamheten är dock ej längre så prioriterad som under åren före EU-inträdet 1995. Tvärtom har länsstyrelsen aktivt medverkat till att viss uppdragsverksamhet överförts till annan huvudman. I något fall finns exempel på avtal mellan länsstyrelsen och annan huvudman (t.ex. Hushållningssällskap) där frågor om extern information, arkivering av ritningar, interndebitering vid fortsatt samverkan m.m. regleras.
Nuvarande uppdragsverksamhet
Uppdrag mot ersättning utförs idag till enskilda beställare (främst jordbruksföretag), andra myndigheter (t.ex. SCB), utbildningsanordnare (t.ex. SLU) m.fl. Uppdragsverksamheten skall beträffande avgifter m.m. vara konkurrensneutral i förhållande till enskild konsultverksamhet inom jämförbar tjänsteproduktion.
Länsstyrelsens taxa för uppdragsverksamhet revideras vid behov och med hänsyn till kostnadsutvecklingen inom myndigheten. En sådan översyn pågår just nu.
Jäv, tvist m.m.
I sådana fall, där ett uppdrag kan försätta en tjänsteman i en jävssituation (t.ex. om länsstyrelsen medverkar i en utredning, som kan ligga till grund för en tillståndsprövning eller bidragsansökan hos länsstyrelsen) är det självklart att vi avstår från uppdraget eller håller uppdraget helt skilt från ärendeprövningen.
Om det vid beställningen av ett uppdrag är klart eller troligt att beställaren kan komma att använda den beställda produkten i en tvist mot enskild eller allmän motpart väljer vi att avstå från uppdraget. Det förekommer att vi gör utredningsuppdrag i tvistiga situationer, men vi är då noga med att båda/alla tvistande parter är överens om att beställa uppdraget gemensamt. Däremot kan vi svårligen i förväg veta om en beställd produkt kommer till användning av någon part i en senare tvist.
"Utredning om en privatpersons förväntade intäkter"
Till Justitiekanslerns aktuella exempel gör vi följande kommentarer.
Länsstyrelsen beräknar förväntade intäkter av jordbrukets olika driftsformer i form av driftskalkyler (kallas ibland bidragskalkyler, alltså kalkyler över det bidrag till arbete, räntor och avskrivning, som en viss produktion förväntas ge). Sådana kalkyler görs dels som normkalkyler, som trycks och säljs, dels som underlag för länsstyrelsens bedömning av enskilda stödärenden. I sistnämnda fallet är det myndighetsutövning, alltså inte uppdragsverksamhet.
Driftskalkyler till enskilda företag upprättas inte så sällan inom ramen för den EU-finansierade miljörådgivningen, t.ex. för företag som planerar övergång till ekologisk produktion. Detta är inte heller uppdragsverksamhet utan som sagt EU-finansierad miljörådgivning.
Några gånger om året (färre än 10) upprättas driftskalkyler som uppdrag från enskilda jordbruksföretag. Uppdragen faktureras efter tidsåtgång. Denna verksamhet är inte prioriterad och i normalfallet görs sådana kalkyler av konsulter på den fria marknaden (inte sällan LRF-konsult). Vi vill i sammanhanget nämna att landbruksenhetens budget på 42 MSEK/år till ca 25 % är finansierad med intäkter från dels uppdragsverksamhet dels och främst aktiviteter inom miljörådgivningsprogrammet (UID-programmet).
Sammanfattning
Länsstyrelsen har ingen författningsenlig skyldighet att bedriva avgiftsfinansierad uppdragsverksamhet. Länsstyrelsen ser emellertid inga hinder för att bedriva uppdragsverksamhet förutsatt att jävs- och tvistsituationer hanteras på rättssäkert sätt och att uppdragsverksamheten inte inkräktar på prioriterad myndighetsutövning."
Justitiekanslern har vid ärendets handläggning haft tillgång till Inrikesdepartementets akt i ärende dnr In97/1171/LS, Regeringsrättens akt i ärende dnr 6864-1997 vari ingick länsstyrelsens akter, Åklagarmyndighetens i Malmö akt i ärende C00-1-31-98, Åklagarkammarens i Karlskrona akt i ärende C-5-2549-98, Åklagarkammarens i Kristianstads akt C1-1772-97 samt JO:s akt i ärende 2780-1987.
