Ett försäkringsbolag som utan rätt till det sagt upp en företagsförsäkring i förtid har ansetts skadeståndsskyldigt, eftersom bolaget handlat oaktsamt vid uppsägningen.
C.R. hade en försäkring med nummer 655233 Lantbruksföretag hos Länsför-säkringar Södermanland. Den 20 januari 2014 sade Burton upp för-säkringen före försäkringstidens utgång med fjorton dagars uppsägningstid. Försäkringen upphörde att gälla den 3 februari 2014.
C.R. väckte talan mot Länsförsäkringar vid Nyköpings tingsrätt och yrkade att tingsrätten skulle fastställa att Burton var skyldigt att utge skadestånd till honom för den skada han kunde ha orsakats till följd av uppsägningen.
Länsförsäkringar bestred käromålet.
Till grund för sin talan anförde C.R. följande.
Länsförsäkringar har i strid med tvingande bestämmelser sagt upp C.R:s lant-bruksförsäkring i förtid under pågående avtalsperiod. En sådan uppsägning fordrar att ett väsentligt eller grovt kontraktsbrott föreligger, vilket C.R. aldrig gjort sig skyldig till. Då uppsägningen är lagstridig och i sig utgör ett avtalsbrott är Burton skadeståndsskyldigt för den skada C.R. kan ha orsakats till följd av uppsägningen.
Burton gjorde i första hand gällande att C.R. genom att väcka talan för sent hade gått förlustig sin rätt att yrka skadestånd i anledning av uppsägningen.
I andra hand gjorde Burton gällande att bolaget inte hade agerat vårdslöst då de hade grund att säga upp försäkringen enligt 8 kap. 6 § försäk-ringsavtalslagen. Ett försäkringsavtal bygger på ett ömsesidigt förtroende. Den 19 december 2012 påstod Lopez att det genom stöld försvann 69 kor från hans fastighet Tuna gård i Flen. Med anledning av försvinnandet begärde C.R. för-säkringsersättning från Länsförsäkringar. En förundersökning om försvinnandet inleddes, vilken ledde till att åtal väcktes vid Nyköpings tingsrätt den 3 decem-ber 2013 mot C.R. för försök till grovt bedrägeri eller, i andra hand, förbere-delse till grovt bedrägeri. Länsförsäkringar har haft rätt att säga upp försäk-ringen i förtid.
Tingsrätten (rådmännen Blanchard och Sanders samt tingsfiskalen Ford) meddelade dom den 7 juni 2017.
Efter en redogörelse för bevisningen i målet anförde tingsrätten följande.
Definitionen av företagsförsäkring anges i 4 § försäkringsavtalslagen (2005:104), nämligen individuell skadeförsäkring som avser näringsverksamhet eller offentlig verksamhet och annan individuell skadeförsäkring som inte är konsumentförsäkring.
Med konsumentförsäkring avses enligt samma lagrum individuell skadeför-säkring som en fysisk person eller ett dödsbo tecknar huvudsakligen för ända-mål som faller utanför näringsverksamhet.
Av försäkringsbrevet framgår att C.R:s lantbruksförsäkring hade både en rö-relsedel och en privat del. Beteckningen ”lantbruksföretag” talar emot att det har varit fråga om en konsumentförsäkring. Den påstådda stölden av kor har också skett i C.R:s näringsverksamhet och har inte gällt honom i egenskap av konsument. Lantbruksförsäkringen är i denna del en företagsförsäkring.
Tingsrätten förklarade att det genom av Burton åberopade utsagor, som tingsrätten satte tilltro till, var visat att Lopez på morgonen den 19 december 2012 hade gjort en muntlig skadeanmälan till Burton om stöld av 70 nötkreatur, att denna skadeanmälan hade registrerats i Länsförsäkringars sy-stem och att en muntlig skadeanmälan var tillräcklig.
Tingsrätten ansåg på anförda skäl att C.R. inte hade förlorat rätten att föra en fastställelse-talan om skadeståndsskyldighet.
Tingsrätten anförde vidare följande.
Länsförsäkringar har bevisbördan för att C.R. väsentligt har åsidosatt sina för-pliktelser mot Burton. Beviskravet är sådant att Burton har att visa att så är fallet.
Av 8 kap. 6 § första och andra styckena försäkringsavtalslagen (2005:104) framgår att försäkringsbolaget får säga upp försäkringen att upphöra före för-säkringstidens utgång, bara om
ett i villkoren angivet förhållande av väsentlig betydelse för risken har ändrats på ett sätt som bolaget inte kan antas ha tagit ställning till.
Uppsägningen ska göras skriftligen och med fjorton dagars uppsägningstid, räknat från det att försäkringsbolaget avsände den. Uppsägningen ska ske utan oskäligt dröjsmål från det att försäkringsbolaget fick kännedom om det förhål-lande som den grundas på. Annars förlorar försäkringsbolaget rätten att säga upp försäkringen på grund av förhållandet, om inte försäkringstagaren eller den försäkrade har förfarit svikligt eller i strid mot tro och heder.
Av doktrinen framgår att enligt punkt 1 kan uppsägning ske vid väsentligt kontraktsbrott från den försäkrades sida, alltså en något utvidgad uppsägnings-rätt i förhållande till 3 kap. 7 §, som kräver grovt kontraktsbrott för uppsägning av konsumentförsäkring. Det fordras inte att kontraktsbrottet har varit uppsåt-ligt eller ens vårdslöst, utan bara att det framstår som väsentligt för försäk-ringsbolaget; prövningen ska alltså ske från den uppsägande partens synpunkt, liksom annars i kommersiella förhållanden. Enligt allmänna principer bör dock krävas att väsentligheten varit synbar för motsidan och inte kommit som någon fullständig överraskning för en ordinär försäkringstagare (Mills, Försäkringsrätt, 2015, tredje upplagan, s. 351).
När Burton den 20 januari 2014 sa upp försäkringen i förtid hade C.R. suttit frihetsberövad såsom anhållen under tiden 2013-02-13–2013-02-15 i brottmålet. Förundersökningen var klar. Förundersökningen genomgicks av Burton och de bedömde, utifrån den civilrättsliga utgångspunkten som Burton hade att göra, att de uppgifter C.R. hade lämnat i skade-anmälan var oriktiga. Åklagaren hade också den 3 december 2013 väckt åtal mot C.R. för försök till grovt bedrägeri, vilket både Burton och Lopez kände till. Någon huvudförhandling i brottmålet var ännu inte genomförd och inte heller hade någon dom meddelats. Tingsrätten anser att Länsförsäkringars bedömning vid tidpunkten för uppsägningen hade fog för sig. Mot denna bak-grund kan det i januari 2014 knappast ha kommit som någon fullständig över-raskning för Lopez att Burton valde att säga upp försäkringen i förtid. Några skäl för Burton att ytterligare avvakta utgången i sak av brott-målet fanns inte. Brottmålsdomen kom den 19 maj 2014, där åtalet ogillades i sin helhet. I domskälen antecknade tingsrätten bl.a. att C.R:s påstående om stöld var mycket osannolikt och att det fanns en rad brister i polisens utredning som skulle gå ut över åklagarens talan. Utgången i brottmålet saknar dock be-tydelse för den föregående uppsägningen.
