Upprepade fall av övergrepp i rättssak begångna mot samma målsägande under en tremånadersperiod. Varje gärning har ansetts vara ett särskilt brott enligt normalgraden. Fråga också om brottslighetens straffvärde.
Allmän åklagare väckte åtal vid Södertörns tingsrätt mot T.H. för grovt övergrepp i rättssak och misshandel med följande gärningsbeskrivningar.
T.H. har mellan den 29 mars 2018 och den 27 juni 2018 på Skyttens gata 541, Thomas, Haninge kommun angripit E.W. för att förmå henne att gå till polisen och återta sin berättelse för att på så sätt undkomma en utdömd fängelsedom. Angreppet har bestått i att T.H. vid ett flertal tillfällen ofredat E.W. genom att sätta sig på henne och/eller hålla fast henne och uppmana henne att ta tillbaka sin berättelse. Han har även vid upprepade tillfällen tjatat på henne att åka till polisen samt förmått henne att skriva en resningsansökan åt honom. T.H:s agerande har medfört lidande och skada för E.W.
T.H. har därutöver den 26 juni 2018 i det gemensamma hemmet på Skyttens gata 541, Thomas, Haninge kommun angripit E.W. genom att misshandla henne för att förmå henne att gå till polisen för att återta sin berättelse. Angreppet bestod i att T.H. tryckte ned E.W. i en soffa, satte sig på henne och tog därefter strypgrepp på henne upprepade gånger. Han har även dragit E.W. i håret. Av misshandeln fick E.W. punktblödningar på halsen, en bula i huvudet, blåmärken på hals, överkropp, armar och ben samt blodsutgjutelser i hårbotten.
Brottet bör bedömas som grovt då det pågått under lång tid, att det rört sig om upprepat våld och att T.H. den 26 juni 2018 tagit upprepade strypgrepp på E.W. vilket varit en livsfarlig gärning.
T.H. begick gärningen med uppsåt.
T.H. har knuffat in E.W. i en vägg och därefter dragit ned henne på golvet, satt sig på henne och hållit fast henne. Det hände natten mellan den 4 juni och den 5 juni 2018 på Skyttens gata 541, Thomas, Haninge kommun. E.W. fick smärta i kroppen och huvudet samt blåmärken och svullnad på händer och armar och ett ben. T.H. begick gärningen med uppsåt.
Under huvudförhandlingen i tingsrätten lade åklagaren till att gärningen i åtalspunkt 1 borde bedömas som grovt brott också då T.H. hade begått den mot en närstående i det gemensamma hemmet. För det fall att tingsrätten skulle komma fram till att T.H. inte skulle dömas för övergrepp i rättssak av någon svårhetsgrad angav hon vidare att hon i andra hand begärde att han skulle dömas för de andra brott som omfattades av gärningsbeskrivningen under åtalspunkt 1, nämligen ofredande (gärningsbeskrivningens första stycke) och misshandel (gärningsbeskrivningens andra stycke).
E.W. biträdde åtalet och yrkade skadestånd.
T.H. förnekade gärningarna och motsatte sig att betala skadestånd.
Tingsrätten (ordförande chefsrådmannen Weeks) anförde följande i dom den 25 juli 2018.
Av utredningen framgår inledningsvis följande.
E.W. och T.H. är sambor sedan ungefär fyra år tillbaka. Den 29 mars 2017 dömdes T.H. för våldtäkt mot E.W. till fängelse i två år. Han var häktad i det målet men häktningen hävdes i samband med att tingsrätten avslutade sin huvudförhandling. Därefter återupptog E.W. och T.H. sin relation.
T.H. överklagade tingsrättens dom. Inför förhandlingen i hovrätten den 12–13 mars 2018 kontaktade E.W. polis och åklagare. Hon hördes av polis och ett nytt förhör med henne hölls i hovrätten.
Den 27 mars 2018 fastställde Svea hovrätt tingsrättens nämnda dom. T.H. överklagade hovrättens dom, som dock vann laga kraft sedan HD den 23 maj 2018 beslutat att inte bevilja prövningstillstånd. Därefter har HD också den 25 juni 2018 avslagit en ansökan om resning från T.H.
©talet avser händelser efter hovrättens dom. Sedan hovrättens dom vunnit laga kraft har T.H. och E.W. tillsammans åkt till polisen. E.W. har också ringt till åklagaren i våldtäktsmålet och fått information om möjligheten att ansöka om resning. T.H. och E.W. har hjälpts åt med en resningsansökan. Parterna har haft olika uppfattningar i frågorna om vem som tagit initiativ till besök hos polisen och resningsansökan och om T.H. använt sig av påtryckningar och våld. Enligt åklagaren har T.H. efter hovrättens dom på olika sätt försökt förmå E.W. att ändra sina tidigare lämnade uppgifter. Enligt T.H. har E.W. vidtagit åtgärder på eget initiativ, eftersom hon inte ville att T.H. skulle dömas och avtjäna ett långt fängelsestraff. T.H. och E.W. har också varit överens om att det förekommit ett handgemäng mellan dem den 26 juni 2018, sedan HD:s beslut att inte bevilja T.H. resning nått honom samma dag. T.H. har gjort gällande att hans och E.W:s förhållande har varit kantat av tjafs och småbråk, men att han inte gjort sig skyldig till det som åklagaren påstår.
T.H. och E.W. besökte sålunda gemensamt polisen i slutet av maj 2018. E.W. ringde därefter till åklagaren i våldtäktsmålet. Hon fick då veta att en lagakraftvunnen dom kunde angripas endast med en ansökan om resning. Hon berättade om det för T.H. Senare skrev hon ett utkast till en ansökan om resning, vilket utkast T.H. skrev av. E.W. postade resningsansökan till HD.
Under dagen den 26 juni 2018 ringde T.H. flera gånger till E.W. då hon befann sig på sitt nya arbete. Han pratade också länge med hennes mamma, M.A., samma dag. Enligt såväl T.H. som Green sade M.A. till honom att inte prata med E.W. om våldtäktsdomen och att inte ringa E.W. på arbetet, vilket T.H. också gick med på. Det har framkommit att M.A. också vid andra tillfällen har haft liknande kontakter med T.H., då hon försökt förklara för honom att E.W. inte bara kan ta tillbaka lämnade uppgifter och uppmanat honom att själv agera på annat sätt för att åstadkomma en ändring av den tidigare domen.