Av 3 § avgiftsförordningen (1992:191) framgår att en myndighet får ta ut avgifter för varor och tjänster som den tillhandahåller bara om det följer av en lag eller förordning eller av ett särskilt beslut av regeringen. Av 4 § första stycket avgiftsförordningen framgår att en myndighet får, om det är förenligt med myndighetens uppgift enligt lag, instruktion eller annan förordning, mot avgift tillhandahålla
1. tidskrifter och andra publikationer.
2. informations- och kursmaterial,
3. konferenser och kurser,
4. rådgivning och annan liknande service,
5. lokaler,
6. utrustning,
7. offentlig inköps- och resurssamordning,
8. tjänsteexport,
9. automatisk databehandlingsinformation i annan form än utskrift,
10. upplysningar per telefon, om den service myndigheten därmed tillhandahåller går utöver myndighetens serviceskyldighet enligt sekretesslagen (1980:10) och förvaltningslagen (1986:223).
Av 4 § andra stycket nämnda förordningen framgår att varor och tjänster enligt första stycket får tillhandahållas bara om verksamheten är av tillfällig natur eller av mindre omfattning.
I 1992 års budgetproposition tog regeringen upp behovet av att slå fast principer för styrningen av olika former av avgiftsfinansierad verksamhet. Skälet var att det saknats heltäckande och tydliga riktlinjer och regler för hur denna verksamhet skulle styras. Principerna beskrivs i regeringens förordningsmotiv (1992:3) till avgiftsförordningen. I motiven nämns inte något om ordningen för avgiftsbaserad uppdragsverksamhet av nu nämnt slag.
Av 54 § tidigare gällande förordning (1990:1510) med länsstyrelseinstruktion, numera ersatt av ny förordning (1997:1258), framgår att en länsstyrelse har rätt att ta ut ersättning för uppdragsverksamhet och att taxor för länsstyrelsens uppdragsverksamhet inom lantbrukets område fastställdes av länsstyrelsen.
I Rådgivningsutredningens betänkande (SOU 1992:99) Rådgivningen inom jordbruket och trädgårdsnäringen beskrivs den uppdragsverksamhet som ägde rum vid Länsstyrelsernas lantbruksenheter under året 1991/92 (jfr SOU 1992:99 s. 38 och 133) på jordbruks- och trädgårdsområdet. Denna uppdragsverksamhet borde, enligt utredningen inte blandas ihop med den informations- och rådgivningsverksamhet som lantbruksenheterna också sysslade med. Enligt utredningens beskrivning hade uppdragsverksamheten två huvudinriktningar. Den ena var av staten beställda uppdrag som vanligen förknippades med myndighetsutövning. Som exempel på sådana uppdrag från staten angavs administrationen av de olika direktstöd som infördes i samband med omställningen till den nya livsmedelspolitiken. Den andra typen av uppdrag utfördes på den konkurrensutsatta marknaden och vanligen utan direkt samband med myndighetsutövning. Som exempel på sådan verksamhet angavs projekterings- och värderingsuppdrag, som normalt var marknadsmässigt prissatta.
Rådgivningsutredningen förordade i sitt betänkande (s. 133) att staten inte borde bedriva denna typ av uppdragsverksamhet i konkurrens med den icke statligt organiserade rådgivningen. Å andra sidan anförde utredningen att det även i fortsättningen borde vara möjligt för länsstyrelserna att - på motsvarande sätt som kan ske inom andra funktioner - marginellt bedriva viss sådan verksamhet, om den bedömdes vara till fördel för länsstyrelsernas möjligheter att effektivt utföra sina prioriterade uppgifter. En självklar förutsättning måste, konstaterade utredningen, vara att intäkterna täckte hela kostnaden för uppdragsverksamheten och att tjänsterna prissattes enligt marknadsmässiga principer. Inte heller fick, anförde utredningen vidare, en sådan verksamhet utformas och genomföras på ett sådant sätt att den negativt påverkade förtroendet för länsstyrelsernas andra verksamheter. Enligt utredaren borde statens syn på rådgivningen till trädgårdsnäringen i princip vara densamma som synen på rådgivningen till jordbruket.
