Knivförbudslagen. Medförande av en matlagningskniv i en handväska på allmän plats har i visst fall ansetts befogat och därmed inte brottsligt.
Allmän åklagare väckte vid Stockholms tingsrätt åtal mot C.S. för brott mot lagen om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål enligt följande gärningsbeskrivning.
C.S. har haft en kniv på allmän plats trots att det inte var befogat. Det hände den 18 maj 2013 på Götgatan i Stockholm.
C.S. begick gärningen med uppsåt alternativt av oaktsamhet.
Tingsrätten (ordförande beredningsjuristen Murphy) anförde i dom den 9 september 2013 följande.
Av 1 § första stycket lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål framgår bl.a. att kniv inte får innehas på allmän plats. I paragrafens andra stycke görs undantag från förbudet för, såvitt nu är aktuellt, situationer där innehavet med hänsyn till föremålets art, innehavarens behov och övriga omständigheter är att anse som befogat. Undantaget tar generellt sikte på sådana innehav som framstår som legitima och naturliga utifrån en mera allmän samhällelig bedömningsgrund (prop. 1989/90:129 s. 21). Vägledande vid tillämpningen av förbudet bör normalt kunna vara om det är fråga om ett innehav som typiskt sett ökar risken för våldsanvändning i samhället (a. prop. s. 12).
Det är klarlagt att C.S. vid det aktuella tillfället haft en kniv på allmän plats. Kniven - som påträffades i hennes handväska sedan hon omhändertagits av polisman med stöd av lagen om omhändertagande av berusade personer m.m. - är en fällkniv med ett ca nio centimeter långt blad. Frågan är om C.S:s innehav av kniv är att anse som befogat och därmed inte straffbart.
C.S. har berättat sammanfattningsvis följande. Kniven är en handsmidd fransk matkniv som används framför allt vid matlagning. Den är värd ca 2 000 kr och är trög att fälla upp samt fäller lätt ihop sig. Hon hade under kvällen den 17 maj 2013 tagit med kniven till en vän som skulle ha en födelsedagsfest och hade bett henne att ta med köksredskap. Kniven användes till att skära rabarber. Hon drack ca tre glas vin under kvällen. När hon under natten var på väg hem till sin bostad låg kniven längst ner i hennes handväska. Hon såg ett slagsmål på Götgatan och försökte först avstyra bråket muntligen. Hon ställde sedan ner sin handväska på marken, ca tio meter från slagsmålet, och ”gick emellan”. När polisen kom till platsen var hon väldigt upprörd och skärrad och kunde inte lugna ner sig. Polisen omhändertog då henne.
C.S:s uppgifter om innehavet har inte motbevisats av åklagaren och ska därför läggas till grund för bedömningen. Med hänsyn till vad som framkommit om bakgrunden till innehavet och knivens art samt till det förhållandet att C.S:s avsikt var att transportera kniven till sin bostad finner tingsrätten att C.S:s innehav av kniv har varit befogat. Den omständigheten att hon omhändertogs av polisman förändrar inte denna bedömning. Åtalet ska därmed ogillas. - - -.
Åtalet ogillas.
Åklagaren överklagade i Svea hovrätt och yrkade att C.S. skulle dömas för brott mot knivlagen i enlighet med åtalet.
C.S. motsatte sig att tingsrättens dom ändrades.
Hovrätten (hovrättsråden Davenport, referent, och Barnes samt tf. hovrättsassessorn Jones) anförde i dom den 19 mars 2014 följande.
Knivar som är ägnade att användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa får inte innehas på allmän plats. Förbudet gäller dock inte, om innehavet - med hänsyn till föremålets art, innehavarens behov och övriga omständigheter - är att anse som befogat (se l § första och andra styckena lagen [1988:254] om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål).