Av såväl T.H:s som E.W:s uppgifter framgår som sagt att ett handgemäng senare samma kväll ägde rum i soffan i vardagsrummet sedan E.W. kommit hem. De är överens om att T.H. då hade fått beslutet med avslag på resningsansökan. De har dock lämnat olika uppgifter om handgemänget.
Natten till den 27 juni 2018 skjutsade T.H. E.W. till polisen. Han skulle vänta i bilen utanför, men han lämnade senare platsen. E.W:s besök hos polisen ledde till att T.H. anhölls i sin frånvaro.
Den 27 juni 2018 uppsökte E.W. sjukhus. Hon uppvisade ett flertal skador på olika delar av kroppen. Bl.a. hade hon skador på halsen, vilka också fotograferats av polis. Av rättsintyget framgår att hon hade
·flertalet blodutgjutelser i närheten av hårstrånas mynning i skalpen.
Det bandformade området på halsen har enligt rättsintyget haft ett utseende som talar starkt för att det orsakats av trubbigt våld såsom grepp med hand/händer. Utseendet på blåmärkena och bulan har ansetts tala starkt för att de orsakats av trubbigt våld såsom slag med knuten hand eller grepp. Blodsutgjutelserna i skalpen har varit mer ospecifik i beskrivningen men kan ha uppkommit genom trubbigt våld såsom slag eller drag i håret. Rättsintygsskrivande läkare har uttalat att skadorna företer ett utseende som är förenligt med att ha orsakats på det sätt som målsäganden angett och emot att ha orsakats på det sätt som T.H. uppgett. Skadorna har inte varit livshotande och kommer inte att ge upphov till kroppsliga men. Vidare anges att målsäganden har befunnit sig i ett livshotande tillstånd om hon svimmat av i samband med att greppet togs kring halsen.
Under utredningen har E.W. berättat om en annan händelse, som inte ska ha något med den tidigare domen att göra (åtalspunkten 2). Parterna är i denna del överens om att ett handgemäng ägt rum i det gemensamma sovrummet och att det börjat med att E.W. hällde vatten över T.H. De har däremot redovisat delvis skilda uppfattningar om det närmare händelseförloppet i övrigt.
På anförda skäl fann tingsrätten sammanfattningsvis att det var ställt utom rimligt tvivel att T.H. hade begått de gärningar som påstods i båda åtalspunkterna.
Gärningen under åtalspunkt 2 har inte berott på våldtäktsdomen och inte heller syftat till att få E.W. att ändra sina uppgifter till polis och domstol. Den ska bedömas som en misshandel, som inte varit vare sig ringa eller grov.
Brottet övergrepp i rättssak behandlas i 17 kap. 10 § BrB. För det brottet döms den som med våld eller hot om våld angriper någon för att han eller hon gjort anmälan, fört talan, avlagt vittnesmål eller annars vid förhör avgett utsaga hos en domstol eller annan myndighet eller för att hindra någon från en sådan åtgärd. Detsamma gäller den som med någon annan gärning, som medför lidande, skada eller olägenhet, eller med hot om en sådan gärning angriper någon för att han eller hon avlagt vittnesmål eller annars avgett utsaga vid förhör hos en myndighet eller för att hindra honom eller henne från att avge en sådan utsaga.
Straffet för övergrepp i rättssak är fängelse i högst fyra år. För grova brott är dock straffet fängelse i lägst två och högst åtta år. Det finns också en särskild straffskala för ringa brott, nämligen böter eller fängelse i högst sex månader.
om gärningen annars har varit av särskilt hänsynslös eller farlig art.
Uppräkningen i de tre punkterna är exemplifierande. Som alltid vid bedömningen av ett brotts svårhetsgrad ska en helhetsbedömning av samtliga omständigheter göras.
T.H. har gjort sig skyldig till upprepade fall av gärningar som var och en är att bedöma som övergrepp i rättssak. Innan tingsrätten går över till frågan om rubricering av händelserna under åtalspunkt 1 finns det skäl att ta ställning till om förfarandet utgör ett eller flera brott.
Det finns inte några generella regler för vad som utgör en så kallad brottsenhet respektive för vad som i stället ska bedömas som flera brott. Bedömningen måste göras med utgångspunkt i den typ av brott som är aktuell. Avgörande blir i regel om det rör sig om olika gärningar mot en och samma målsägande samt det rums- och tidsmässiga sambandet mellan gärningarna.
I detta fall rör det sig om en serie av likartade kränkningar i form av främst ofredanden, i nära anslutning till varandra och utan egentligt uppehåll, mot en och samma målsägande i det gemensamma hemmet. E.W. har berättat att T.H. varit på henne om domen och om att hon skulle ändra sina uppgifter och ställa allt till rätta nästan varje dag. Hon har beskrivit en tillvaro av vad som närmast kan liknas vid oupphörlig psykisk terror under den åtalade perioden. T.H. har också återkommande ofredat henne fysiskt i samma syfte. Förfarandet har slutligen kulminerat med en mycket allvarlig misshandel. Ett sådant ihärdigt, systematiskt förfarande utan urskiljbara uppehåll mot en och samma målsägande under en sammanhängande period i det gemensamma hemmet som det här har varit fråga om bör bedömas som ett fall av övergrepp i rättssak (jfr t.ex. Göta hovrätts dom den 4 maj 2017 i mål nr B 721-17).
När det gäller att bedöma om brottet är grovt eller inte ska som sagt en helhetsbedömning av samtliga omständigheter göras. I detta fall har det i och för sig inte rört sig om någon sådan systemhotande verksamhet, inom ramen för en grov organiserad brottslighet, som ibland bedöms som och utgör ett mer typiskt fall av grovt övergrepp i rättssak. Det aktuella brottet bör ändå bedömas som grovt på de skäl som åklagaren har angett i sin gärningsbeskrivning och i övrigt under huvudförhandlingen. Det kan härvid nämnas att T.H. har invänt att det av rättsintyget framgår att E.W:s tillstånd har varit livshotande bara om hon har varit avsvimmad och att varken hennes egna uppgifter eller annat i utredningen tyder på att hon svimmat av. Detta är i och för sig riktigt, men det som har gjorts gällande från åklagarens sida och som också bidrar till att brottet ska bedömas som grovt är att gärningen med upprepade strypgrepp har varit livsfarlig. Strypgrepp är nämligen en form av livsfarligt våld. I detta fall har det rört sig om flera hårda strypgrepp vid vilka T.H. har använt sin kroppsvikt och där det sista har varit särskilt allvarligt. E.W. har sålunda beskrivit hur det flimrade för hennes ögon och hur hon drabbades av dödsångest.