Utredningens förslag behandlades i en proposition år 1993 (prop. 1992/93:183, JoU 1992/93:20). Regeringen anförde (s. 26) att statens engagemang i rådgivningen till jordbruket skulle begränsas till att omfatta information och service som är förknippad med myndighetsutövning samt de tillfällen där det låg i samhällets intresse att rådgivning användes som medel för att främja jordbruksnäringens utveckling. Rådgivningen borde i princip inte omfatta produktionsteknisk och företagsekonomisk rådgivning. Sådan rådgivning borde, anfördes det, bedrivas i näringens egen regi. När det gällde den andel icke myndighetsanknuten rådgivningsverksamhet som bedrevs vid länsstyrelsernas lantbruksenheter var det regeringens bedömning att länsstyrelserna alltjämt i konkurrens med andra privata rådgivningsorgan marginellt kunde bedriva sådan verksamhet för att kunna effektivisera sitt arbete gentemot kunder. En förutsättning härför var dock full kostnadstäckning enligt de principer som gällde på marknaden. Rådgivningen till trädgårdsnäringen, som till stor del var inriktad på produktionsteknisk och företagsekonomisk rådgivning, borde enligt regeringen fortsätta på samma nivå som hittills.
I förvaltningslagen (1986:223) finns regler om förvaltningsmyndigheternas handläggning av ärenden. I lagen regleras myndigheternas serviceskyldighet och samverkan mellan myndigheter. Vidare uppställs vissa allmänna krav på handläggningen av ärenden. Andra bestämmelser handlar om tolk, ombud och biträde, inkommande handlingar, remiss, muntlig handläggning, anteckning av uppgifter och parts rätt att få del av uppgifter.
Förvaltningslagen innehåller ingen definition av vad som avses med en förvaltningsmyndighet. Som förvaltningsmyndighet räknas emellertid i stort sett alla offentliga organ med undantag för domstolar som kan betecknas som en myndighet. I lagen görs en åtskillnad mellan dels handläggning av ärenden och vad som kan karaktäriseras som en myndighets faktiska handlande, dels handläggning av ärenden som innefattar myndighetsutövning och handläggning av andra ärenden. Med handläggning av ärenden avses hela den procedur hos en myndighet som börjar med att en fråga väcks och slutar med ett avgörande från myndigheten. Gränsdragningen mellan ärendehandläggning och faktiskt handlande är inte alldeles klar men som faktiskt handlande brukar räknas sådana åtgärder som hållande av en lektion och polismäns dirigering av trafiken (se prop. 1971:30 s. 315 samt Brown och Richards Nya förvaltningslagen med kommentarer 5 uppl. s. 44). Med myndighetsutövning avses generellt sett beslut eller andra åtgärder som ytterst är ett uttryck för samhällets maktbefogenheter gentemot enskilda och där saken ensidigt avgörs genom ett beslut av en myndighet. Utanför begreppet myndighetsutövning faller därmed ärenden som avgörs genom att en myndighet träffar avtal eller andra överenskommelser med enskild. Exempel på sådan verksamhet är myndigheters upphandling, affärsverksamhet och egendomsförvaltning.
Uppdelningen mellan faktiskt handlande samt ärendehandläggning med eller utan inslag av myndighetsutövning har betydelse för vilka regler i förvaltningslagen som är tillämpliga. Bestämmelserna om serviceskyldighet och samverkan gäller sålunda alla åtgärder som företas av en myndighet och alltså också vid faktiskt handlande. Övriga bestämmelser tar sikte på ärendehandläggningen. Reglerna om muntlig handläggning, anteckning av uppgifter, parters rätt att få del av uppgifter, motivering av beslut och underrättelse om beslut gäller dock endast när ärendet innefattar myndighetsutövning.
I 11 § förvaltningslagen finns regler om jäv. Reglerna avser att i det särskilda fallet hindra att en myndighetsperson deltar i handläggningen av ett ärende, när hans opartiskhet i ärendet kan sättas i fråga. Förvaltningslagens jävsregler skall tillämpas hos statliga förvaltningsmyndigheter. Reglerna gäller alla typer av ärenden hos dessa myndigheter och alltså inte bara vid myndighetsutövning. Lagstiftaren har däremot inte utsträckt reglernas giltighetsområde till myndigheternas s.k. faktiska handlande.