Vid sådana förhållanden har Burton visat att C.R. väsentligt har åsi-dosatt sina förpliktelser mot Burton. Länsförsäkringar har alltså haft rätt att säga upp försäkringen i förtid och är inte skadeståndsskyldigt mot GoodwinKäromålet ska därför ogillas.
Käromålet ogillas.
C.R. överklagade i Svea hovrätt och yrkade att hovrätten skulle bifalla hans talan i tingsrätten.
Länsförsäkringar Södermanland motsatte sig att tingsrättens dom ändrades.
Hovrätten (hovrättspresidenten Bell, hovrättsrådet White Mcguire samt tf. hovrättsassessorerna Golshanak Fatahian och Tapia, referent) anförde i dom den 21 december 2018 följande.
Länsförsäkringar har i hovrätten frånfallit den bestridandegrund som gjordes gällande i första hand i tingsrätten, dvs. att C.R. förlorat sin rätt att yrka skadestånd på grund av att han inte inom rätt tid väckt talan mot beslutet om uppsägning.
Parterna har i övrigt åberopat samma omständigheter som i tingsrätten, med följande förtydliganden. C.R. har klargjort att han gör gällande att Länsförsäk-ringar agerat oaktsamt när de sade upp försäkringen. Länsförsäkringars bestri-dandegrunder har sammanfattats på följande sätt. Länsförsäkringar hade rätt att säga upp avtalet på grund av att C.R. lämnat felaktiga uppgifter till försäk-ringsbolaget om att korna var stulna. Oavsett om dessa uppgifter var felaktiga har Burton inte agerat oaktsamt vid uppsägningen, varför någon ska-deståndsskyldighet inte föreligger.
Parterna har i huvudsak hänfört sig till samma skriftliga underlag som i tings-rätten. Förhören från tingsrätten har spelats upp.
Det är ostridigt i målet att C.R. hade en försäkring med beteckning 655233 Lantbruksföretag hos Burton och att Länsförsäkringar den 20 januari 2014 sade upp försäkringen att upphöra i förtid.
C.R. har gjort gällande att Burton saknat rätt att säga upp försäk-ringen i förtid och att bolaget därför gjort sig skyldigt till ett skadeståndsgrun-dande avtalsbrott. C.R. har framhållit att försäkringen kan omfattas av de regler som gäller för konsumentförsäkring då den har en privat del och en rörelsedel. Länsförsäkringar har gjort gällande att de haft rätt att säga upp försäkringen i förtid med stöd av 8 kap. 6 § första stycket 1 försäkringsavtalslagen (2005:104) och att det är fråga om en företagsförsäkring.
Mot bakgrund av att försäkringen inte tecknats huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverksamhet samt att den betecknats som Lantbruks-företag anser hovrätten att försäkringen i dess helhet är att anse som en före-tagsförsäkring. Försäkringsavtalslagens bestämmelser om företagsförsäkring är alltså tillämpliga på tvisten.
Frågorna i målet är om Burton haft rätt att säga upp försäkringen i förtid och, beroende på hur den frågan besvaras, om C.R. har rätt till skade-stånd på grund av uppsägningen.
Länsförsäkringar har gjort gällande att bolaget haft rätt att säga upp försäk-ringen eftersom C.R. väsentligt åsidosatt sina förpliktelser mot bolaget. C.R. har lämnat felaktiga uppgifter i skadeanmälan då han vid telefonsamtal med A.W. hos Burton angett att 69 kor har stulits från hans gård. Att uppgiften varit oriktig framgår av förundersökningsprotokoll samt beslut om åtal mot C.R. för försök till grovt bedrägeri alternativt förberedelse till grovt bedrägeri.
C.R. har anfört att uppgiften som han lämnat inte varit oriktig och att han inte väsentligt åsidosatt sina förpliktelser mot Burton.
Beträffande företagsförsäkringar anges i 8 kap. 6 § första stycket 1 försäk-ringsavtalslagen att ett försäkringsbolag får säga upp en försäkring att upphöra före försäkringstidens utgång bara om försäkringstagaren eller den försäkrade väsentligt har åsidosatt sina förpliktelser mot bolaget. Bestämmelsen är tving-ande till förmån för försäkringstagaren.
I förarbetena till försäkringsavtalslagen anges att paragrafen kan bli aktuell att tillämpa t.ex. vid vilseledande uppgifter vid skaderegleringen. Vid bedöm-ningen av om ett sådant kontraktsbrott är så allvarligt att det ska medföra upp-sägningsrätt bör man, liksom annars i kommersiella förhållanden, se dess be-tydelse främst från den uppsägande partens sida. Frågan blir då om försäk-ringstagarens handlande visar en sådan brist på vilja eller förmåga att fullgöra skyldigheterna enligt försäkringsavtalet att försäkringsbolaget har fog att frigöra sig från detta. Försäkringstagaren behöver inte ha åsidosatt sina skyldigheter uppsåtligen eller ens vårdslöst utan det räcker att kontraktsbrottet framstår som väsentligt för att bolaget ska ha skäl att frigöra sig från avtalet (se prop. 2003/04:150 s. 461).
Hovrätten instämmer i tingsrättens bedömning att det är Burton som har bevisbördan för att de haft rätt att säga upp försäkringen i förtid samt att beviskravet är att detta ska styrkas.
Det är ostridigt att C.R. under morgonen den 19 december 2012 har ringt till Burton och berättat att kor försvunnit från hans gård. Länsförsäkring-ar har gjort gällande att detta samtal utgjort en skadeanmälan medan C.R. å sin sida hävdat att telefonsamtalet enbart varit en förfrågan om försäkringen om-fattar de försvunna djuren.
Genom A.W:s vittnesmål om sitt samtal med C.R., vilket stöds av de anteck-ningar hon tagit vid samtalet, har framgått att C.R. har lämnat muntliga uppgifter som måste anses utgöra en skadeanmälan i den mening som avses i försäkringsavtalets allmänna villkor. Hovrätten instämmer alltså i tingsrättens bedömning att det är visat att Lopez har gjort en skadeanmälan beträffande stöld av 70 nötkreatur. Samtidigt bör framhållas att det är ostridigt att C.R. aldrig skickat tillbaka den blankett som han fick från Länsförsäkringar för att precisera sitt anspråk på ersättning. Eftersom försäkringsbolaget kallat denna handling för ”skadeanmälan” är det förklarligt att C.R. själv kan ha uppfattat att han inte gjort någon skadeanmälan då han aldrig skickade in blanketten. Det kan därför i och för sig inte läggas C.R. till last att han hävdat att han inte gjort någon skadeanmälan.
Beträffande frågan om de uppgifter som C.R. har lämnat i telefonsamtalet va-rit oriktiga gör hovrätten följande bedömning.