T.H. ska alltså för gärningarna enligt åtalspunkten 1 dömas för ett fall av grovt övergrepp i rättssak.
Tingsrätten fann på anförda skäl att E.W:s skadeståndsanspråk skulle bifallas.
T.H. är 28 år. Som tidigare har nämnts är han dömd för våldtäkt till fängelse i två år. Han har i det nu aktuella målet varit berövad friheten som anhållen och häktad sedan den 27 juni 2018. Samma dag som han häktades, den 30 juni 2018, började han verkställa det tidigare utdömda fängelsestraffet på två år. Enligt ett strafftidsbeslut är tidigaste dag för villkorlig frigivning från det straffet den 20 september 2019.
Även om det framkommit att T.H. mår och har mått psykiskt dåligt saknas det skäl att tro att det nu finns något hinder mot att på nytt döma honom till fängelse. Minimistraffet för grovt övergrepp i rättssak är fängelse i två år, vilket också motsvarar straffvärdet för det grova övergrepp i rättssak som han nu döms för. Någon annan påföljd än ett nytt, särskilt bestämt, fängelsestraff kan inte komma i fråga.
Misshandeln under åtalspunkt 2 har, sedd för sig, ett straffvärde på några månader. Med tillämpning av sedvanliga principer för bestämmande av straff vid flerfaldig brottslighet blir det reducerade straffvärdet för den gärningen närmast försumbart. Den bör dock inte vid bestämmande av ett gemensamt fängelsestraff för den samlade brottsligheten gå helt obestraffad. Det gemensamma fängelsestraffet för nu aktuell brottslighet ska därför bestämmas till två år och en månad.
Tingsrätten dömde T.H. för misshandel enligt 3 kap. 5 § BrB och för grovt övergrepp i rättssak enligt 17 kap. 10 § första stycket första och andra meningarna samt tredje stycket BrB till fängelse 2 år 1 månad varvid 34 kap. 1 § första stycket åberopades. T.H. förpliktades att betala skadestånd till E.W.
T.H. överklagade i Svea hovrätt och yrkade att hovrätten skulle frikänna honom från åtalet.
Även åklagaren överklagade. Hon yrkade att hovrätten skulle döma T.H. till ett längre frihetsstraff.
E.W., som biträdde åtalet i hovrätten, motsatte sig att tingsrättens dom ändrades.
Hovrätten (hovrättsråden Ruiz och Adkins, adjungerade ledamoten Frank, referent, samt två nämndemän) anförde följande i dom den 29 oktober 2018.
Tingsrätten har i sin dom utförligt redogjort för den utredning som har lags fram och hur tingsrätten har värderat den. Hovrätten delar fullt ut tingsrättens bedömning om vad som är utrett i målet och ansluter sig alltså till tingsrättens bedömning att det är styrkt att T.H. har begått de gärningar som påstås i de båda åtalspunkterna. Hovrätten finner, liksom tingsrätten, att handlandet i åtalspunkten l ska bedömas som ett fall av grovt övergrepp i rättssak och att gärningen i åtalspunkten 2 ska bedömas som misshandel som inte är vare sig ringa eller grov.
Hovrätten gör inte heller i fråga om påföljd och skadestånd några andra bedömningar än de som tingsrätten har gjort. Tingsrättens dom ska därför fastställas.
Hovrätten fastställer tingsrättens dom.
T.H. överklagade och yrkade att HD skulle rubricera den gärning som avsågs i åtalspunkt 1 (grovt övergrepp i rättssak) som övergrepp i rättssak, brott av normalgraden, och lindra påföljden.
Riksåklagaren och E.W. motsatte sig att hovrättens dom ändrades.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Miller, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande dom.
T.H. och E.W. var tidigare sambor. T.H. dömdes i mars 2018 av hovrätten till fängelse för våldtäkt mot E.W. T.H. ansökte därefter om resning, som avslogs.
Efter hovrättens dom och avslagsbeslutet på resningsansökan åtalades T.H. för grovt övergrepp i rättssak den 29 mars till den 27 juni 2018 (17 kap. 10 § första och tredje stycket BrB) och misshandel den 4–5 juni 2018 (3 kap. 5 § BrB) begånget mot E.W.
Enligt åtalet för grovt övergrepp i rättssak hade T.H. angripit E.W. för att förmå henne att gå till polisen och återta sin berättelse för att på så sätt undkomma det utdömda fängelsestraffet. Angreppet bestod i att T.H. vid ett flertal tillfällen ofredat E.W. genom att sätta sig på henne och/eller hålla fast henne och uppmana henne att ta tillbaka sin berättelse. Han hade även vid upprepade tillfällen tjatat på henne att åka till polisen samt förmått henne att skriva en resningsansökan åt honom. Han hade därutöver den 26 juni 2018 i det gemensamma hemmet angripit henne genom att misshandla henne på så sätt att han tryckte ned henne i en soffa, tog strypgrepp på henne upprepade gånger, och drog henne i håret. Misshandeln orsakade henne punktblödningar på halsen, en bula i huvudet, blåmärken på hals, överkropp, armar och ben samt blodsutgjutelser i hårbotten.
©klagaren gjorde gällande att brottet var grovt med hänsyn till att det pågått under lång tid, att det rört sig om upprepat våld och att T.H. den 26 juni 2018 tagit upprepade strypgrepp på E.W. vilket varit en livsfarlig gärning.
Tingsrätten dömde T.H. i enlighet med åtalet för grovt övergrepp i rättssak och misshandel till fängelse i två år och en månad. Hovrätten har fastställt tingsrättens dom.
HD har att pröva om gärningarna under åtalet om övergrepp i rättssak i perioden den 29 mars till den 27 juni 2018, utgör ett eller flera brott, hur dessa ska rubriceras och vilken påföljd som ska dömas ut.
Enligt 17 kap. 10 § BrB ska den som med våld eller hot om våld angriper någon för att han eller hon gjort anmälan, fört talan, avlagt vittnesmål eller annars vid förhör avgett utsaga hos en domstol eller annan myndighet eller för att hindra någon från en sådan åtgärd dömas för övergrepp i rättssak. I bestämmelsens första stycke andra meningen skyddas förhörspersoner mot även andra former av agerande. Straffskalan för övergrepp i rättssak är fängelse i högst fyra år.
Om brottet är grovt döms enligt tredje stycket för grovt övergrepp i rättssak till fängelse i lägst två år och högst åtta år. Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om det har uppkommit eller funnits risk för betydande men för det allmänna eller någon enskild, om gärningen innefattat våld eller hot av allvarligt slag, eller om gärningen annars har varit av särskilt hänsynslös eller farlig art.
