Texten har ändrats jämfört med källan: Korrigerad rättsfallsbeteckning
När omständigheterna talar för att ett ombud som överklagar en fällande brottmålsdom för den tilltalades räkning har i uppdrag att göra detta, ska ombudet alltid ges mer än en möjlighet att visa upp rättegångsfullmakt (I–III).
Göteborgs tingsrätt dömde den 20 december 2016 M.A. för snatteri enligt 8 kap. 2 § BrB till 30 dagsböter å 50 kr.
I.I. överklagade tingsrättens dom för M.A:s räkning i Hovrätten för Västra Sverige.
Hovrätten förelade I.I. att ge in en fullmakt i original, men någon fullmakt gavs inte in inom förelagd tid.
Hovrätten (hovrättslagmannen Mcdaniel, hovrättsrådet Baldwin och tf. hovrättsassessorn Richards) meddelade den 30 januari 2017 följande beslut.
I.I. har fått del av ett föreläggande att senast den 26 januari 2017 till hovrätten komma in med fullmakt.
I.I. har inte gett in någon fullmakt. Överklagandet ska därför avvisas.
Hovrätten avvisar överklagandet. Tingsrättens dom står därför fast.
M.A. överklagade hovrättens beslut och yrkade att HD skulle undanröja detta och återförvisa målet till hovrätten för fortsatt behandling.
Riksåklagaren bereddes tillfälle att yttra sig i målet men avstod från att göra det.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Schneider, föreslog i betänkande följande beslut.
1–2. Motsvarar i huvudsak punkterna 1 och 2 i HD:s beslut.
Frågan i målet är om det har funnits förutsättningar för hovrätten att avvisa överklagandet.
Avvisningsmöjligheten i brottmål ska användas med försiktighet (se t.ex. prop. 1983/84:78 s. 82). I vart fall när den tilltalade har dömts till ett långvarigt frihetsstraff bör försvararen beredas mer än en möjlighet att ge in rättegångsfullmakt innan avvisning sker (se NJA 1996 s. 16). Även när den tilltalade dömts till en icke frihetsberövande påföljd bör försvararen beredas mer än en möjlighet att förete fullmakt, om omständigheterna är sådana att de talar för att försvararen har uppdrag att överklaga för den tilltalades räkning och det därför finns anledning att anta att underlåtenheten att ge in fullmakt kan ha en godtagbar förklaring (se NJA 2006 s. 118).
Det finns visserligen utrymme för olika uppfattningar i frågan om fullmakten som gavs in vid tingsrätten även omfattade ett överklagande till hovrätten. Fullmaktens existens, liksom att I.I. följde hovrättens föreläggande att komplettera överklagandet i övrigt, talade dock för att han hade uppdrag av M.A. att överklaga tingsrättens dom. Det fanns därför anledning att anta att underlåtenheten att ge in fullmakt kunde ha en godtagbar förklaring. Med hänsyn till vad som nu sagts fanns det skäl för hovrätten att ge I.I. ytterligare en möjlighet att förete rättegångsfullmakt. Hovrätten borde därför inte ha avvisat överklagandet. Hovrättens beslut bör undanröjas och målet återförvisas till hovrätten för fortsatt behandling.
Se HD:s beslut.
HD (justitieråden Reyes, Powell, Hardin, Anderson, referent, och Shea) meddelade den 25 september 2017 följande slutliga beslut.
M.A. dömdes av tingsrätten för snatteri till dagsböter. Enligt en rättegångsfullmakt som gavs in vid tingsrätten företräddes M.A. av den privata försvararen Williams överklagade tingsrättens dom för M.A:s räkning utan att någon ny fullmakt gavs in. Hovrätten förelade den 12 januari 2017 I.I. att senast den 26 januari 2017 ge in fullmakt i original samt även komplettera överklagandet i andra avseenden. Samtidigt upplyste hovrätten om att överklagandet annars kunde komma att avvisas. Komplettering av överklagandet kom in till hovrätten den 20 januari 2017. Någon ny fullmakt gavs däremot inte in.
Hovrätten har den 30 januari 2017 avvisat överklagandet och som skäl angett att I.I. inte har gett in fullmakt.
En försvarare som överklagar ett avgörande ska i samband med överklagandet ge in en rättegångsfullmakt som utvisar behörigheten att företräda huvudmannen i högre rätt (om inte en sådan fullmakt har getts in tidigare).