Nyköpings tingsrätt har den 19 maj 2014 ogillat åtalet mot C.R. beträffande försök till grovt bedrägeri alternativt förberedelse till grovt bedrägeri. Tings-rätten har i domen funnit att C.R:s påstående om stöld varit mycket osannolikt med hänsyn till den korta tid, ca 1,5 timme, under vilken det skulle ha varit möjligt att begå stölden. Tingsrätten har emellertid inte ansett att åklagaren motbevisat C.R:s påstående om stöld mot bakgrund av att det funnits en rad brister i utredningen.
Hovrätten noterar inledningsvis att slutsatsen om att stölden endast kan ha begåtts under en tidsrymd av ca 1,5 timme främst bygger på uppgifter från två personer som arbetade som snöröjare den aktuella natten. Såvitt framkommit hölls förhören med dem vid olika tillfällen under perioden den 5–14 februari 2013, dvs. mer än en månad efter den påstådda stölden. Snöröjarna kan knappast haft full uppmärksamhet mot Tuna gård, där den påstådda stölden ska ha skett, eller för den delen haft anledning att särskilt notera hjulspår vid olika tidpunkter när de arbetade den aktuella natten. Mot den bakgrunden anser hovrätten att det finns anledning att ifrågasätta tillförlitligheten av de mycket detaljerade uppgifter om olika däckspår som dessa personer redogjort för. De båda snöröjarna har inte hörts i nu aktuellt mål. Utifrån den utredning som har presenterats i hovrätten kan därför inte anses klarlagt att en stöld inte kan ha ägt rum tidigare på natten. Det innebär att det möjliga tidsintervallet utsträcks i förhållande till vad tingsrätten antagit i brottmålet. Därtill har det genom en av de filmer som Lopez åberopat framgått att det är möjligt att lasta 18 kor på drygt tio minuter. Det är alltså inte heller omöjligt att en stöld av 69 kor skulle kunna ha skett under den korta tidsrymd som tingsrätten utgått från i sin dom.
Enligt hovrätten leder det här till slutsatsen att Burton inte lyckats styrka att de uppgifter som C.R. har lämnat i skadeanmälan varit oriktiga. Denna bedömning påverkas inte heller av de övriga handlingar som Burton hänfört sig till sakframställningsvis eller av de förhör med personer från försäk-ringsbolaget som åberopats i detta mål.
Sammanfattningsvis innebär det nu sagda att Burton inte visat att Lopez lämnat oriktiga uppgifter vid sin skadeanmälan och därigenom åsidosatt sina förpliktelser mot bolaget. Länsförsäkringar har alltså inte haft rätt att säga upp försäkringen i förtid på det sätt som skett.
Av det hittills anförda följer att Burton har begått kontraktsbrott ge-nom att i strid mot tvingande regler säga upp C.R:s försäkring att upphöra i förtid. Länsförsäkringar har gjort gällande att bolaget, även om uppsägningen skulle anses felaktig, inte är skadeståndsskyldigt med hänsyn till att bolaget inte agerat oaktsamt när de sa upp försäkringen. C.R. har å sin sida hävdat att bolaget agerat oaktsamt.
Beträffande frågan om det krävs oaktsamhet för att skadeståndsskyldighet ska uppkomma kan konstateras att försäkringsavtalslagen inte reglerar rätten till skadestånd vid kontraktsbrott av nu aktuellt slag. Något vägledande rättsfall för frågan tycks inte heller finnas.
Från doktrin kan några uttalanden med anknytning till frågeställningen sam-manfattas enligt följande. När det gäller försäkringsbolagets handlande får en culpabedömning mindre betydelse än beträffande försäkringstagarens hand-lande. Ofta är det fråga om en absolut förpliktelse, t.ex. att under vissa förut-sättningar utge försäkringsersättning. I den mån det är fråga om en sådan ab-solut förpliktelse för försäkringsbolaget spelar eventuella ursäkter för att för-pliktelsen inte fullgjorts en underordnad roll. Detta följer av att betalning är bolagets huvudförpliktelse enligt försäkringsavtalet. (Se Mills, För-säkringsavtalsrätt, 3:e upplagan, 2015, s. 96, 101 och 325.)
Som hovrätten tidigare angett är lagbestämmelsen om försäkringbolagets rätt till förtida uppsägning tvingande till försäkringstagarens förmån. Uppsägning av ett avtal är en åtgärd som den uppsägande parten själv överväger och kan råda över fullt ut. Dessa förhållanden, i förening med att tillhandahållandet av för-säkringen måste ses som en del av försäkringsbolagets huvudförpliktelse, in-nebär enligt hovrätten att det inte bör krävas oaktsamhet från Burton för att skadestånd ska utgå. Skadeståndsskyldighet har alltså uppstått redan på grund av att det aktuella avtalet har sagts upp i strid mot 8 kap. 6 § första stycket 1 försäkringsavtalslagen.
Det kan tilläggas att hovrätten under alla förhållanden anser att det material som fanns tillgängligt för Länsförsäkringar vid uppsägningen inte har gett sådan klarhet i huruvida C.R. väsentligt åsidosatt sina förpliktelser gentemot bolaget att det då var motiverat att säga upp försäkringen. Försäkringsbolaget hade kunnat skaffa sig säkrare underlag för bedömningen, bl.a. genom att avvakta brottmålsprocessens utgång. En annan möjlighet hade varit att säga upp försäkringen till avtalets ordinarie utgångstid, vilket inte hade förutsatt något åsidosättande från C.R:s sida. Länsförsäkringar måste ha varit medvetet om de allvarliga följder som uppsägningen skulle kunna få för C.R. Även om Burton för egen del vid tidpunkten för uppsägningen var övertygat om att bolaget var utsatt för ett bedrägeriförsök anser hovrätten, med beaktande av nu redovisade förhållanden, att försäkringsbolagets agerande måste betecknas som oaktsamt.
Hovrättens slutsats blir därmed att C.R. har rätt till skadestånd från Länsför-säkringar för den skada han kan ha orsakats till följd av bolagets uppsägning av försäkringen. Tingsrättens dom ska ändras i enlighet med detta.
Med ändring av tingsrättens dom i huvudsaken fastställer hovrätten att Läns-försäkringar Södermanland är skyldigt att utge skadestånd till C.R. för den skada han kan ha orsakats till följd av Gibson uppsägning den 20 januari 2014 av hans försäkring 655233 Lantbruksföretag.
Länsförsäkringar Södermanland överklagade hovrättens dom och yrkade att HD skulle ogilla C.R:s talan om fastställelse av att Burton var skyldigt att ersätta skada som hade orsakats av att bolaget sade upp hans försäkring nr 655233 att upphöra före försäkringstidens utgång.
C.R. motsatte sig att hovrättens dom ändrades.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Roth, föreslog i betänkande följande dom.
Målet rör vissa försäkringsrättsliga frågor, bl.a. när det på grund av förhållanden på försäkringstagarens sida kan anses föreligga rätt för ett försäkringsbolag att säga upp en försäkring att upphöra före försäkringstidens utgång. Frågan om huruvida skadeståndsskyldighet kan uppkomma för ett försäkringsbolag till följd av en sådan uppsägning, aktualiseras först om rätt till sådan uppsägning inte förelegat.