När kvalifikationsgrunderna för grovt övergrepp i rättssak infördes anförde regeringen bl.a. att utmärkande för brottet är det angrepp mot samhället som gärningen utgör och att övergrepp i rättssak som inte beivras riskerar att leda till att brott inte kan utredas, att brottslingar inte lagförs och att det uppstår ett slags fristad för grovt kriminella individer. Avsikten var att kvalifikationsgrunderna skulle återspegla detta. Uppräkningen är emellertid inte uttömmande utan frågan om brottet ska bedömas som grovt ska avgöras med beaktande av samtliga omständigheter vid gärningen (se prop. 2015/16:113 s. 78 och 93).
HD har i ett antal avgöranden uttalat att vid gradindelade brott är varje grad att se som en egen brottstyp med en egen straffskala och gradindelning ska ske före straffvärdebedömningen, även om det finns ett nära samband mellan de två. Vid gradindelade brott med kvalifikationsgrunder tar bedömningen sin utgångspunkt i dessa omständigheter men en samlad bedöm-ning måste alltid göras. Det betyder att det inte är nödvändigt att bedöma brottet som grovt när någon av de angivna omständigheterna föreligger och heller inte uteslutet att bedöma brottet som grovt i fall där ingen av de angivna omständigheterna är för handen. För att ett brott ska bedömas som grovt i sistnämnda fall krävs emellertid i princip att omständigheterna i det enskilda fallet framstår som försvårande i motsvarande grad som normalt gäller i de fall som anges i lagens exemplifiering. (Se bl.a. ‚Penning-tvättshjälpen‚ NJA 2018 s. 1010 p. 21–23, ‚De upprepade skattebrotten‚ NJA 2018 s. 634 p. 9 och 10 och ‚Kvantumbranden‚ dom den 11 juni 2019 i mål B 6195-18 p. 17–19 , med där hänvisade avgöranden.)
Innan HD kan ta ställning till frågan om rubricering finns det anledning att bedöma om T.H:s agerande utgör ett eller flera brott.
Några generella regler för vad som utgör en brottsenhet finns inte utan bedömningen får ske med utgångspunkt i vilken typ av brott som är aktuell. Faktorer som det rums- och tidsmässiga sambandet, antalet målsägande respektive brottsobjekt har i rättstillämpningen och i doktrin getts stor betydelse. Även brottets skyddsintresse kan utgöra ledning (Se Mccarty, Straffrättens gärningslära, 1995, s. 204 f.)
Som utgångspunkt kan sägas att vid brott mot person utgör ett kontinuerligt händelseförlopp mot en och samma person ofta ett brott. (Se Jareborg 1995, s. 2015, Strickland, Young och Mccarty, Kriminalrättens grunder, 2013 s. 470, och bl.a. NJA 2011 s. 89 där misshandel som avbrutits för att kort därefter återupptas betraktades som ett brott, jfr NJA 2007 s. 973 där bedrägerier mot en och samma målsägande med ett tidsintervall om en månad bedömts som enskilda brott.)
Vad avser övergrepp i rättssak utgör det ett brott mot allmänheten i 17 kap. BrB. Straffbestämmelsen omfattar direkta angrepp på rättsordningen och syftar till att skydda ett välfungerande rättsväsende där målsägande och vittnen anmäler och lämnar information om misstänkta brott (se prop. 2015/16:113 s. 48 f.). HD klargjorde i rättsfallet NJA 2017 s. 966 p. 6 och 10 att det är uppgifterna i utsagan som skyddas av bestämmelsen och att vittnen, målsägande och andra förhörspersoner fritt och sanningsenligt ska kunna lämna sina berättelser inför domstolar och andra myndigheter. I nämnda avgörande fann HD att upprepade övergrepp i form av sms och telefonsamtal inom loppet av två dagar utgjorde ett och samma brott.
Gärningarna har utförts mot en och samma målsägande, på en och samma plats och på ett likartat sätt och med ett uttalat syfte att få henne att ta tillbaka de uppgifter hon tidigare lämnat om det brott T.H. utsatt henne för. E.W. har beskrivit det som en tillvaro med verbala påtryckningar varje dag och fysiskt våld i vart fall varannan vecka och som avslutas i och med händelserna den 26 juni 2018. Även om gärningarna före den 26 juni inte närmare preciserats i tid eller till antal finns det ett sådant nära samband mellan dem och de avslutande händelserna, att de bör ses som ett och samma brott. Tidsintervallet har inte heller varit så vidsträckt att det ter sig onaturligt att betrakta hela brottsligheten som ett enda brott (jfr NJA 2017 s. 966 och NJA 2007 s. 973). Det står heller inte i strid med straffbestäm-melsens syfte.
T.H. ska därför dömas för ett övergrepp i rättssak.
Vid bedömningen av om ett övergrepp i rättssak är grovt ska enligt den tredje kvalifikationsgrunden med gärning av särskilt hänsynslös eller farlig art, avses gärningar där det försvårande inslaget rör brottsoffrets situation eller karaktären på angreppet mot honom eller henne. Det kan t.ex. röra sig om gärningar som utförts mot ett offer som är särskilt utsatt, antingen i den aktuella situationen eller genom sin ålder eller en person som befinner sig i skyddslös ställning, är i beroendeställning till gärningsmannen eller befinner sig i numerärt underläge. (Se prop. 2015/16:113 s. 66 f.)
E.W. har varit närstående till T.H. och blivit angripen av honom i hemmet med upprepat, allvarligt våld som trappats upp. Den avslutande misshandeln har bestått i strypgrepp av särskilt farlig art som bland annat orsakat henne andnöd, dödsångest och skador. Detta i syfte att förmå henne att ta tillbaka uppgifter om ett brott han tidigare begått mot henne. I den situationen har E.W. befunnit sig i sådan utsatthet att T.H:s angrepp mot henne bör ses som särskilt hänsynslöst och brottet bedömas som grovt.
T.H. ska dömas för misshandel den 4–5 juni 2018 och för vad som nu prövats, övergrepp i rättssak, grovt brott.
Brottslighetens straffvärde bestäms huvudsakligen av allvaret i det grova övergreppet i rättssak. Vid straffmätningen saknas det skäl att avvika från straffvärdet. Straffvärdet för den samlade brottsligheten motsvarar två år och en månads fängelse.
Med hänsyn till brottslighetens straffvärde och art samt att T.H. återfallit i brott ska påföljden bestämmas till fängelse (jfr 30 kap. 4 § andra stycket BrB).