I denna del behandlar jag klagomålen såvitt gäller länsstyrelsens uppdragsverksamhet samt huruvida jäv förelegat.
Min uppfattning är att den avgiftsbaserade uppdragsverksamhet som länsstyrelsens lantbruksenhet bedrivit allmänt sett har författningsstöd genom den bestämmelse i länsstyrelseinstruktionen som anger att avgift får tas ut för sådan verksamhet. Vidare anser jag att det mot bakgrund av vad som uttalades i samband med statsmakternas ställningstagande till Rådgivningsutredningens betänkande även i övrigt funnits lagliga förutsättningar för länsstyrelsen att åta sig ett värderingsuppdrag från ett försäkringsbolag.
Formerna för verksamheten är däremot inte reglerad och frågan inställer sig om förvaltningslagens bestämmelser i vissa delar är tillämpliga. Enligt min mening utgör handläggningen av ett uppdrag som det nu aktuella ett ärende hos länsstyrelsen, dock utan inslag av myndighetsutövning. Förvaltningslagens regler om muntlig handläggning, anteckning av uppgifter, parters rätt att få del av uppgifter, motivering av beslut och underrättelse om beslut gäller således inte för dessa ärenden.
Däremot gäller reglerna om jäv i 11 § förvaltningslagen. Dessa regler syftar till att garantera att förvaltningsmyndigheternas handlande präglas av objektivitet och opartiskhet. Reglerna avser, som nyss nämnts, att i det särskilda fallet hindra att en myndighetsperson deltar i handläggningen av ett ärende, när hans opartiskhet i ärendet kan sättas i fråga. Denna grundsats innefattar inte bara en skyldighet för myndigheterna att behandla lika fall lika utan också ett krav på att den som handlägger ett ärende inte låter sig påverkas av ovidkommande hänsyn. Reglerna utgör härigenom - liksom de förbud att inneha vissa bisysslor som finns i författningsregleringen rörande de offentligt anställda - ett betydelsefullt element i det preventiva rättsskyddet.
I 11 § 5 förvaltningslagen anges att den som skall handlägga ett ärende är jävig om det finns någon särskild omständighet som är ägnad att rubba förtroendet till hans opartiskhet i ärendet. Bestämmelsen syftar på förhållanden när s.k. delikatessjäv kan anses föreligga.
Jackson har gjort gällande att Lewis varit jävig i ärendet och att länsstyrelsen över huvudtaget inte borde ha åtagit sig uppdraget. Som det får förstås görs gällande att L varit jävig på grund av dåvarande Lantbruksnämndens besiktningar av den aktuella fruktodlingen och den kritik som Smith riktat mot Lantbruksnämnden i samband därmed.
Hans L har i sin promemoria anfört att han inte kände till att JO uttalat kritik mot den handläggare på Lantbruksnämnden som utfört ett tidigare besiktningsuppdrag på O fruktodling. Han kände däremot till att det förekommit en kontrovers mellan handläggaren och O som även lantbruksnämndens ledning hade fått engagera sig i. Han hade därmed inte en tanke på att vad som hänt tio år tidigare kunde ha någon relevans för det nu aktuella uppdraget.
Enligt min bedömning kan utredningen i ärendet inte anses visa att Lewis på grund av Stewart tidigare kontakter med lantbruksnämnden av jäv varit förhindrad att utföra det aktuella uppdraget. När det däremot gäller huruvida det var lämpligt att i just detta fall åta sig uppdraget vill jag erinra om vad JO anfört rörande liknande situation.