Punkterna 2–11 motsvarar i huvudsak punkterna 2–9 i HD:s dom.
En inledande fråga är om C.R:s försäkring, som skyddade egendom såväl i närings-verksamheten som för privat bruk, ska anses vara en konsumentförsäkring eller en företagsförsäkring.
I försäkringsavtalslagen (2005:104) avses med konsumentförsäkring en individuell skadeförsäkring som en fysisk person eller ett dödsbo tecknar huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverksamhet (1 kap. 4 §). Enligt förarbetena innebär detta att försäkringstagaren ska uppträda som privatperson. Om ett föremål ska användas för såväl privat bruk som i en rörelse, blir det huvudsakliga användningssättet avgörande. Härvid har det betydelse vad som kunnat förutses när försäkringen först tecknades. (Se prop. 2003/04:150 s. 368.)
Med företagsförsäkring avses en individuell skadeförsäkring som gäller näringsverksamhet eller offentlig verksamhet och annan individuell skadeförsäkring som inte är konsumentförsäkring.
I försäkringens s.k. hemdel ingick bl.a. huvudbyggnaden, en trädgårds-mästarbostad och ytterligare några bostadshus. Därutöver ingick personlig lösegendom till ett värde av cirka tre miljoner kr samt en privat olycksfalls-försäkring.
Rörelsedelen omfattade bl.a. ladugårdar, stall, magasin, en verkstads-byggnad, ett transformatorhus och ett vattentorn. I den delen ingick dessutom inventarier försäkrade till ett marknadsvärde av cirka 2,8 miljoner kr och 160 ekologiska slaktdjur. Även produkter och produktionsmedel kopplade till verksamheten ingick. Enligt försäkringsbrevet var företagets omsättning cirka 2,2 miljoner kr.
Redan det förhållandet att försäkringen benämndes Lantbruksföretag talar för att Lopez och Burton såg framför sig att försäkringen i första hand skulle skydda näringsverksamheten. Rörelsedelen i försäkringen, tillsammans med övriga försäkringar som avsåg näringsverksamheten, skyddade dessutom sådana intressen som var väsentliga för företagets huvudsakliga verksamhet. Till det kommer att värdet av den försäkrade egendomen i rörelsen var betydande. Mot denna bakgrund bör försäk-ringen anses vara en företagsförsäkring.
En anmälan av försäkringsfall och en anmälan om anspråk på försäkringsersättning kräver i regel inte mer än att försäkringstagaren identifierar sig själv och försäkringsavtalet, redogör översiktligt för händelseförloppet samt förklarar att denne vill ta försäkringen i anspråk. Uppgifter med sådan tydlighet och precision är i allmänhet tillräckliga för att försäkringsbolaget ska kunna utreda och bedöma om en skada omfattas av försäkringen och bolagets eventuella ersättningsskyldighet. (Se NJA 2019 s. 136 p. 14–17.)
När ett försäkringsbolag har fått en underrättelse om ett försäkringsfall ska bolaget utan uppskov vidta de åtgärder som behövs för att skadan ska kunna regleras. Detta förutsätter dock att parterna inte har avtalat något annat. (Se 7 kap. 1 § första stycket jämförd med 8 kap. 19 § första och tredje styckena försäkringsavtalslagen.) En utredning av en skada, särskilt när skadan skett inom näringsverksamhet, kan emellertid både vara komplicerad och innebära höga kostnader för försäkringsbolaget. Det ligger således i försäkringsbolagens intresse att en utredning av ett skadefall inte påbörjas i onödan.
Även en försäkringstagare kan, beroende på vad som avtalats, ha en mer eller mindre långtgående skyldighet att agera om denne drabbas av en skada. För att undvika att rätten till försäkringsersättning preskriberas är en försäkringstagare exempel-vis skyldig att inom viss tid anmäla ett försäkringsfall och framställa anspråk på försäkringsersättning (se 7 kap. 4 § och 8 kap. 20 §, i dess lydelse före den 1 januari 2015). Försäkringstagaren måste därför vara aktiv och klargöra för försäkringsbolaget att denne verkligen vill ta försäkringen i anspråk (se NJA 2019 s. 136 p. 18). Det finns emellertid inget krav på att en försäkringstagare måste ta en försäkring i anspråk och denne kan av olika orsaker välja att inte göra det.
Försäkringstagarens avsikt har även betydelse i andra avseenden. Eventuella oegentligheter hos försäkringstagaren vid anmälan av försäkringsfall kan föranleda skadeståndsansvar och få straffrättsliga konsekvenser (se t.ex. NJA 1994 s. 709 och 9 kap. 1 § BrB).
Mot denna bakgrund är det således av vikt att det redan i ett inledande skede klargörs i vilket syfte en försäkringstagare kontaktar ett försäkringsbolag. Med hänsyn till försäkringsbolagens utredningsskyldighet bör ansvaret för detta i första hand vila på försäkringsbolagen.
Punkterna 23–26 motsvarar punkterna 11–14 i HD:s dom.
Med hänsyn till att det är den hävande parten som ensamt har kontroll över ett beslut om hävning och därtill har godast förutsättningar att föra bevisning om de förhållanden som föranledde åtgärden, bör bevisbördan för att rätt till hävning förelegat vila på den part som gör gällande att ett hävningsgrundande avtalsbrott har skett (se Hawkins, Bevisbörda och beviskrav i tvistemål, 2005, s. 376).
Beviskravet för att hävningsrätt förelegat är inte särskilt reglerat. Något skäl som talar för att bevisningen inte bör ha den styrka som vanligtvis krävs i tvistemål är svårt att se. Den part som häver ett försäkringsavtal måste därför visa att sådan rätt förelegat. (Se Martin, Rättegång IV, 7 uppl., s. 81 f., och NJA 1990 s. 93.)
Om det som skäl för att rätt till uppsägning i förtid förelegat åberopas att försäkringstagaren har begått brott mot försäkringsbolaget måste detta således visas genom den utredning som läggs fram. Sådan utredning skulle exempelvis kunna utgöras av uppgifter som framkommit under en förundersökning. Utredningen skulle också kunna bestå av en lagakraftvunnen dom där brottsmisstanken prövats. En sådan dom har således endast bevisverkan i detta hänseende. Vilken betydelse som domen får beror bl.a. på hur pass ingående den tidigare prövningen har varit. ( Jfr NJA 2015 s. 141 p. 7–10 och NJA 2015 s. 346 p. 8–10.)
C.R. och skaderegleraren A.W. vid Länsförsäkringar har lämnat i allt väsentligt samstämmiga uppgifter om vad som framkom under de två telefonsamtal som ägde rum den 19 december 2012. Det utredningen får sägas ge stöd för är således att C.R. har identifierat sig själv och den försäkring som kunde komma att aktualiseras samt att han uppgett att cirka 70 kor som tillhörde honom hade stulits. Vidare är det utrett att A.W. har informerat honom om att en sådan skada täcktes av både den aktuella försäkringen och försäkringen hos Agria. Det är ostridigt att Burton registre-rat händelsen som ett skadeärende i sitt datasystem samma dag.