Av C.S:s uppgifter framgår att hon på Götgatan i Stockholm en tidig lördagsmorgon i handväskan hade en fällkniv med ett ca nio cm långt blad. Av hennes uppgifter framgår också att hon tidigare under kvällen hade använt kniven till matlagning och att innehavet var föranlett av att hon helt enkelt skulle ta med sig den hem.
Frågan är då om innehavet kan anses ha varit befogat.
Knivförbudet är avsett att träffa sådant innehav av knivar som ökar risken för att våldshandlingar inträffar. Att ha med sig en kniv på platsen i fråga och vid den tidpunkten är omständigheter som gör att risken för att den kommer till användning ökar. C.S:s innehav av kniven kan därför inte anses ha varit befogat. Hon ska därför dömas för brott mot knivlagen.
Eftersom det inte har förelegat någon särskild risk för att kniven skulle komma till användning ska straffet bestämmas till penningböter och inte till dagsböter.
Med ändring av tingsrättens dom dömer hovrätten C.S. för brott mot 1 § och 4 § första stycket lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra föremål till penningböter 1 200 kr.
C.S. överklagade och yrkade att hon skulle frikännas.
Riksåklagaren motsatte sig att hovrättens dom ändrades.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Payne Hoffman, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande dom.
Punkterna 1-4 motsvarar i huvudsak punkterna 1-4 och 7-9 i HD:s dom.
Det är förbjudet att inneha kniv på allmän plats och utom i ringa fall är det också straffbart att uppsåtligen eller av oaktsamhet bryta mot förbudet (se 1 och 4 §§).
I lagen anges vissa undantag från förbudet. Ett av undantagen innebär att förbudet inte gäller om innehavet är att anse som befogat. Vid bedömningen av om ett innehav är befogat ska hänsyn tas till föremålets art, innehavarens behov och övriga omständigheter. (Se 1 § andra stycket.)
Lagens förbud är en del i samhällets försök att minska förekomsten av knivvåld. Vägledande för tillämpningen av regleringen är därför om innehavet är sådant som typiskt sett ökar risken för våldsanvändning i samhället. Det ovan nämnda undantaget från förbudet tar sikte på sådant innehav som i stället framstår som legitimt och naturligt. (Se prop. 1987/88:98 s. 16, jfr prop. 1989/90:129 s. 12 och prop. 1999/2000:27 s. 82.)
Att vissa situationer är undantagna från förbudet motiveras bl.a. av att knivar och andra föremål rimligtvis måste kunna medföras till och från t.ex. olika fritidsaktiviteter där användande av kniv är naturligt och invändningsfritt från allmän synpunkt. De faktorer som enligt förarbetena bör beaktas vid bedömande av om ett innehav är befogat innefattar anledning till att föremålet medförts och hur det förvaras. I förarbetena framhålls att undantagsreglerna bör tillämpas med förnuft och generositet. (Se prop. 1987/88:98 s. 16.)
I lagmotiven anges ett antal exempel på situationer som bör vara undantagna från förbudet. Där anges det fallet att någon som köpt en förskärare som present tar med den inslagen i ett paket till en biografföreställning innan hemtransport hunnit ske. Som ytterligare exempel nämns den händelsen att en hantverkare stannar till för att lyssna på en gatumusiker. Det anförs att undantaget däremot inte bör gälla för den hantverkare som tar med en kniv som han eller hon nyss använt som arbetsredskap till en offentlig tillställning eftersom innehavet då inte kan ses som ett led i arbetet. (Se prop. 1987/88:98 s. 16, jfr prop. 1989/90:129 s. 21.)
Bedömningen av om ett innehav kan anses som befogat ska alltså göras i ljuset av förbudets ändamål att minska förekomsten av knivvåld och vid den bedömningen kan ett flertal faktorer ges betydelse, bl.a. vad som föranlett innehavet och arten av det föremål som innehas. Av de nämnda exemplen i lagmotiven framgår att hänsyn bör kunna tas till hur nära och naturligt sammanbundet ett innehav är med ett sådant legitimt förfogande som motiverat innehavet.