I det ärendet anförde JO (jfr JO1996/97 s. 352) att den uppdragsverksamhet som länsstyrelsernas lantbruksenheter utför av tradition - ett arv från de numera nedlagda lantbruksnämnderna - sker inom ramen för den servicefunktion som länsstyrelserna har enligt den allmänna bestämmelsen härom i 4 § förvaltningslagen. Denna serviceskyldighet gäller, anförde Smith, hjälp inom myndighetens verksamhetsområde, men även om denna förutsättning är uppfylld, får hjälp dock inte lämnas, om det inte är lämpligt med hänsyn bl.a. tillfrågans art. På denna punkt hade nämligen i förarbetena till förvaltningslagen uttalats följande (prop. 1985/86:80 s. 20 f, se även s. 60). "I ärenden där det finns flera enskilda parter med motstridiga intressen kan det vidare skada tilltron till myndighetens opartiskhet, om myndigheten lämnar ena parten hjälp och detta är till nackdel för motparten. Också med tanke på dessa fall behöver serviceskyldigheten vara begränsad.". Enligt JO:s mening kunde därför tilltron till myndighetens opartiskhet i sådana situationer kräva att hjälp inte lämnas eller frågor inte besvaras, även om det av andra skäl inte föreligger hinder mot att lämna t.ex. upplysningar. Följaktligen borde en myndighet i regel avstå från att besvara frågor eller på annat sätt lämna upplysningar, om dessa gällde förhållanden av t.ex. civilrättslig innebörd, vilka kunde antas vara eller bli omstridda och eventuellt prövade i en rättegång.
Jag delar den uppfattning som JO givit uttryck för. Det bör alltså inte komma i fråga att en myndighet i ett fall där det finns risk för motstridiga intressen mellan enskilda parter, utför ett uppdrag på begäran endast av en av parterna. Som JO anfört kan det annars av allmänheten uppfattas så att myndigheten hjälper den ena parten. Jag kan mot bakgrund av vad jag nu anfört inte underlåta att uttala kritik mot att länsstyrelsen åtog sig det aktuella uppdraget. Även om det inte fanns något i handlingarna som tydde på att tvist förelåg mellan parterna var det uppenbart att uppdraget rörde en skaderegleringsfråga. I sådana fall förhåller det sig normalt så att en försäkringsgivare och den skadelidande intar partställningar. Länsstyrelsen borde därför inte ha åtagit sig uppdraget enbart på begäran av försäkringsbolaget Trygg-Hansa. En annan situation kunde ha förelegat om båda parter begärt hjälp av länsstyrelsen.
Enligt vad Justitiekanslern erfarit vid samtal med företrädare för de länsstyrelser som yttrat sig i ärendet tillämpas i princip också den ordningen, för det fall uppdrag liknande de nu aktuella utförs, att båda parter, dvs. både den skadelidande och det försäkringsbolag som begärt t.ex. en värdering i ett skaderegleringsärende ger sitt godkännande innan länsstyrelsen åtar sig uppdraget. Sådana uppdrag torde därför i normalfallet alltid ske med båda parters samtycke.
Jag vill betona att inget framkommit genom utredningen i ärendet som ger mig anledning att ifrågasätta att Lewis handlagt ärendet i enlighet med de krav på objektivitet som finns angivet i regeringsformen och som rör alla myndigheters verksamhet. Hans L har i denna del anfört att han som underlag haft tillgång till handlingar som Jackson själv tillhandahållit Trygg-Hansa. Därutöver har L anfört att han endast haft tillgång till officiella fastighetsuppgifter och allmänna kalkyldata. Hans L:s inställning är därför att uppdraget begränsade sig till en ren kalkylmässig beräkning av fruktodlingsföretagets nettointäkt med de förutsättningar som förelåg 1986, och att det inte innefattade några som helst försäkringsmässiga beräkningar eller bedömningar av vilken eventuell försäkringsersättning O skulle erhålla.