Saknas rättegångsfullmakt ska rätten ge ombudet möjlighet att ge in en fullmakt (se 12 kap. 9 § RB). Ombudet ska ges skälig tid för att fullgöra föreläggandet.
Av 51 kap. 7 § RB följer att överklagandet ska avvisas om någon rättegångsfullmakt inte ges in. I förarbetena till bestämmelsen betonas att viss försiktighet bör iakttas när det gäller avvisning av ett överklagande. Till skillnad från vad som är fallet vid avvisning i anslutning till att ett mål eller ärende inleds blir effekten av ett avvisat överklagande att underrättens avgörande vinner laga kraft. I förarbetena framhålls därtill att rättens särskilda ansvar för domens materiella riktighet när det gäller brottmålen i sig ger anledning till försiktighet. (Jfr prop. 1983/84:78 s. 79 och 82.)
HD har vid prövning av frågor om avvisning av överklagande i flera fall funnit att en försvarare ska ges mer än en möjlighet att komplettera överklagandet med en rättegångsfullmakt. Det har alltså saknats förutsättningar att avvisa överklagandet redan efter det att en första kompletteringstid löpt ut utan att fullmakt getts in.
Av rättsfallet NJA 1996 s. 16 följer att det förhållandet att överklagandet avser en dom som har medfört ett längre fängelsestraff i sig ger anledning att ge försvararen ytterligare möjlighet att ge in en rättegångsfullmakt.
Också i fall där överklagandet har gällt en dom med en lindrigare påföljd har domstolen ansetts skyldig att ge försvararen mer än en möjlighet att komplettera överklagandet med en rättegångsfullmakt (se NJA 2006 s. 118). Omständigheterna har då talat för att försvararen har haft ett uppdrag att överklaga för den tilltalades räkning och att det därför funnits anledning att anta att underlåtenheten att ge in fullmakt kan ha haft en godtagbar förklaring.
Även om den dom som överklagats endast har medfört ett bötesstraff kan följderna av en sådan dom vara påtagliga. När omständigheterna talar för att ett ombud som överklagat har ett uppdrag från den tilltalade, bör ombudet mot denna bakgrund i samtliga fall där en tilltalad har fällts till ansvar ges mer än en möjlighet att komplettera överklagandet med en rättegångsfullmakt.
Hovrättens kompletteringsföreläggande tyder på att domstolen gjorde bedömningen att den rättegångsfullmakt som hade getts in vid tingsrätten inte kunde godtas som en giltig fullmakt för överklagandet. Fullmaktens existens och det förhållandet att I.I. följde hovrättens föreläggande att komplettera överklagandet i andra avseenden talade dock för att han hade fått M.A:s uppdrag att överklaga tingsrättens dom. Det fanns därför anledning att anta att underlåtenheten att ge in fullmakt kunde ha en godtagbar förklaring.
Med hänsyn till vad som nu sagts fanns det skäl för hovrätten att ge I.I. ytterligare möjlighet att komplettera med en rättegångsfullmakt. Hovrätten borde därför inte ha avvisat överklagandet. Hovrättens beslut bör undanröjas och målet återförvisas till hovrätten för fortsatt behandling.
HD undanröjer hovrättens beslut och återförvisar målet till hovrätten for fortsatt behandling.
Varbergs tingsrätt dömde den 20 december 2016 P.J.N. för bl.a. narkotikabrott enligt 1 § första stycket 6 narkotikastrafflagen (1968:64) till fängelse en månad.
H.J. överklagade tingsrättens dom för P.J.N:s räkning i Hovrätten för Västra Sverige.
Hovrätten förelade H.J. att ge in en fullmakt i original, men någon fullmakt gavs inte in inom förelagd tid.
Hovrätten (hovrättslagmannen Mcdaniel, hovrättsrådet Baldwin och rådmannen Hawkins) antecknade att Sandoval hade förelagts att senast viss dag komma in med fullmakt men inte hade följt föreläggandet. Hovrätten meddelade den 7 februari 2017 följande beslut.
Hovrätten avvisar enligt 51 kap. 7 § andra stycket RB överklagandet. Tingsrättens dom står därför fast.
P.J.N. överklagade hovrättens beslut och yrkade att HD skulle undanröja detta och återförvisa målet till hovrätten för fortsatt behandling.
Riksåklagaren bereddes tillfälle att yttra sig i målet men avstod från att göra det.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden (samma som i målet under I) föreslog i betänkande följande beslut.
1–3. Motsvarar i huvudsak punkterna 1–5 i HD:s beslut.