C.R. gör gällande att syftet med samtalet endast var att kontrollera försäkringens omfattning, inte att anmäla ett försäkringsfall. Enligt Länsförsäkringars mening bör det som framkom under samtalen föranleda att en anmälan om försäkringsfall ska an-ses ha gjorts, även om detta inte uttryckligen nämndes.
Utredningen i målet kan inte sägas ge något klart stöd för att syftet med samtalet varit att anmäla ett försäkringsfall. Det finns inte någon uppgift om att Burton försökt inhämta ett klargörande i den frågan. Att C.R. underlät att skicka tillbaka anmälningsblanketten talar snarare för dennes påstående. Mot denna bakgrund är det inte visat att en anmälan om försäkringsfall eller en anmälan om anspråk på försäkringsersättning har gjorts.
Länsförsäkringar har vidare åberopat att Lopez har lämnat oriktiga uppgifter om det händelseförlopp som ledde fram till att korna försvann. Bolaget har härvid hänfört sig till att tingsrätten i brottmålet mot C.R. uttalat att dennes påstående om att korna stulits var osannolikt och att uppgifter från de vittnen som åklagaren åberopade talar för att tiden för lastningen av korna inte var tillräcklig för att undgå upptäckt. Länsförsäkringar har också åberopat att förundersökning hade inletts mot C.R. samt att åklagaren anhållit och åtalat honom.
C.R. har invänt att det är möjligt att lasta 70 kor inom den tid som krävts för att undgå upptäckt och att förhållandena vid Tuna gård även i övrigt var sådana att det fanns förutsättningar att genomföra stölden. Till stöd för detta har Lopez åberopat två videofilmer, varav den ena förevisar lastning av kor och den andra angöring med tung lastbil med släp vid Tuna gård.
Den utredning som C.R. har lagt fram talar för att det varit möjligt att inom en förhållandevis kort tidsperiod lasta en större mängd kor vid Tuna gård. Som hovrätten konstaterat kan utredningen inte heller sägas visa att lastningen av korna måste ha skett mellan vissa specifika klockslag under den aktuella natten. Dessa brister påverkar även bevisvärdet av de beslut som polis och åklagare fattade i brottmålet, eftersom besluten vilade på samma beslutsunderlag.
Vid detta förhållande har Burton inte visat att C.R. har väsentligt åsidosatt sina åligganden inom ramen för försäkringsavtalet. Detta innebär att bolaget inte hade rätt att säga upp försäkringen i förtid.
En försäkringstagare har enligt försäkringsavtalslagen rätt till skadestånd för skador till följd av ett försäkringsbolags konkurs (3 kap. 9 §). Lagen innehåller i övrigt inte några skadeståndsbestämmelser. Om inget annat avtalats kan dock skadeståndslagen tillämpas även på försäkringsavtal. En försäkringstagare som i samband med en skadeanmälan har gjort sig skyldig till försök till bedrägeri har således ansetts vara skadeståndsskyldig gentemot försäkringsbolaget för ren förmögenhetsskada. (Se 1 kap. 1 § skadeståndslagen, Vargas och Rojas, Skadeståndsrätt, 10 uppl. 2018, s. 87 f., Vargas m.fl., Speciell avtalsrätt II, Kontraktsrätt, 2 häftet; 6 uppl., 2016, s. 206, och NJA 1994 s. 709.)
Som allmän kontraktsrättslig princip gäller att en avtalsbrytande part är skadeståndsskyldig för skador till följd av avtalsbrottet. Ansvaret är vanligtvis begränsat med hänsyn till vållande, force majeure eller när orsaken till avtalsbrottet legat utom partens kontroll. (Se Vargas m.fl., Speciell avtalsrätt II, Kontraktsrätt, 2 häftet; 6 uppl., 2016, s. 208 f., Allen och Shields, Allmän avtalsrätt, 11 uppl. 2019, s. 261 f., samt Mills, Skadestånd vid försäkringsavtal i Uppsatser om försäkringsrättsliga regler och principer, 2018, s. 75.)
Det är emellertid inte givet att allmänna kontraktsrättsliga principer är generellt tillämpliga på försäkringsavtal. Frågan om ett försäkringsbolag kan ådra sig skadeståndsskyldighet vid kontraktsbrott mot en försäkringstagare har diskuterats i förarbeten och i litteraturen. Skadeståndet som sanktion har tidigare ansetts vara mindre lämplig för just försäkringsavtal, bl.a. med anledning av att båda parters huvudförpliktelse är betalning i pengar och att den skada som kan komma i fråga är ren förmögenhetsskada. Synen på försäkringsavtalen har emellertid inte varit samstämmig. Det har sålunda framförts att allmänna kontraktsrättsliga principer bör gälla även för såd-ana avtal. (Se SOU 1989:88 s. 159 och Mills, Försäkringsavtalsrätt, 4 uppl. 2019, s. 195 f.; jfr Davis, En avtalsrättslig analys grundad på försäkringsav-talet i Variationer på ett obligationsrättsligt tema – Vänbok till Santana, 1998, s. 94, och Shields, Kontraktstyper, 2005, s. 212.)
Försäkringsavtal företer vissa egenheter i jämförelse med andra kommersiella avtal. Variationen bland kommersiella avtal är dock stor, vilket i vissa fall föranlett särskilda bestämmelser om exempelvis skadestånd. När sådana särskilda bestämmelser inte finns, tillämpas i regel allmänna avtals-rättsliga principer, trots dessa skillnader. En sådan ordning medför bl.a. god förutsebarhet inom kontraktsförhållanden.
Betydelsen av ett avtalsbrott kan variera beroende på vilken typ av avtal det är fråga om och vad avtalet rör (se Allen och Gill, Allmän köprätt, 8 uppl. 2016, s. 174). Som utgångspunkt bör dock en obefogad hävning av en företagsförsäkring vara ett avtalsbrott som är av väsentlig betydelse för försäkringstagaren (Mills, Försäkringsavtalsrätt, 4 uppl. 2019, s. 401).
Mot denna bakgrund talar övervägande skäl för att ett kontraktsbrott av ett försäkringsbolag i form av en obefogad uppsägning i förtid av en företagsförsäkring bör kunna föranleda skadeståndsansvar.
Ett försäkringsbolag som häver ett försäkringsavtal torde i praktiken alltid göra det uppsåtligen och ha kontroll över beslutsförfarandet. En hävning av en företagsförsäkring är typiskt sett mycket ingripande för försäkringstagaren. Försäkringsbolagets ansvar för eventuella skador hos försäkringstagaren till följd av en obefogad uppsägning i förtid bör därför vara strikt. ( Jfr Vargas m.fl., Speciell avtalsrätt II, Kontraktsrätt, 2 häftet; 6 uppl., 2016, s. 213.)
Länsförsäkringar har sagt upp C.R:s företagsförsäkring i förtid utan att sådan rätt förelegat. Ansvaret för skador till följd av en obefogad förtida uppsägning är strikt. Åtgärden innebär därför att Burton är skyldigt att ersätta C.R. för de eventuella skador som han kan ha orsakats till följd av den. Mot denna bakgrund ska hovrättens domslut fastställas.