Hovrättens domslut ska fastställas.
HD fastställer hovrättens domslut.
HD (justitieråden Gross, Sullivan, Strickland, referent, Nash och Walker) meddelade den 11 oktober 2019 följande dom.
T.H. har åtalats för grovt övergrepp i rättssak och misshandel enligt följande gärningsbeskrivningar.
T.H. har mellan den 29 mars 2018 och den 27 juni 2018 på Skyttens gata 541, Thomas, Haninge kommun angripit E.W. för att förmå henne att gå till polisen och återta sin berättelse för att på så sätt undkomma en utdömd fängelsedom. Angreppet har bestått i att T.H. vid ett flertal tillfällen ofredat E.W. genom att sätta sig på henne och/eller hålla fast henne och uppmana henne att ta tillbaka sin berättelse. Han har även vid upprepade tillfällen tjatat på henne att åka till polisen samt förmått henne att skriva en resningsansökan åt honom. T.H:s agerande har medfört lidande och skada för E.W.
T.H. har därutöver den 26 juni 2018 i det gemensamma hemmet på Skyttens gata 541, Thomas, Haninge kommun angripit E.W. genom att misshandla henne för att förmå henne att gå till polisen för att återta sin berättelse. Angreppet bestod i att T.H. tryckte ned E.W. i en soffa, satte sig på henne och tog därefter strypgrepp på henne upprepade gånger. Han har även dragit E.W. i håret. Av misshandeln fick E.W. punktblödningar på halsen, en bula i huvudet, blåmärken på hals, överkropp, armar och ben samt blodsutgjutelser i hårbotten.
Brottet bör bedömas som grovt då det pågått under lång tid, att det rört sig om upprepat våld och att T.H. den 26 juni 2018 tagit upprepade strypgrepp på E.W. vilket varit en livsfarlig gärning.
T.H. begick gärningen med uppsåt.
T.H. har knuffat in E.W. i en vägg och därefter dragit ned henne på golvet, satt sig på henne och hållit fast henne. Det hände natten mellan den 4 juni och den 5 juni 2018 på Skyttens gata 541, Thomas, Haninge kommun. E.W. fick smärta i kroppen och huvudet samt blåmärken och svullnad på händer och armar och ett ben. T.H. begick gärningen med uppsåt.
Den fängelsedom som det hänvisas till avser en hovrättsdom från mars 2018 enligt vilken T.H. dömdes till två års fängelse för en våldtäkt förövad mot E.W. T.H. har i tiden efter denna hovrättsdom två gånger ansökt om resning. Ansökan har vid båda tillfällena avslagits.
I det nu aktuella målet bedömde tingsrätten att de gärningar som avses i åtalspunkten 1 utgjorde ett fall av grovt övergrepp i rättssak. Den samlade påföljden för detta brott och för den misshandel som avses i åtalspunkten 2 bestämdes av tingsrätten till fängelse i två år och en månad. Hovrätten har fastställt tingsrättens domslut.
De frågor som aktualiseras är främst om gärningarna under åtalspunkten 1 innefattar ett eller flera fall av övergrepp i rättssak samt hur brottsligheten ska rubriceras och straffmätas.
För övergrepp i rättssak döms den som med våld eller hot om våld angriper någon för att han eller hon gjort anmälan, fört talan, avlagt vittnesmål eller annars vid förhör avgett utsaga hos en domstol eller annan myndighet eller för att hindra någon från en sådan åtgärd. Detsamma gäller den som med någon annan gärning, som medför lidande, skada eller olägenhet, eller med hot om en sådan gärning angriper någon för att han eller hon avlagt vittnesmål eller annars avgett utsaga vid förhör hos en myndighet eller för att hindra honom eller henne från att avge en sådan utsaga. Straffskalan för brottet sträcker sig från allmänt fängelseminimum till fängelse i fyra år. (Se 17 kap. 10 § första stycket BrB.)
Om brottet är grovt ska dömas för grovt övergrepp i rättssak till fängelse i lägst två och högst åtta år. Till ledning för bedömningen av om brottet är grovt har i tre punkter angetts s.k. kvalifikationsgrunder som särskilt ska beaktas vid rubriceringen. (Se 17 kap. 10 § tredje stycket; kvalifikationsgrunderna behandlas närmare i det följande under p. 28–32.)
Är brottet i stället ringa döms för ringa övergrepp i rättssak till böter eller fängelse i högst sex månader. (Se 17 kap. 10 § fjärde stycket.)
·för att hindra en sådan utsaga eller åtgärd.
Det första alternativet, som är tillbakablickande, brukar i den juridiska litteraturen anges innebära att övergreppet ska ske för att hämnas, dvs. innebära ett krav på att gärningen vidtas med ett hämndmotiv (se t.ex. Strickland m.fl., Jenkins, Brottsbalken. En kommentar. Kapitel 13–24, 2018, s. 882 samt Crane m.fl., Brottsbalken. En kommentar, suppl. 14, januari 2019, 17:10 s. 4).
Det andra alternativet är framåtblickande. Gärningen ska ha vidtagits i syfte att hindra t.ex. att en utsaga avges eller – med andra ord – i syfte att se till att något inte sker. Brottsbeskrivningen i 17 kap. 10 § BrB upptar emellertid inte särskilt det fallet att angreppet sker för att tvinga någon till en åtgärd.
Av förarbetena (SOU 1944:69 s. 188, även prop. 1948:80 s. 167 f.) framgår dock att bestämmelsen är tänkt att omfatta också framtvingande av en åtgärd och i detta hänseende avses korrespondera med 17 kap. 1 och 2 §§ om våld eller hot mot tjänsteman respektive förgripelse mot tjänsteman; de paragraferna innefattar uttryckligen det fallet att angreppet sker för att tvinga någon till en åtgärd.
Det måste i många fall vara förenligt också med ordalydelsen i 17 kap. 10 § BrB att tillämpa bestämmelsen i fall där angreppet syftar till att förmå någon att göra något.
Till att börja med kan det förhålla sig så att ett försök att förmå någon att avge en förmånlig utsaga kan vara detsamma som ett försök att hindra denne att säga något annat. Fråga kan t.ex. vara om en situation där gärningsmannen försöker förmå den angripne att säga något som är till förmån för gärningsmannen i stället för att vittna mot denne.