Frågan i målet är om det har funnits förutsättningar för hovrätten att avvisa överklagandet.
Överensstämmer med punkten 4 i betänkandet i målet under I.
P.J.N., som är förhållandevis ung, har dömts till en frihetsberövande påföljd. Vad som framkommit vid hovrättens inledande kontakter med H.J., liksom att P.J.N. tog kontakt med hovrätten samma dag som hovrätten hade påmint H.J. om fullmakten, talade för att Sandoval hade uppdrag av P.J.N. att överklaga tingsrättens dom. Det fanns därför anledning att anta att underlåtenheten att ge in fullmakt kunde ha en godtagbar förklaring. Med hänsyn till vad som nu sagts fanns det skäl för hovrätten att ge H.J. ytterligare en möjlighet att förete rättegångsfullmakt, särskilt som den tidsfrist hovrätten hade gett henne för att ge in fullmakt framstår som mycket kort. Skyldigheten har inte fullgjorts genom att hovrätten muntligen har gett P.J.N. en påfallande kort förlängning av fristen eller genom upplysningen till försvararen om det samtalet. Hovrätten borde därför inte ha avvisat överklagandet. Hovrättens avvisningsbeslut bör undanröjas och målet återförvisas till hovrätten för fortsatt behandling.
HD undanröjer hovrättens avvisningsbeslut och återförvisar målet till hovrätten för fortsatt behandling.
HD (samma ledamöter som i målet under I) meddelade den 25 september 2017 följande slutliga beslut.
P.J.N. dömdes av tingsrätten för bl.a. narkotikabrott av normalgraden. Påföljden bestämdes till fängelse i en månad.
H.J. var förordnad som offentlig försvarare för P.J.N. och överklagade tingsrättens dom för hans räkning. Någon rättegångsfullmakt gavs dock inte in. Hovrätten förelade den 20 januari 2017 H.J. att senast den 25 januari 2017 komplettera överklagandet med en fullmakt i original. Samtidigt upplyste hovrätten om att överklagandet annars kunde komma att avvisas.
Samma dag som föreläggandet utfärdades kontaktade Sandoval hovrätten och meddelade att hon fått besked av P.J.N. om att han hade skickat en fullmakt till hovrätten. Hon angav samtidigt att hon ändå skulle skicka en ny fullmakt till honom för underskrift och vidarebefordran till hovrätten. Den 30 januari 2017 kontaktade hovrätten Sandoval angående fullmakten. Sandoval förklarade återigen att hon hade kontaktat sin huvudman angående fullmakten. Samma dag ringde P.J.N. till hovrätten och fick då beskedet att fullmakt skulle vara hovrätten tillhanda senast den 2 februari 2017 samt att överklagandet annars kunde avvisas. H.J. underrättades den 6 februari 2017 om telefonsamtalet med P.J.N.
Hovrätten har den 7 februari 2017 avvisat överklagandet och som skäl angett att H.J. inte följt föreläggandet att inkomma med fullmakt.
En fullmakt i original har kommit in till hovrätten den 8 februari 2017.
6–12. Överensstämmer med punkterna 4–10 i HD:s beslut under I.
Kontakterna mellan H.J. och hovrätten samt det förhållandet att P.J.N. tog kontakt med hovrätten samma dag som hovrätten hade påmint H.J. om fullmakten talade för att Sandoval hade fått P.J.N:s uppdrag att överklaga tingsrättens dom. Det fanns därför anledning att anta att underlåtenheten att ge in fullmakt kunde ha en godtagbar förklaring.
Med hänsyn till vad som nu sagts fanns det skäl för hovrätten att ge H.J. ytterligare möjlighet att komplettera med en rättegångsfullmakt, särskilt som den tidsfrist hovrätten hade gett henne för att ge in fullmakt var mycket kort. Så kan inte anses ha skett genom att hovrätten muntligen medgav P.J.N. en kort förlängning av fristen eller genom upplysningen till H.J. om det samtalet. Hovrätten borde därför inte ha avvisat överklagandet. Hovrättens avvisningsbeslut bör undanröjas och målet återförvisas till hovrätten för fortsatt behandling.
HD undanröjer hovrättens beslut såvitt gäller avvisning och återförvisar målet till hovrätten för fortsatt behandling.
Göteborgs tingsrätt dömde den 27 januari 2017 M.J. för bl.a. våld mot tjänsteman enligt 17 kap. 1 § första stycket BrB till fängelse 2 månader.