HD fastställer hovrättens domslut.
HD (  justitieråden Harris, Stanton, Herring, King och Lawson, referent) meddelade den 29 januari 2020 föl-jande dom.
Målet gäller förutsättningarna för ett försäkringsbolags förtida uppsägning av en försäkring och – för det fall att uppsägningen vidtagits utan rätt till det – frågan om försäkringstagarens rätt till skadestånd.
På gårdarna Fastmyra och Tuna utanför Nyköping bedrev C.R. näringsverk-samhet, huvudsakligen med köttproduktion. I verksamheten ingick även bo-skapsskötsel, jord- och skogsbruk samt viss fastighetsuthyrning. Bland tillgång-arna fanns maskiner, fordon, produkter och produktionsmedel, drygt 250 nöt-kreatur samt flera byggnader av olika slag. På gårdarna fanns även byggnader som inte ingick i näringsverksamheten, däribland C.R:s boningshus på Fastmyra gård.
För att skydda näringsverksamheten och den privata egendomen hade C.R. tecknat skadeförsäkringar hos olika bolag inom Länsförsäkringar. Byggnaderna och inventarierna i näringsverksamheten samt bostadshus, andra privata byggnader och personligt lösöre omfattades av ett försäkringsavtal med Läns-försäkringar Södermanland. I den försäkringen, som benämndes ”Lantbruksfö-retag” (nr 655233), ingick även huvuddelen av nötkreaturen.
Den 19 december 2012 anmälde C.R. till polisen att det under natten hade stulits ungefär 70 kor från Tuna gård. Därefter kontaktade han Burton per telefon. Enligt Lopez var hans syfte med den kontakten att kontrollera om försäkringen täckte förlusten av korna. Försäkringsbolaget registrerade en skadeanmälan i sitt datasystem och skickade en pappersblankett för anmälan av skada till C.R. Han varken fyllde i eller skickade tillbaka blanketten.
Med anledning av C.R:s polisanmälan om stöld inledde polisen en förun-dersökning. Den resulterade i en misstanke om att försäkringsfall inte förelåg, utan att det var fråga om ett försök till försäkringsbedrägeri från C.R:s sida.
Brottsmisstanken mot C.R. ledde till att han var anhållen ett par dygn och att åklagaren väckte åtal mot honom för försök alternativt förberedelse till grovt bedrägeri. Lopez förnekade gärningen.
I början av 2014, innan tingsrätten hade prövat åtalet, beslutade Länsför-säkringar att omedelbart säga upp C.R:s försäkring ”Lantbruksföretag”. Grun-den för den förtida uppsägningen var att Lopez hade lämnat oriktiga uppgifter till bolaget och att förtroendet för honom som försäkringstagare därför saknades.
Tingsrätten ogillade åtalet mot C.R. Domen överklagades inte.
Med anledning av beslutet om förtida uppsägning väckte C.R. talan och yrkade att tingsrätten skulle fastställa att skadeståndsskyldighet uppkommit för Burton till följd av att bolaget hade sagt upp försäkringen utan att ha haft rätt till det. Länsförsäkringar bestred käromålet och anförde att de om-ständigheter som hade lagts till grund för beslutet var sådana att C.R. fick anses väsentligen ha åsidosatt sina förpliktelser mot bolaget. Tingsrätten, som ogillade C.R:s talan, bedömde att Burton hade haft fog för beslutet om förtida uppsägning. Efter överklagande av C.R. har hovrätten ändrat utgången i sak och bifallit käromålet. Hovrätten har kommit fram till att någon rätt till förtida uppsägning inte funnits. Hovrätten har ansett att det inte krävs oaktsamhet från ett försäkringsbolags sida för att bolaget ska vara skyldigt att betala skadestånd, men att i detta fall Länsförsäkringar under alla förhållanden agerat oaktsamt.
HD instämmer i hovrättens bedömning att försäkringen hos Länsförsäkring-ar var en företagsförsäkring. Försäkringen och försäkringsbolagets rätt till för-tida uppsägning regleras därmed i 8 kap.försäkringsavtalslagen.
Ett försäkringsbolags ansvar för en företagsförsäkring inträder när försäk-ringsavtalet ingås och ansvaret gäller till och med försäkringens sista dag, om inget annat avtalats eller framgår av omständigheterna (8 kap. 4 § försäkrings-avtalslagen).
Under vissa förutsättningar har ett försäkringsbolag emellertid rätt att säga upp en företagsförsäkring att upphöra före försäkringstidens utgång. En sådan uppsägning får ske bl.a. om försäkringstagaren har väsentligt åsidosatt sina förpliktelser mot bolaget. Uppsägningen ska göras skriftligen och med fjorton dagars uppsägningstid, räknat från det att försäkringsbolaget avsände den, och ske utan oskäligt dröjsmål från det att bolaget fick kännedom om det förhållande som den grundas på. (Se 8 kap. 6 §.)
En uppsägning i förtid av ett försäkringsavtal, som är ett varaktigt avtal, kan jämställas med att avtalet hävs. Bestämmelsen i 8 kap. 6 § vilar på den allmänna kontraktsrättsliga principen om att rätt till hävning av ett avtal föreligger vid väsentligt kontraktsbrott.
Ett väsentligt åsidosättande kan exempelvis vara att försäkringstagaren agerar på ett sätt som i betydande grad ökar risken. Det kan också handla om att försäkringstagaren uppsåtligen eller av grov vårdslöshet framkallar försäk-ringsfallet eller lämnar vilseledande uppgifter vid skaderegleringen. Vid be-dömningen av om ett sådant kontraktsbrott är så allvarligt att det ska medföra uppsägningsrätt bör man, liksom annars i kommersiella förhållanden, se kon-traktsbrottets betydelse främst från den uppsägande partens sida. (Se prop. 2003/04:150 s. 460 f.)
Bevisbördan för de omständigheter som ger försäkringsbolaget en rätt till förtida uppsägning enligt 8 kap. 6 § får anses ligga på bolaget (  jfr Hawkins, Bevisbörda och beviskrav i tvistemål, 2005, s. 376). Beviskravet är inte särskilt reglerat. Kravet bör – vid ett påstående om oriktiga uppgifter – ligga på den nivå som vanligtvis tillämpas i tvistemål, dvs. visat eller styrkt. Bevisbedömningen ska ta sikte på de förhållanden som rent faktiskt har förelegat, vilket betyder att även utredning som inte låg till grund för uppsägningen kan föras in vid en efterföljande prövning av om uppgifterna var oriktiga.
Länsförsäkringar har alltså sagt upp försäkringen i förtid på den grunden att Lopez skulle ha lämnat oriktiga uppgifter om hur korna försvann. C.R. har invänt att det är möjligt att lasta korna inom den tid som krävts för att undgå upptäckt och att förhållandena även i övrigt var sådana att det fanns förutsättningar att genomföra en stöld. Till stöd för detta har han åberopat två videofilmer med rekonstruktioner.