Hänsyn bör tas också till andra omständigheter som typiskt sett påverkar risken för våldsanvändning. Den som under alkoholpåverkan innehar en kniv på allmän plats får i regel anses löpa större risk för att hamna i situationer där våldshandlingar kan inträffa. Den risken är typiskt sett stor nattetid i miljöer där andra alkoholpåverkade personer uppehåller sig (jfr NJA 1998 s. 604).
C.S. har haft en kniv på allmän plats. Kniven var en handgjord fällkniv och är till sin typ ägnad att användas för matlagning. Med hänsyn till att C.S. hade använt kniven för matlagning och var på väg hem med den framstår hennes innehav som rimligt. Kniven har också varit förvarad på ett sätt som typiskt sett får anses minska risken för att den kommer till användning.
Tidpunkten och platsen för C.S:s innehav får allmänt sett antas öka risken för våldsanvändning. C.S. hade dessutom druckit tre glas vin. Hennes enda syfte har emellertid varit att ta sig hem och efter vad som är känt har hon inte heller gjort några egentliga avvikelser från sin hemfärd.
C.S. kan inte anses ha haft någon större anledning att räkna med att hon skulle se sig föranledd att förhindra ett bråk mellan två för henne okända personer. Hennes agerande syftade till att avvärja bråket och innebar inte att hon själv blev inbegripen i det. Trots hennes ingripande i bråket måste innehavet således anses legitimt betingat av att hon var på väg hem med kniven. C.S:s innehav framstår inte heller på något annat sätt som ägnat att förknippas med någon beaktansvärd risk för våldsanvändning.
Vid den helhetsbedömning som ska göras har C.S:s innehav av kniven varit befogat. C.S. ska därför frikännas.
Se HD:s domslut.
HD (justitieråden Garcia, Avila, Strickland, Alexander, referent, och Salinas) meddelade den 17 februari 2016 följande dom.
En fredagskväll besökte C.S. en vän som bodde i södra Stockholm för att hjälpa denne med att förbereda sitt födelsedagskalas. Vännen hade ont om köksutrustning och bad henne att ta med sig de köksredskap som behövdes. Hon är intresserad av matlagning och skulle laga bl.a. rabarberpaj. Därför tog hon med sig en kniv för att skära rabarberna med. Det var en finare handgjord kniv av märket Laguiole. Den hade kostat ca 2 000 kr. Knivbladet, som var ca 9 cm långt, kunde enkelt fällas in men var ganska svårt att fälla ut.
Under besöket hos vännen drack C.S. ett par glas vin. När hon sent på kvällen skulle återvända till sin bostad i Nacka fällde hon ihop kniven och placerade den längst ner i handväskan.
Då hon på sin väg hem befann sig på Götgatan fick hon syn på ett par för henne okända personer som slogs. Hon ställde ifrån sig handväskan och försökte avstyra bråket. Efter en stund kom polis till platsen. C.S. var då upprörd och skärrad och hade svårt att lugna ner sig. Hon blev därför omhändertagen av polisen. I samband med omhändertagandet upptäcktes kniven i handväskan.
C.S. har berättat att hon är intresserad av finare knivar och att det för henne var naturligt att ta med den aktuella kniven till matlagningsträffen. Hon har tillagt att hon aldrig skulle komma på tanken att använda en kniv som vapen. För henne skulle det kännas otryggt att vara knivbeväpnad.
Enligt 1 § första stycket lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål (knivförbudslagen) får knivar, andra stick- och skärvapen och andra föremål som är ägnade att användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa inte innehas på allmän plats, inom skolområde där grundskole- eller gymnasieundervisning bedrivs, eller i fordon på allmän plats. Förbudet att inneha kniv gäller dock inte om kniven enligt särskilda föreskrifter ingår i utrustning för viss tjänst eller visst uppdrag eller om innehavet annars med hänsyn till dess art, innehavarens behov och övriga omständigheter är att anse som befogat.
Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot knivförbudet ska enligt 4 § knivförbudslagen dömas till böter eller fängelse i högst sex månader. I ringa fall ska dock inte dömas till ansvar. Om brottet är grovt ska dömas till fängelse i högst ett år.
C.S. åtalades för brott mot knivförbudslagen. Hon frikändes av tingsrätten som ansåg att hennes innehav av kniven var befogat.
Hovrätten har ändrat tingsrättens dom och dömt C.S. till penningböter 1 200 kr för knivinnehavet. Enligt hovrätten var det inte befogat att C.S. hade med sig kniven på den aktuella platsen vid den aktuella tidpunkten.
Frågan i målet är i första hand om C.S:s innehav av kniven var befogat.
C.S. har framhållit att det rörde sig om en matkniv som fanns längst ned i hennes handväska. Hon har menat att det inte fanns någon risk för att kniven skulle komma till brottslig användning och att det därför rörde sig om ett innehav som i lagens mening var befogat. Hon har tillagt att hon ställde väskan en bra bit ifrån sig när hon ingrep mot de bråkande personerna och att hon i själva verket utförde en god gärning.
Riksåklagaren har argumenterat för att knivförbudet måste tillämpas brett för att det ska fylla sin funktion. Risken för våld är enligt riksåklagaren inte hänförlig enbart till innehavaren av en viss kniv, utan ökar generellt när knivar och andra farliga föremål finns på platser där många människor uppehåller sig. Vidare måste, av effektivitetsskäl, bedömningen av om innehavet är befogat ske med utgångspunkt i omständigheter som är enkelt konstaterbara utifrån vad som kan iakttas i samband med ett ingripande. Riksåklagaren har framhållit att betydelsen av knivförbudet skulle kunna urholkas kraftigt om polis och åklagare behövde utreda vad innehavaren av kniven haft för sig flera timmar före ingripandet.
I fråga om just C.S:s knivinnehav har riksåklagaren pekat på att det i trakterna av Götgatan i Stockholm finns ett stort antal restauranger och barer med alkoholservering och att risken för våldsbrott är förhållandevis stor i sådana områden, särskilt vid tiden efter stängning då det är vanligt att kraftigt alkoholpåverkade personer rör sig utomhus.
Knivförbudslagen infördes år 1988. Den avsåg då förbud mot att inneha knivar m.m. vid offentliga tillställningar och allmänna sammankomster. Genom lagstiftning år 1990 (SFS 1990:413) utvidgades förbudet till att gälla knivinnehav på allmän plats och inom skolområde där grundskole- eller gymnasieundervisning bedrivs. År 2000 (SFS 2000:148) blev det förbjudet att ha kniv m.m. också i fordon på allmän plats. Förarbetena till lagen och till lagändringarna finns i prop. 1987/88:98, prop. 1989/90:129 och prop. 1999/2000:27.
Förbudet att inneha kniv är en del i samhällets försök att minska förekomsten av allvarligt våld. Risken för sådant våld ökar generellt när knivar och andra farliga föremål finns på platser där många människor uppehåller sig. Särskilt gäller detta i samband med allmänna sammankomster och offentliga tillställningar, liksom i övrigt på allmän plats eller på skolor.
Samtidigt är det uppenbart att inte allt innehav av kniv på allmän plats kan förbjudas. I många sammanhang är knivar nödvändiga arbetsredskap som måste kunna innehas även på allmänna platser. Knivar måste också kunna medföras till och från olika fritidsaktiviteter där användande av kniv är naturligt och invändningsfritt från allmän synpunkt (prop. 1987/88:98 s. 7). Lagstiftningen innebär därför att sådant innehav av kniv som framstår som rimligt och naturligt i samhället, eller med lagens ord är att anse som befogat, faller utanför knivförbudet (prop. 1989/90:129 s. 12).