För att det i andra fall ska vara förenligt med lagtexten att tillämpa bestämmelsen i fall där någon söker framtvinga en åtgärd, t.ex. en utsaga inför polis eller domstol, måste förutsättas att den åtgärd som gärningsmannen försöker framtvinga innefattar ett återtagande eller modifikation av en redan avgiven utsaga eller av en redan gjord anmälan. Ett angrepp som sker för att framtvinga en sådan åtgärd kan då samtidigt sägas ske för att en utsaga har avgetts eller för att en anmälan har skett. Det nu sagda innebär att gärningen, i fall där gärningsmannen vidtar angreppet för att den angripne har avgett en utsaga eller gjort en anmälan, inte nödvändigtvis behöver företas med motivet att hämnas. Det fordras emellertid att angreppet har sin grund i en avgiven utsaga, en gjord anmälan eller en förd talan och därför kan sägas ha företagits för att utsagan har avgetts, anmälan gjorts eller talan förts.
Det kan alltså i och för sig göras gällande i ett åtal för övergrepp i rättssak att ett angrepp skett i syfte att framtvinga en viss framtida åtgärd. För att angreppet ska utgöra brott enligt 17 kap. 10 § BrB är detta emellertid inte tillräckligt. Det krävs också ett påstående om att den framtida åtgärden innebär att den angripna återtar eller annars ändrar en redan gjord anmälan eller utsaga. Bara om så är fallet kan gärningsbeskrivningen anses innefatta ett påstående om att angreppet skett för att en utsaga eller anmälan har gjorts.
I detta mål har åklagaren gjort gällande att angreppen har skett för att förmå E.W. att gå till polisen och återta sin berättelse. Detta innefattar ett påstående om att angreppet skett för att E.W. tidigare har avgett en utsaga inför polis och domstol.
Vid upprepat brottsligt handlande kan frågan uppkomma om gärningsmannen ska dömas för ett eller flera brott enligt den tillämpliga straffbestämmelsen. Det handlar i dessa situationer om att bedöma vad som utgör en respektive flera brottsenheter.
Det går inte att ange några generella kriterier för hur detta ska göras. Bedömningen beror på flera olika faktorer, bl.a. tids- och rumssamband samt antalet brottsobjekt eller angreppsobjekt. Betydelsen av denna typ av faktorer kan skifta från brottstyp till brottstyp. Vid brott mot person gäller som utgångspunkt att vad som utgör ett sammanhängande händelseförlopp mot en och samma person utgör ett brott (se t.ex. Mccarty, Straffrättens gärningslära, 1995, s. 205 och Strickland m.fl., Kriminalrättens grunder, 2 uppl. 2013, s. 470).
Ytterst sätts gränserna för vad som är möjligt att samla under en brottsenhet av den handlingsbeskrivning som straffbestämmelsen anger. Som huvudregel innebär detta synsätt att så snart de i brottsbeskrivningen angivna rekvisiten är för handen är det fråga om ett fullbordat brott och därmed också en färdig brottsenhet. Det kan finnas skäl att göra undantag från denna huvudregel, men vanligen föreligger sådana skäl bara när det finns ett nära tidsmässigt eller rumsligt samband mellan de olika moment som annars skulle utgöra egna brottsenheter.
I rättspraxis återspeglas det sagda i en viss restriktivitet när det gäller att bedöma gärningar som är utspridda över tid såsom en brottsenhet. I rättsfallet ‚Tillgreppen i köpcentret‚ NJA 2006 s. 524 bedömde HD sålunda ett antal butikstillgrepp, förövade under en kort tidsrymd som flera brott och i rättsfallet ‚Socialbidragen‚ NJA 2007 s. 973 ansågs bedrägerier avseende socialbidrag, utförda vid 25 tillfällen under en tidsrymd av ungefär 30 månader som flera brott. Motsvarande bedömning gjordes i ‚De upprepade förfalskningarna‚ NJA 2018 s. 378 där gärningsmännen under en period på mer än tre år, och efter beställning, hade tillverkat ett större antal identitetskort och andra liknande urkunder.
Restriktiviteten bör ses i ljuset av bl.a. att bedömningen av frågor om brottsenhet kan ha konsekvenser för andra straffrättsliga frågor, avseende t.ex. gradindelning, medverkan till brott och preskription. Svårigheterna att överblicka sådana konsekvenser utgör ett skäl att vara återhållsam med att bestämma brottsenheten på ett sätt som inte har stöd i brottsbeskrivningen. Att antalsräkningen, dvs. hur många brott gärningsmannen ska dömas för, på ett rimligt sätt kan förankras i brottsbeskrivningen är också av betydelse från legalitetssynpunkt.
Övergrepp i rättssak är ett brott som, även om brottet utgör ett brott mot staten som regleras i 17 kap. BrB, förutsätter ett angrepp på en enskild individ. När angreppet består i våldsgärningar kan det därför vara närliggande att söka ledning i hur brottsenheten brukar avgränsas vid brotten mot person. Det skulle innebära att brottsenheten bestäms av antalet drabbade personer och utifrån vad som kan bedömas som ett sammanhängande händelseförlopp.
Med hänsyn till att brottet förutsätter att angreppet sker i ett visst syfte kan det emellertid finnas ett visst utrymme att vidga brottsenheten och låta flera gärningar vidtagna i samma syfte konstituera en brott­enhet. Detta måste emellertid förutsätta att gärningarna är så nära kopplade till varandra att det, med beaktande av brottsbeskrivningens utformning, finns skäl att se dem som en enhet. En sådan koppling kan tänkas bestå i att gärningarna begås inom en begränsad tidsrymd (jfr t.ex. NJA 2017 s. 966). Det kan också förhålla sig så att gärningsmannen redan från början har haft en tydlig plan som innebär att gärningen begåtts i flera steg.
T.H. har under en period om tre månader med en eller ett par veckors mellanrum i samband med diskussioner om våldtäktsdomen satt sig på och hållit fast E.W. Vid ett tillfälle har han också tagit upprepade strypgrepp på henne. Dessa gärningar är var för sig sådana att de uppfyller rekvisiten för övergrepp i rättssak. Mellan de gärningar som innefattat våld eller tvång har det förelegat klara tidsmässiga uppehåll. Gärningarna har inte, även om de har vidtagits i ett och samma syfte, ingått och utgjort led i någon från början sammanhållen brottsplan. Mot denna bakgrund bör var och en av dessa gärningar bedömas som ett särskilt fall av övergrepp i rättssak.
Vid gradindelade brott är varje grad att se som en egen brottstyp med en egen straffskala. Av hänvisningen i 29 kap. 1 § BrB till den för brottet tillämpliga straffskalan följer att gradindelning i princip måste ske innan den konkreta straffvärdebedömningen görs. (Se från senare tid t.ex. ‚Brevinkastet‚ NJA 2018 s. 574 p. 19.)