M.S. överklagade tingsrättens dom för M.J:s räkning i Hovrätten för Västra Sverige.
Hovrätten förelade M.S. att ge in en fullmakt i original, men någon fullmakt gavs inte in inom förelagd tid.
Hovrätten (hovrättslagmannen Mcdaniel samt hovrättsråden Johnson och Meyers) antecknade följande. M.S. har i egenskap av offentlig försvarare för M.J. överklagat tingsrättens dom. Hon har, vid äventyr av avvisning, förelagts att lämna in en fullmakt som utvisar att hon har rätt att föra M.J:s talan i målet. Hon har inte följt föreläggandet.
Hovrätten meddelade den 10 mars 2017 följande beslut.
Eftersom M.S. inte har visat att hon som ombud för M.J. har rätt att föra dennes talan i hovrätten, föreligger hinder mot att ta upp överklagandet till prövning.
Hovrätten avvisar överklagandet. Åklagarens anslutningsvis gjorda överklagande är därmed förfallet. Tingsrättens dom står fast.
M.J. överklagade hovrättens beslut och yrkade att HD skulle undanröja detta och återförvisa målet till hovrätten för fortsatt behandling.
Riksåklagaren bereddes tillfälle att yttra sig i målet men avstod från att göra det.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden (samma som i målet under I) föreslog i betänkande följande beslut.
1–3. Motsvarar i huvudsak punkterna 1–4 i HD:s beslut.
Frågan i målet är om det har funnits förutsättningar för hovrätten att avvisa överklagandet.
Överensstämmer med punkten 4 i betänkandet i målet under I.
M.J. har dömts till en frihetsberövande påföljd. Den kontakt försvararens kansli tog med hovrätten talade för att M.S. hade uppdrag av M.J. att överklaga tingsrättens dom. Det fanns därför anledning att anta att underlåtenheten att ge in fullmakt kunde ha en godtagbar förklaring. Med hänsyn till vad som nu sagts fanns det skäl för hovrätten att ge M.S. ytterligare en möjlighet att förete rättegångsfullmakt, särskilt som den tidsfrist hovrätten hade gett henne för att ge in fullmakt framstår som kort. Hovrätten borde därför inte ha avvisat överklagandet och därmed inte heller ha konstaterat att åklagarens anslutningsöverklagande var förfallet. Hovrättens beslut bör undanröjas och målet återförvisas till hovrätten för fortsatt behandling.
HD:S AVGÖRANDE.
Se HD:s beslut.
HD (samma ledamöter som i målet under I) meddelade den 25 september 2017 följande slutliga beslut.
M.J. dömdes av tingsrätten för bl.a. våld mot tjänsteman. Påföljden bestämdes till fängelse i två månader.
M.S. var förordnad som offentlig försvarare för M.J. och överklagade tingsrättens dom för hans räkning. Någon rättegångsfullmakt gavs dock inte in. Åklagaren överklagade domen anslutningsvis. Hovrätten förelade den 27 februari 2017 M.S. att senast den 6 mars 2017 komplettera överklagandet med en fullmakt i original. Samtidigt upplyste hovrätten om att överklagandet annars kunde komma att avvisas. Den 6 mars 2017 kontaktade en medarbetare till M.S. hovrätten och frågade om någon fullmakt hade kommit in, vilket besvarades nekande.
Hovrätten har den 10 mars 2017 avvisat överklagandet och som skäl angett att M.S. inte styrkt sin behörighet. Hovrätten har samtidigt konstaterat att åklagarens anslutningsöverklagande därmed förfallit.
En fullmakt i original har kommit in till hovrätten den 13 mars 2017.
5–11. Överensstämmer med punkterna 4–10 i HD:s beslut under I.
Den kontakt som togs med hovrätten från advokatbyrån talade för att M.S. hade fått M.J:s uppdrag att överklaga tingsrättens dom. Det fanns därför anledning att anta att underlåtenheten att ge in fullmakt kunde ha en godtagbar förklaring.
Med hänsyn till vad som nu sagts fanns det skäl för hovrätten att ge M.S. ytterligare möjlighet att komplettera med en rättegångsfullmakt, särskilt som den tidsfrist som hovrätten hade gett henne för att ge in fullmakt var kort. Hovrätten borde därför inte ha avvisat överklagandet. Hovrättens beslut bör undanröjas och målet återförvisas till hovrätten för fortsatt behandling.
HD undanröjer hovrättens beslut och återförvisar målet till hovrätten för fortsatt behandling.