Frågan inställer sig då huruvida, vilket Jackson gör gällande, Lewis mot bakgrund av den inom förvaltningsrätten gällande official- och undersökningsprincipen borde ha kontaktat O för komplettering av underlaget för den ekonomiska värderingen. Denna princip innebär att en myndighet skall se till att ett ärende blir så utrett som dess beskaffenhet kräver. Principen anses framgå genom den i 4 § förvaltningslagen stadgade serviceskyldigheten. Principen rymmer tillämpningsproblem (jfr Hansen, Graves, Nya förvaltningslagen med kommentarer, femte upplagan, s. 54 och där gjorda hänvisningar) och svaret på frågan om hur långt myndighetens utredningsansvar sträcker sig låter sig inte ges i generella ordalag. Förhållandena växlar nämligen starkt mellan olika typer av ärenden, bl.a. beroende på om det är fråga om enpartsärenden eller ärenden med skilda partsintressen. Enligt min mening kan länsstyrelsen vid den typ av ärenden som det nu är frågan om, nämligen en uppdragsverksamhet finansierad i enlighet med marknadsmässiga principer, inte anses ha ett eget utredningsansvar för att faktaunderlaget är fullständigt. Jag godtar därför vad Lewis anfört i denna del och anser således inte att det fanns anledning för honom att begära in ytterligare handlingar eller underlag i ärendet från Grimes L:s inställning får stöd av att han i värderingsutlåtandet uttryckligen gjort den reservationen att underlaget för dess framtagande varit knapphändigt. Jag kan mot den bakgrunden inte rikta någon kritik mot länsstyrelsens agerande i denna del. Mina erfarenheter vid handläggningen av detta ärende har dock fått mig att ifrågasätta huruvida det inte kunde vara lämpligt att från statsmakternas sida i lämpligt sammanhang utforma riktlinjer eller annat som kan vara styrande för den uppdragsverksamhet som t.ex. en länsstyrelses lantbruksenhet bör kunna bedriva. Jag överlämnar därför ett exemplar av detta beslut till Regeringen för kännedom.
Jackson har vidare fört fram klagomål mot landshövdingarna Fowler och Miller för att de inte återkallade Hans L:s utredning, vilken enligt O:s mening tillkommit på felaktiga grunder och därutöver rent sakligt innehöll en rad felaktigheter.
Som framgår av länsstyrelsens yttrande ovan gavs L, efter O:s framförda klagomål, möjlighet att gå igenom sin utredning mot bakgrund av de uppgifter om felaktigheter som den enligt O var behäftad med. Detta gjordes enligt länsstyrelsen för att eventuella beriktiganden skulle kunna göras i det material som översänts till Trygg-Hansa. Sedan L förklarat att han stod för sina beräkningar och att det inte framkommit något som föranledde honom att ändra utlåtandet fick O det beslut som undertecknades av landshövding Fowler, och vilket beslut därefter inte ändrades av landshövdingen Mitchell
Enligt min mening har det saknats lagliga möjligheter för länsstyrelsen att, efter det att L stått fast vid sina beräkningar, återkalla den värdering som utförts. Jag saknar därför anledning att uttala någon kritik mot de båda landshövdingarna.
O:s påståenden om att brottsliga handlingar begåtts i samband med ärendets handläggning hos länsstyrelsen samt hos olika åklagare
Johnson har i sina klagomål framfört att Lewis genom sitt förfarande gjort sig skyldig till grovt tjänstefel, osant intygande och brott mot tystnadsplikt och begärt att Justitiekanslern vidtar åtgärder för att, som det får förstås, beivra denna brottslighet. Han har vidare, som det får förstås, anmält landshövdingarna Fowler och Jones för tjänstefel genom att de inte återkallat den utredning Lewis genomfört. Jackson har dessutom begärt en granskning av tjänstgörande åklagares handläggning av hans polisanmälningar mot Jones, Lewis samt ytterligare anställda på länsstyrelsen. Han synes göra gällande att åklagarna fattat felaktiga beslut.
Justitiekanslern skall enligt lagen (1975:1339) om justitiekanslerns tillsyn vaka över att de som utövar offentlig verksamhet efterlever lagar och andra författningar och i övrigt fullgör sina åligganden. Tillsynen över den offentliga verksamheten är inriktad främst på att denna fullgörs på ett formellt riktigt sätt utifrån de krav som kan ställas upp i olika författningar. Det är däremot inte en uppgift för Justitiekanslern att överpröva de beslut som t.ex. en åklagarmyndighet fattar inom sitt kompetensområde eller att i allmänhet göra uttalanden om de bedömningar som har legat till grund för en åklagarmyndighets ställningstaganden. En sådan prövning skall i stället ske enligt de allmänna regler som gäller för överprövning av åklagares beslut. Mot denna bakgrund iakttar Justitiekanslern återhållsamhet när det gäller uttalanden om myndigheternas lagtillämpning.