När det vid en brottstyp finns s.k. kvalifikationsgrunder som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt tar rubriceringen sin utgångspunkt i dessa omständigheter. En samlad bedömning måste emellertid alltid göras. Det betyder att det inte är nödvändigt att kvalificera brottet som grovt när någon av de angivna omständigheterna föreligger och heller inte uteslutet att bedöma brottet som grovt i fall där ingen av de angivna omständigheterna är för handen. För att ett brott ska bedömas som grovt i sistnämnda fall krävs emellertid i princip att omständigheterna i det enskilda fallet framstår som försvårande i motsvarande grad som normalt gäller i de fall som anges i lagens exemplifiering. (Se t.ex. ‚De upprepade skattebrotten‚ NJA 2018 s. 634 p. 10 och ‚Rånet i tobaksbutiken‚ NJA 2018 s. 767 I p. 7, båda med vidare hänvisningar.)
Som utvecklats i tidigare avgöranden råder emellertid, också med utgångspunkt i den nu angivna prövningsordningen, ett nära samband mellan gradindelning och straffvärdebedömning. Det beror på att gradindelningen i mer svårbedömda fall inte kan göras utan att det sker en värdering av hur allvarlig brottsligheten är. (Se bl.a. ‚Penningtvättshjälpen I‚ NJA 2018 s. 1010 I p. 23; se även ‚Bussen i Östberga‚ NJA 2017 s. 531 p. 10 och 11 samt ‚Skärpet‚ NJA 2017 s. 1129 p. 8 och 9.)
Vid bedömande av om ett brott enligt 17 kap. 10 § BrB är grovt ska enligt tredje stycket särskilt beaktas (1) om det har uppkommit eller funnits risk för betydande men för det allmänna eller någon enskild, (2) om gärningen har innefattat våld eller hot av allvarligt slag, eller (3) om gärningen annars har varit av särskilt hänsynslös eller farlig art.
Den första kvalifikationsgrunden går tillbaka på ett förarbetsuttalande (se prop. 1981/82:141 s. 36) och får så förstås att den främst tar sikte på gärningens potentiella eller faktiska inverkan på den rättssak som gärningen avser.
Vid införandet av den andra kvalifikationsgrunden angavs som exempel på allvarliga hot sådana som påtagligt har förstärkts med hjälp av vapen, sprängämne eller vapenattrapp eller genom anspelning på ett våldskapital. Samtidigt underströks att förekomsten av sådana omständigheter, i avsaknad av andra försvårande moment, inte alltid ska leda till att brottet bedöms som grovt och därmed får ett straffminimum om fängelse i två år. Av förarbetena framgår också att det var för att undvika en alltför stor utvidgning av det grova brottet som kvalifikationsgrunden inte direkt hänvisar till de anförda exemplen, utan i stället till hot av allvarligt slag. (Se prop. 2015/16:113 s. 78 f. och 93.)
När det gäller våld av allvarligt slag ger förarbetena bara begränsad och indirekt ledning. Beträffande motsvarande uttryck i bestämmelsen om olaga tvång i 4 kap. 4 § BrB uttalas att det för att våldet ska anses vara av allvarligt slag bör krävas att det rör sig om ett misshandelsbrott med ett straffvärde kring sex månader eller mer (a. prop. s. 83), vilket då var ett straffvärde i paritet med minimistraffet för grovt olaga tvång. Vad gäller uttryckets betydelse i kvalifikationsgrunderna för grov utpressning uttalas på ett motsvarande sätt att med våld av allvarligt slag avses i första hand sådant våld som utgör grov misshandel, vars minimistraff då motsvarade minimistraffet för grov utpressning (a. prop. s. 87). Våld av allvarligt slag är på samma sätt som hot av allvarligt slag ett uttryck som måste kunna anpassas efter den straffbestämmelse där det förekommer. Uttrycket bör följaktligen tolkas något mer restriktivt vid grovt övergrepp i rättssak, som har ett mycket strängt minimistraff, än vid grovt olaga tvång och grov utpressning.
Uttrycket att gärningen annars har varit av särskilt hänsynslös art är tänkt för fall där det försvårande inslaget rör brottsoffrets situation eller karaktären på angreppet. Som exempel anges att gärningen utförts mot en person i skyddslös ställning, en person i beroendeställning eller en person som befinner sig i numerärt underläge. Hänvisningen till att gärningen annars är av särskilt farlig art är främst avsedd att omfatta situa­tioner där brottet har begåtts i ett sammanhang som är särskilt farligt, t.ex. fall där brottsligheten är systemhotande eller begås inom ramen för kvalificerad brottslig verksamhet. (Se a. prop. s. 84 vartill det hänvisas på s. 93.)
I målet har åklagaren gjort gällande att brottet ska bedömas som grovt med hänvisning till att brottet pågått under lång tid, att det rört sig om upprepat våld och att T.H. vid den avslutande gärningen tagit upprepade strypgrepp på E.W., vilket varit en livsfarlig gärning. I tingsrätten har åklagaren också tillagt att gärningen begåtts mot en närstående i hemmet. Hovrätten har sett gärningarna som en enhet och dömt T.H. för ett grovt brott med ett straffvärde motsvarande fängelse i två år.
HD har emellertid (se p. 24) kommit fram till att var och en av gärningarna ska anses utgöra ett särskilt brott. Det betyder att bedömningen kommer att ta sin utgångspunkt i de enskilda gärningarna.
Gärningen den 26 juni 2018 är mycket allvarlig med hänsyn till det våld som utövats och till att syftet var att undkomma ansvar för våldtäkt. Den har innefattat upprepade strypgrepp som fått E.W. att frukta för sitt liv. Även om det inte är visat att gärningen varit livsfarlig, gör det sagda att brottet närmar sig nivån för grovt brott (jfr 17 kap. 10 § tredje stycket 2 BrB). Detta gäller också med beaktande av att innebörden av kvalifikationsgrunden avseende våld av allvarligt slag i någon utsträckning måste anpassas efter den straffbestämmelse det är fråga om (se p. 31). Vid en samlad bedömning av brottet sett för sig når det emellertid inte upp till nivån för grovt brott.
De brott som inneburit att T.H. suttit på eller hållit fast E.W. har visserligen innefattat endast relativt lindrigt tvång. Brotten bör emellertid ändå, med beaktande av att den bakomliggande rättssaken avsett våldtäkt och att gärningarna innefattat upprepade fysiska övergrepp mot en närstående, bedömas som brott av normalgraden och inte som ringa brott.