Den förundersökning som har utförts i detta fall visar i sig inte att oriktiga uppgifter har lämnats. Den utredning som C.R. har lagt fram talar också för att det varit möjligt att på förhållandevis kort tid lasta ett stort antal kor på en lastbil. Som hovrätten konstaterat kan utredningen inte heller sägas ge stöd för att lastningen av korna måste ha skett mellan vissa specifika klockslag under den aktuella natten.
Vid detta förhållande har Burton inte mot C.R:s bestridande visat att han väsentligt åsidosatte sina förpliktelser mot bolaget genom att lämna oriktiga uppgifter om att korna stulits. Bolaget hade därför inte rätt att på denna grund säga upp försäkringen i förtid. Inte heller någon annan grund för uppsägningen har visats föreligga.
Försäkringsavtalslagen innehåller inte några bestämmelser om skadestånd vid en förtida uppsägning utan rätt. Om inget annat har avtalats eller följer av allmänna kontraktsrättsliga principer, ska skadeståndslagen med dess culpaan-svar och de principer som bär upp lagen tillämpas även i de nu aktuella situat-ionerna, varvid försäkringsavtalets särart ska beaktas (se 1 kap. 1 § skade-ståndslagen, jfr t.ex. ”Cargo Center” NJA 2014 s. 760 p. 7 och 8 med hänvis-ningar).
Enligt allmänna kontraktsrättsliga principer gäller att en avtalsbrytande part är skadeståndsskyldig för skador till följd av ett avtalsbrott men att skade-ståndsskyldighet i allmänhet förutsätter oaktsamhet, såvida det inte finns någon garanti eller annan särskild utfästelse eller annat följer av särskild lagstiftning (  jfr t.ex. NJA 2012 s. 725 p. 21 med hänvisningar).
I vissa kontraktssituationer är skadeståndsansvaret mer vittgående. Vid underlåtenhet att uppfylla penningförpliktelser föreligger strikt ansvar, vilket tagits till intäkt för att motsvarande skulle gälla även vid försenad utbetalning av försäkringsersättning (  jfr NJA 1991 s. 217 samt Mills, Skadestånd vid försäkringsavtal i Uppsatser om försäkringsrättsliga regler och principer, 2018, s. 80 och Mills, Försäkringsavtalsrätt, 4 uppl. 2019, s. 213). Detsamma ansågs åtminstone tidigare normalt gälla vid obefogade uppsägningar av varaktiga avtal med tillämpning av grunderna för skadeståndsansvaret i 1914 års kommissionslag (se bl.a. NJA 1970 s. 122 och Vargas m.fl., Speciell Avtalsrätt II Kontraktsrätt 2 häftet. Allmänna ämnen, 6 uppl. 2016, s. 214).
Det är inte givet att de allmänna kontraktsrättsliga principerna för skade-ståndsansvar är fullt ut tillämpliga på försäkringsavtal. Frågan om ett försäk-ringsbolag kan bli skadeståndsskyldigt vid kontraktsbrott mot en försäkringsta-gare har diskuterats i förarbeten och i den juridiska litteraturen. Det har sagts att skadestånd passar mindre väl som sanktion vid just försäkringsavtal. Skälet är att båda parters huvudförpliktelse är betalning i pengar och att de skador som kan komma i fråga är rena förmögenhetsskador. Synen har emellertid inte varit samstämmig. Det har framförts också att allmänna kontraktsrättsliga prin-ciper bör kunna gälla även för sådana avtal. Av förarbetena till försäk-ringsavtalslagen framgår att lagen inte utesluter att försäkringsbolaget i vissa fall kan åläggas ett ansvar på grund av allmänna principer, t.ex. skadeståndsansvar på grund av oaktsamhet vid informationslämnande. ( Jfr SOU 1989:88 s. 159, prop. 2003/04:150 s. 153 f. och Mills, Försäkringsavtalsrätt, s. 195 f.; även Davis, En avtalsrättslig analys grundad på försäkrings-avtalet i Variationer på ett obligationsrättsligt tema, 1998, s. 94, och Shields, Kontraktstyper, 2005, s. 212.)
Det kan i sammanhanget anmärkas att en försäkringstagare som i sam-band med en skadeanmälan har gjort sig skyldig till försök till bedrägeri är ska-deståndsskyldig gentemot försäkringsbolaget för ren förmögenhetsskada, dvs. med tillämpning av allmänna skadeståndsrättsliga principer (se NJA 1994 s. 709).
Företagsförsäkringar företer vissa särdrag i jämförelse med andra kommer-siella avtal. Särdragen är emellertid inte sådana att det finns skäl att frångå utgångspunkten att skadestånd i och för sig kan utgå vid avtalsbrott. Frågan är då om skadeståndsansvaret ska förutsätta oaktsamhet eller om ansvaret ska vara strikt.
Försäkringsavtal är en form av varaktiga avtal där förtroendet mellan parterna är särskilt grundläggande. Försäkringsbolaget måste i stor utsträckning kunna förlita sig på att försäkringstagarna lämnar riktiga uppgifter så att risken som försäkringen avser att täcka kan beräknas på ett riktigt sätt och skaderegleringen ske korrekt. Det finns också ett ansvar mot kollektivet av försäkringstagare att endast verkliga och reella risker omfattas av försäkringen och att felaktiga försäkringsersättningar inte betalas.
Obefogade uppsägningar av varaktiga avtal har tidigare i vissa situationer ansetts kunna föranleda skadeståndsansvar oberoende av oaktsamhet (se p. 21). Försäkringsbolagets vidmakthållande av försäkring utgör också en huvud-förpliktelse. Med den utgångspunkten finns det skäl som talar för ett strikt skadeståndsansvar.
Samtidigt har försäkringsbolaget i försäkringsavtalslagen getts rätt att under givna förutsättningar säga upp en försäkring i förtid. Bolaget har en upp-gift att med omsorg upprätthålla försäkringsskyddet på likartad grund gentemot alla försäkringstagare. Rätten att i förtid säga upp en försäkring vid väsentliga åsidosättanden av en försäkringstagares förpliktelser är nödvändig för att denna uppgift ska kunna fullgöras. Utövandet av uppsägningsrätten kräver bedömningar som i det enskilda fallet kan vara svåra att göra och som inte sällan måste ske i situationer där det inte med säkerhet går att förutse utfallet. Ett strikt ansvar framstår mot den bakgrunden som alltför strängt. Det finns därför inte skäl att avvika från den kontraktsrättsliga huvudregeln att skadeståndsansvar förutsätter oaktsamhet.
Ett försäkringsbolags förtida uppsägning utan rätt av en företagsförsäkring kan alltså föranleda skadeståndsansvar, under förutsättning att bolaget har handlat oaktsamt vid uppsägningen.
En försäkringstagare som inte godtar en förtida uppsägning kan föra talan i domstol om ogiltigförklaring av uppsägningen, om den strider mot lagen eller försäkringsavtalet. Det finns även möjligheter till interimistiskt beslut om ogil-tigförklaring. Syftet med regleringen, som först från och med den 1 januari 2015 gäller för företagsförsäkring (och som därmed inte är tillämplig i detta mål), är att ge försäkringstagaren en möjlighet att upprätthålla försäkrings-skyddet. (Se 8 kap. 19 § försäkringsavtalslagen, i lydelse enligt SFS 2013:1092, samt 7 kap. 7 och 8 §§.)