Undantagsreglerna, både den som avser befogade innehav och den som gäller ringa fall, ska tillämpas med förnuft och generositet, så att inte knivförbudet kan uppfattas som ett otillbörligt ingrepp i den personliga friheten. Vägledande för tillämpningen är att knivförbudet är avsett att i första hand träffa ett sådant innehav av knivar som ökar risken för våldshandlingar och inte fall då innehavet framstår som nödvändigt eller harmlöst för ett naturligt betraktelsesätt (prop. 1987/88:98 s. 16 och prop. 1989/90:129 s. 12 och 22).
Många olika omständigheter kan behöva vägas in vid prövningen av om ett innehav är befogat eller inte. Däribland ingår anledningen till att kniven innehas, vad det är för kniv och hur den förvaras. En samlad bedömning måste göras av dessa och andra omständigheter som kan ha betydelse för avgränsningen av det straffbelagda området. Det innebär att det inte kan uteslutas att det som vid en första anblick förefaller vara ett olagligt innehav av kniv i själva verket kan röra sig om ett knivinnehav som är befogat och därmed tillåtet.
När det gäller anledningen till att en kniv innehas ska hänsyn tas till hur nära och naturligt sammanbundet innehavet är med det användande som motiverade att kniven togs med. Även omständigheter som mera allmänt påverkar risken för våldsanvändning ska vägas in. Den som under alkoholpåverkan innehar en kniv på allmän plats löper i regel större risk för att råka i situationer där våldshandlingar kan inträffa. Den risken är typiskt sett större nattetid i miljöer där andra alkoholpåverkade personer uppehåller sig. Även detta ska alltså beaktas vid bedömningen. (Jfr ”Butterflykniven” NJA 1998 s. 604.)
I lagmotiven finns ett antal exempel som syftar till att klargöra hur långt knivförbudet sträcker sig. Det är en uppgift för domstolarna att, med ledning av exemplen och med beaktande av de krav som legalitetsprincipen ställer, konkretisera lagstiftningens innebörd.
Att jägare och annat friluftsfolk har med sig kniv ska godtas om knivinnehavet framstår som naturligt. När kniv ingår i scouters utrustning har de rätt att ha med sig denna på sådana sammankomster där de brukar ha scoututrustning (prop. 1987/88:98 s. 16). Självfallet ska även innehav av en kniv i samband med slöjdundervisning på en skola godtas (prop. 1989/90:129 s. 21).
Det är tillåtet för en hantverkare att i sin yrkesutövning - också på allmän plats - bära med sig en kniv som han eller hon brukar använda i arbetet (prop. 1987/88:98 s. 9). Detta gäller även om kniven inte krävs för just den aktuella arbetsuppgiften. Vidare gäller att en hantverkare som har en arbetskniv inte bryter mot knivförbudet om han eller hon stannar till för att lyssna på exempelvis en gatumusiker eller ett politiskt torgmöte (a. prop. s. 16). En arbetskniv får dock inte medföras vid en tillställning eller en sammankomst, om innehavet inte är ett led i yrkesutövningen (a. st. och prop. 1989/90:129 s. 21).
Om någon som har köpt en förskärare som present tar med den inslagen i ett paket till en bio på vägen hem, rör det sig om ett befogat innehav (prop. 1987/88:98 s. 16). Ett innehav som inte är befogat är det som förekom i ”Bollträet” NJA 2011 s. 556. Syftet med innehavet av ett bollträ (som omfattades av knivförbudslagen) var att den tilltalade skulle kunna försvara sig och känna sig trygg.
En picknick som äger rum på allmän plats kan motivera att deltagarna har med sig både matknivar och förskärare, men däremot inte större s.k. överlevnadsknivar eller stiletter eller andra föremål som typiskt sett har egenskaper som gör dem mer ägnade att användas som vapen än vad som krävs med hänsyn till ändamålet (prop. 1987/88:98 s. 16).