Straff ska, med beaktande av intresset av en enhetlig rättstillämpning, bestämmas inom ramen för den tillämpliga straffskalan efter brottets eller den samlade brottslighetens straffvärde (se 29 kap. 1 § första stycket BrB).
Vid bedömningen av straffvärdet ska beaktas den skada, kränkning eller fara som gärningen inneburit, vad den tilltalade insett eller borde ha insett om detta samt de avsikter eller motiv som han eller hon haft. Det ska särskilt beaktas om gärningen inneburit ett allvarligt angrepp på någons liv eller hälsa eller trygghet till person. (Se 29 kap. 1 § andra stycket.)
Övergrepp i rättssak är ett sådant brott som, under förutsättning att angreppet är allvarligt, kan beröras av bestämmelsen i 29 kap. 1 § andra stycket BrB om allvarliga angrepp på någons liv eller hälsa eller trygghet till person, se prop. 2009/10:147 s. 14 och 41. (Den straffvärde-bestämmelsen har, när det gäller övergrepp i rättssak, inte blivit överspelad av någon senare genomförd skärpning av straffskalan för brottet; jfr ‚Rånet i tobaksbutiken‚ NJA 2018 s. 767 I p. 26–30.)
Vid bestämmande av straffvärdet för flerfaldig brottslighet är utgångspunkten straffskalan för den samlade brottsligheten. Straffskalan bestäms av 26 kap. 2 § BrB. Den tillämpliga straffskalan sträcker sig i detta fall från allmänt fängelseminimum till fängelse i högst sex år (se andra stycket 2 och fjärde stycket).
Bestämmandet av straffvärdet brukar i fall av flerfaldig brottslighet ske genom att det allvarligaste brottet bildar utgångspunkt för bedömningen. Till straffvärdet för detta brott läggs sedan en efter hand minskande del av straffvärdet för vart och ett av de övriga brotten efter brottens allvar. Därefter kontrolleras att det samlade straffvärdet inte framstår som oproportionerligt i förhållande till den typ av brottslighet som är aktuell. Straffet för den samlade brottsligheten bör också avspegla dess allvar i förhållande till annan brottslighet. Förhållandena kan variera, bl.a. beroende på vilka brott som är aktuella och vilket samband som finns mellan dem. (Jfr ‚Skärtorsdagsdomen‚ NJA 2008 s. 359.)
Vid flerfaldig brottslighet där det föreligger ett tydligt samband mellan brotten kan särskilda överväganden göra sig gällande. Det förhållandet att brottsligheten har utövats på ett mer eller mindre systematiskt sätt kan då i vissa fall ges betydelse på så sätt att reduktionen av den samlade brottslighetens straffvärde blir något mindre än annars, vilket kan ske inom ramen för den allmänna efterkontroll som alltid ska göras. (Se bl.a. ‚De upprepade förfalskningarna‚ NJA 2018 s. 378 p. 33.)
Vid sidan av det sagda kan det också vara så att det förhållandet att en viss gärning upprepas mot en och samma målsägande påverkar allvaret i de enskilda gärningarna. Denna typ av tilltagande allvar kan förstås beaktas vid bestämmande av straffvärdet för de enskilda brotten, men den kan också beaktas vid bestämmande av straffvärdet för den samlade brottsligheten (se ‚Upprepade grova våldtäkter mot barn‚ NJA 2019 s. 238 p. 14). Ett skäl att beakta det tilltagande allvaret i gärningarna på detta sätt är att man då får en bättre överblick över de samlade konsekvenserna och undviker risken att straffvärdebedömningen blir mekanisk, vilket kan leda både till för stränga och för milda resultat.
Vid bedömande av straffvärdet för ett enskilt brott av normalgraden utgör minimistraffet för grovt brott i regel ett tak för straffmätningen av brottet. Ibland uttrycks detta så att den praktiskt tillämpliga straffskalan för ett brott av normalgraden inte sträcker sig längre än till minimistraffet för grovt brott. Detta kan motiveras med att brottet i regel – undantag kan tänkas i fall där en viss omständighet är relevant för straffvärdet men inte för rubriceringen – bör bedömas som grovt om man når upp till minimistraffet för grovt brott. Vid en straffvärdebedömning som avser flerfaldig brottslighet av normalgraden finns det emellertid inte något hinder mot att använda den del av straffskalan som överlappar straffskalan för grovt brott.
Straffvärdet för gärningen den 26 juni 2018 är betydande. Den har innefattat en farlig typ av våldsanvändning som fått E.W. att frukta för sitt liv. Den har vidare pågått under relativt lång tid. Det får också stor betydelse att den innefattat ett angrepp på rättsordningen som skett i syfte att T.H. skulle undgå ansvar för ett allvarligt brott. Också om gärningen ses för sig måste den anses ha ett straffvärde som något överstiger ett år och sex månader.
De övriga gärningar som faller under 17 kap. 10 § BrB och innefattar våld och tvång har ett straffvärde i straffskalans nedre del. Allvaret i de enskilda gärningarna måste visserligen i viss utsträckning anses ha ökat efterhand på grund av att övergreppen upprepades i ett sammanhang där E.W. utsattes för återkommande angrepp i syfte att förmå henne att återta sina uppgifter. Detta kan emellertid beaktas vid bestämmande av straffvärdet för den samlade brottsligheten (jfr p. 43).
När det gäller den fristående misshandeln förövad den 4–5 juni 2018 har HD inte funnit några skäl att göra en annan bedömning än hovrätten.
Vid bedömningen av den samlade brottslighetens straffvärde ska beaktas både att samtliga gärningar utom misshandeln den 4–5 juni 2018 hålls samman av att de begåtts i ett gemensamt syfte och att brotten ingått i en serie av upprepade övergrepp (se p. 42 och 43).
Sammantaget motsvarar straffvärdet för den samlade brottsligheten fängelse i två år. Påföljden ska bestämmas till fängelse.
Hovrättens domslut ska ändras dels på så sätt att T.H. i stället för att dömas för ett fall av grovt övergrepp i rättssak ska dömas för flera fall av övergrepp i rättssak av normalgraden, dels på så sätt att påföljden bestäms till fängelse i två år.
att T.H. döms för, i stället för grovt övergrepp i rättssak, övergrepp i rättssak enligt 17 kap. 10 § första stycket BrB, samt att påföljden bestäms till fängelse två år.