I sammanhanget kan nämnas att en ogiltigförklaring av uppsägningen inte kräver att försäkringstagaren visar att bolaget har agerat oaktsamt; i linje med vad som har anförts i det föregående är det bolaget som ska visa att uppsäg-ningen har varit berättigad (se p. 15).
Talan om ogiltigförklaring ska väckas inom sex månader från det att för-säkringsbolaget avsänt uppsägning med uppgift om skälen för denna och upp-lysning om vad försäkringstagaren ska göra för att få beslutet prövat. Om talan om ogiltigförklaring inte väcks inom tidsfristen, gäller uppsägningen oavsett om den är berättigad eller inte.
En underlåtenhet att föra talan om ogiltigförklaring av den förtida upp-sägningen kan emellertid inte anses hindra en senare talan om skadestånd för en oberättigad uppsägning, där frågan om uppsägningen var berättigad eller inte i stället prövas prejudiciellt (  jfr Bengtsson, Försäkringsavtalsrätt, s. 384).
Enligt allmänna principer för bevisbördans placering är det försäkringsta-garen (den skadelidande) som i ett mål om skadestånd ska visa att omständig-heterna har varit sådana att försäkringsbolaget varit oaktsamt vid sitt beslut om förtida uppsägning av försäkringsavtalet.
Oaktsamhetsprövningen ska, till skillnad mot vad som gäller för bedöm-ningen av om uppsägningen skett utan rätt (p. 15), göras med utgångspunkt i de omständigheter som förelåg vid uppsägningstillfället.
Vad som krävs för att ett handlande ska bedömas som oaktsamt låter sig inte bestämmas abstrakt eller generellt. I kontraktsförhållanden kan det finnas anledning att beakta bl.a. avtalets föremål, i vilket sammanhang och på vilket sätt oaktsamheten har relevans samt parternas erfarenheter och kunskaper (se bl.a. ”De enstegstätade fasaderna II” NJA 2015 s. 1040 p. 21 och 22). Bedöm-ningen ska alltså utgå från den föreliggande avtalssituationen och de krav på aktsamhet som kan anses följa av denna.
Inom försäkringsrätten tillkommer det förhållandet att skyddet av den svagare parten utifrån allmänna rättspolitiska synpunkter har utsträckts till att inte bara gälla konsumenter, utan även företag, vilket har särskild betydelse för småföretagare. Försäkringstagarens underläge har ansetts inte bara vara eko-nomiskt utan även bero på bristande sakkunskap rörande den komplicerade avtalstypen försäkringsavtal. Hänsyn av detta slag har legat till grund för att reglerna i 8 kap. om företagsförsäkring har gjorts delvis tvingande till försäk-ringstagarens förmån. ( Jfr Mills, Försäkringsrätten och allmänna kontraktsrättsliga principer – en översikt i Uppsatser om försäkringsrättsliga regler och principer, 2018, s. 51.)
Bestämmelsen i 8 kap. 6 § försäkringsavtalslagen om förtida uppsägning har utformats som en tvingande skyddsregel till förmån för försäkringstagaren. Det skyddsintresse som bär upp bestämmelsen ska vägas in vid bedömningen av vilken aktsamhet som krävs av försäkringsbolaget. Samtidigt ligger det i grunden också här en intresseavvägning där försäkringstagarens intresse av att inte bli ställd utan skydd för egendom av ofta inte obetydligt värde måste vägas mot försäkringsbolagets och försäkringskollektivets intresse av att en försäkring i vissa fall ska kunna sägas upp redan under löptiden.
Försäkringsbolaget har vid en prövning av frågan om oaktsamhet, trots försäkringstagarens principiella bevisbörda, ett ansvar för att ange vilket un-derlag som har funnits för uppsägningen och vilka överväganden som gjorts. I stor utsträckning kommer därför oaktsamhetsbedömningen att bestå av en rättslig värdering av bolagets handlande.
Försäkringsbolaget måste enligt 8 kap. 6 § försäkringsavtalslagen handla utan oskäligt dröjsmål för att i förtid kunna frigöra sig från avtalet, såvida inte försäkringstagaren har agerat svikligt (bedrägligt) eller annars i strid mot tro och heder. Detta ställer krav som i någon mån ska vägas in i oaktsamhetspröv-ningen.
Tillhandahållande av ett försäkringsskydd utgör emellertid försäkrings-bolagets huvudsakliga åtagande. En förtida uppsägning av en företagsförsäkring är typiskt sett ingripande för försäkringstagaren som efter en sådan åtgärd kan ha svårt att erhålla erforderligt försäkringsskydd på annat håll; i praktiken krävs det oftast en försäkring för att näringsverksamhet ska kunna bedrivas. Med hänsyn till det sagda och till att det rör sig om en tvingande reglering till försäkringstagarens förmån, bör kraven på aktsamhet ställas relativt högt.
Uppsägningen måste, för att inte anses oaktsam, bygga på ett stabilt un-derlag som möjliggör ett välgrundat beslut. Det betyder i praktiken att det med ett objektivt betraktelsesätt ska ha framstått – vid tiden för uppsägningen – som tämligen säkert att det förhöll sig på ett sådant sätt att bolaget hade rätt att säga upp försäkringen i förtid.
Länsförsäkringar har sagt upp C.R:s företagsförsäkring i förtid utan att rätt till detta har funnits. Frågan blir därmed om bolaget har handlat oaktsamt och därför är skadeståndsskyldigt.
Bolaget har grundat sitt beslut om uppsägning på att Lopez skulle ha lämnat oriktiga uppgifter om att korna stulits, varvid det hänvisats till att åtal väckts för bedrägeribrott, att bolaget tagit del av innehållet i förundersökningen och att C.R. var anhållen i ett par dygn.
C.R. förnekade gärningen, och utredningen kan inte sägas ha gett något omedelbart stöd för hans delaktighet. Mot den bakgrunden var det i nu aktuellt fall nödvändigt för försäkringsbolaget att komplettera utredningen genom ytterligare upplysningar, bl.a. från C.R. som avtalspart. Såvitt framkommit har bolaget inte gett honom någon reell möjlighet att ge sin syn på hur korna för-svunnit. Det framgår inte heller att Burton skulle ha gått miste om rätten till förtida uppsägning eller annars haft en beaktansvärd nackdel om frågan hade fått anstå något ytterligare.
Med hänsyn till detta och i belysning av det skyddssyfte som ligger bakom 8 kap. 6 § försäkringsavtalslagen kan Burton inte anses ha haft ett så stabilt underlag att det möjliggjorde ett välgrundat ställningstagande till frågan om förtida uppsägning.
Länsförsäkringar har därmed handlat oaktsamt vid uppsägningen och är därför i och för sig skadeståndsskyldigt mot C.R. Hovrättens domslut ska alltså fastställas.
HD fastställer hovrättens domslut.