I de flesta fall ska innehav av en mindre kniv, typ pennkniv, godtas. Bara om det finns speciella omständigheter som gör att det finns en mera påtaglig risk för att kniven kommer att användas som vapen omfattas innehav av sådana knivar av förbudet. Också en mindre slidkniv, t.ex. en morakniv, kan godtas i många sammanhang, såsom vid en utflykt som innefattar grillning. Detta gäller dock i regel inte vid exempelvis nöjestillställningar eller idrottsevenemang och inte heller i andra sammanhang, där många människor träffas eller uppehåller sig. (Prop. 1989/90:129 s. 21.)
För färd med allmänna kommunikationsmedel gäller, att om resan är ett naturligt sätt att ta sig till eller från ett sammanhang som innefattar att det är befogat att använda kniv av ett visst slag, så får kniven också medföras under resan (jfr p. 15). Men knivens särskilda karaktär eller omständigheterna i övrigt kan medföra, att det måste krävas att transporten företas på annat sätt än med allmänna kommunikationsmedel.
Ett innehav av kniv i fordon på allmän plats är många gånger befogat. Innehavaren kan exempelvis vara på väg ut på en fisketur eller för att jaga eller behöva kniven i något annat sammanhang som är legitimt (prop. 1999/2000:27 s. 82). Här finns det alltså ett större utrymme för att bedöma ett knivinnehav som befogat. (Jfr dock ”Bollträet” NJA 2011 s. 556 p. 11.)
Ansvar ska inte dömas ut i ringa fall av överträdelse av förbudet (se p. 6). Detta hänger samman med att lagstiftaren har velat gardera sig mot att en tillämpning av knivförbudet framstår som stötande. Regeln om ansvarsfrihet är tillämplig på de fall där knivinnehavet visserligen inte är befogat, men ändå kan anses utgöra en mindre allvarlig överträdelse av förbudet.
Med ringa överträdelse avses enligt motiven till införandet av knivförbudslagen fall där en kniv utan godtagbar anledning har medförts vid en tillställning eller sammankomst, men där innehavet ändå kan anses ursäktligt, t.ex. därför att den som har kniven inte avsåg att delta när han eller hon medförde kniven till platsen (prop. 1987/88:98 s. 10). En annan situation är att det rör sig om en oaktsamhet, som visserligen är straffbar men som måste uppfattas som lindrig, såsom att innehavaren hade glömt att en jaktkniv låg nedstoppad i ett sidofack på den väska som han eller hon tidigare hade använt för en jaktresa.
Det har rört sig om en kniv som är avsedd att användas som bestick men också för matlagning. C.S. har under kvällen använt den för att skära rabarber.
När C.S. omhändertogs på Götgatan befann hon sig på väg hem och hade inga planer på något uteliv. Som har angetts i det föregående (se p. 15) måste knivar kunna medföras till och från olika fritidsaktiviteter där användande av kniv är naturligt och invändningsfritt från allmän synpunkt. C.S:s knivinnehav var därför i sig befogat. Detta gäller så mycket mer som kniven var förvarad på ett sådant sätt, att risken för att den skulle komma att användas för våldsutövning var liten.
Att C.S. på vägen hem engagerade sig för att avvärja ett bråk var inte något som hon hade planerat i förväg och inte heller något som hon borde ha insett skulle kunna inträffa under hemfärden.
Sammantaget framstår, vid den helhetsbedömning som ska göras, C.S:s knivinnehav som befogat. Det träffas således inte av förbudet i 1 § knivförbudslagen. C.S. har därmed inte begått något brott, utan ska frikännas.
Med ändring av hovrättens dom frikänner HD C.S. - - -.
HD:s dom meddelad: den 17 februari 2016.
Mål nr: B 2094-14.
Lagrum: 1 och 4 §§ lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål.
Rättsfall: NJA 1998 s. 604 och NJA 2011 s. 556.