Vidare kan det framhållas att Justitiekanslerns tillsynsverksamhet är av extraordinärt slag. Den är inte avsedd att ersätta den tillsynsverksamhet som förekommer vid de ordinarie tillsynsmyndigheterna. Den som har klagomål på en åklagares sätt att t.ex. leda en förundersökning bör därför normalt vända sig till en överordnad åklagare och i sista hand till Riksåklagaren.
Som framgått ovan av redogörelsen för vad som förevarit i ärendet har överprövning ägt rum av överåklagare och Riksåklagare rörande anmälningar från Jackson mot Hans L. Vidare har överprövning begärts av Smith beslut rörande anmälan mot landshövding Jones, Lewis och ytterligare en tjänsteman på länsstyrelsen. Denna överprövning skall göras av överåklagare A i Malmö. Vid sådant förhållande finns det inte anledning för mig att ytterligare behandla frågan. Jag återkommer strax till huruvida de straffrättsliga bedömningarna kan ha betydelse för den skadeståndsrättsliga bedömningen.
Jackson har begärt skadestånd av staten med, som det får förstås, totalt 7 320 000 kr avseende förlorad ersättning från Trygg-Hansa för inkomstförluster från år 1986 och framledes. Som grund för anspråket åberopar han att den värdering av intäkterna från fruktodlingen som länsstyrelsen företagit varit olaglig och felaktig och fått förödande ekonomiska konsekvenser för honom i den process rörande skadeersättning som han haft med Trygg-Hansa och där han tvingades att ingå en oförmånlig förlikning. Begärt belopp utgör skillnaden mellan den ekonomiska ersättning han borde erhållit från Trygg-Hansa enligt en värdering från en annan sakkunnig och den ersättning han faktiskt erhåller på grund av den träffade uppgörelsen med Trygg-Hansa. Som ytterligare grund för skadeståndet åberopas att arbetstagare på Länsstyrelsen gjort sig skyldig till brottslig handling genom att lämna ut de ekonomiska uppgifterna om Jackson till Trygg-Hansa, trots att det enligt länsstyrelsens egna anteckningar var sekretessbelagda
Länsstyrelsen har, som tidigare redovisats, motsatt sig att skadeståndsskyldighet uppkommit för staten.
Regler om det allmännas skadeståndsansvar finns i skadeståndslagen (1972:207). Enligt 3 kap. 2 § denna lag svarar staten för personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som uppkommer till följd av fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Vad som avses med myndighetsutövning i skadeståndslagens mening framgår närmare av förarbetena till denna lag (prop. 1972:5 s. 311 och s. 498 f). Där sägs bl.a. att ett av de utmärkande dragen för myndighetsutövning i skadeståndslagens mening är att det är fråga om beslut eller åtgärder som har rättsverkningar för den enskilde, vilka ytterst inträder i kraft av samhällets makt över medborgarna. Karaktäristiskt för dessa är att de kommer till stånd och får rättsverkningar för eller emot den enskilde i kraft av offentligrättsliga regler, inte på grund av avtal eller i övrigt regler av privaträttslig natur.
Staten svarar vidare som principal för sina anställda enligt 3 kap. 1 § skadeståndslagen. Enligt den bestämmelsen skall den som har arbetstagare i sin tjänst ersätta person- eller sakskada som arbetstagaren vållar genom fel eller försummelse i tjänsten. Motsvarande gäller i fall då arbetstagare i tjänsten vållar ren förmögenhetsskada genom brott.
Som jag tidigare framfört kan det värderingsuppdrag som Lewis utfört inte anses ha skett vid myndighetsutövning. Bestämmelsen i 3 kap 2 § skadeståndslagen kan därför inte bli tillämplig. Inte heller anser jag att det är visat att Lewis eller annan befattningshavare vid länsstyrelsen begått något brott i tjänsten som skulle kunna föranleda skadeståndsansvar enligt 3 kap. 1 § skadeståndslagen för statens räkning. Jag avslår därför Stewart anspråk på skadestånd.
Vid denna min inställning saknas det anledning att gå in på frågan om skäligheten av yrkade belopp.
Jag avslutar härmed ärendet här och vill beklaga att handläggning här av resursskäl dragit ut på tiden.