Justitiekanslerns beslut
Ersättning skall utgå till PM med 250 000 kr för lidande och 12 500 kr för ombudskostnader.
PM anhölls den 7 november 1997 på grund av misstanke om medhjälp till trolöshet mot huvudman, grovt brott. Brottsmisstankarna innefattade delaktighet i ekonomisk brottslighet i samband med förvärvet av aktiebolaget Trustor (den s.k. Trustoraffären). PM häktades den 10 november och försattes på fri fot av åklagaren den 12 december 1997.
Samma dag, den 12 december 1997, ålades PM reseförbud. PM var ålagd reseförbud fram till den 28 februari 2001. Under vissa tider kombinerades reseförbudet med anmälningsplikt medan det under andra tider var mindre ingripande enligt följande.
1997-12-12 – 1998-02-09: PM var ålagd reseförbud med anmälningsplikt en gång i veckan hos polisen i Göteborg.
1998-02-10 – 1999-09-30: PM tilläts vistas i England och behövde inte fullgöra någon anmälningsplikt.
1999-10-01 – 1999-11-04: PM var ålagd reseförbud med anmälningsplikt en gång i veckan hos polisen i Göteborg.
1999-11-05 – 2001-06-07: PM fick vistas i England och behövde inte fullgöra någon anmälningsplikt.
2001-06-08 – 2002-02-28: PM fick vistas i England men var skyldig att anmäla sig på den svenska ambassaden i London en gång i veckan.
Rubriceringen av det brott som PM misstänktes för ändrades under förundersökningens gång. Den 2 juni 1998 delgavs han misstanke om grov förskingring och den 11 december 1998 misstanke om medhjälp till grov förskingring.
Den 28 september 1999 anhölls PM på nytt, denna gång på grund av misstanke om grov förskingring alternativt trolöshet mot huvudman, grovt brott. Han försattes på fri fot vid en häktningsförhandling den 30 september 1999.
PM åtalades vid Stockholms tingsrätt för grov förskingring och medhjälp till grov förskingring alternativt medhjälp till trolöshet mot huvudman, grovt brott. Han dömdes av tingsrätten för det senare brottet till fängelse i tre år. Svea hovrätt ogillade i en dom den 11 april 2002 åtalet mot PM.
PM har begärt ersättning för lidande med 2 000 000 kr och för förlorad arbetsförtjänst med motvärdet på betalningsdagen i svenska kr av 1 393 636,50 US-dollar. Han har vidare begärt ersättning för ombudskostnader med 12 500 kr.
PM har som grund för sitt anspråk anfört bl.a. följande.
1. Lidandet
Trustoraffären briserade som en bomb i medierna i början av november 1997. Redan från början valde medierna att utmåla honom som skyldig och att publicera bilder på honom. Skriverierna var enormt omfattande och medförde att han blev igenkänd av nästan alla. Massmedierapporteringen fortsatte under år 1998 och 1999, om än inte i samma extrema omfattning som under hösten 1997. Detta vållade honom ett mycket stort lidande.
Frihetsberövandet i september 1999 orsakade ett nytt ”mediedrev”, som kulminerade vid häktningsförhandlingen den 30 september 1999.
Hösten 2000 publicerades en bok om Trustor. I boken pekades PM genomgående ut som skyldig till brott, trots att rättegången i tingsrätten inte ens hade börjat.
I samband med att rättegången inleddes var det massmediala trycket mot honom som allra störst.
Den massmediala uppmärksamhet som har drabbat honom under åren 1997 – 2002 och det lidande som detta har fört med sig torde sakna motstycke i svensk rättshistoria. Det allmänna har ett självständigt ansvar för all medierapportering eftersom den ytterst byggde på lagföringen och tvångsåtgärderna. Polis och åklagare bär en stor del av skulden till den ensidiga skildringen av honom som skyldig, eftersom de har försett journalister med sekretessbelagd information under hela rättsprocessen.
Under de tider då reseförbudet har innefattat ett förbud att lämna Sverige har detta orsakat honom ett stort lidande, eftersom han sedan 1990 var permanent bosatt i England och hade sin fästmö där.
2. Den ekonomiska skadan
Från 1990, då han flyttade till England, försörjde han sig som affärsman. På grund av brottmålsprocessen i Sverige och den enorma uppmärksamhet som denna fick kunde han inte försörja sig som affärsman under åren 1997 – 2002. Han kunde inte heller få något annat arbete.
I slutet av 1993 sålde han sin andel i bolaget Effex International Ltd, som han hade startat tillsammans med en kompanjon hösten 1990, för 1 083 939,50 US-dollar. Han tog emot betalningen i april 1994. Utslaget på de 3,5 år då han ägde en andel i bolaget kan hans årliga inkomst alltså uppskattas till (1 083 939,50 delat med 3,5 =) 309 697 US-dollar. Den förlorade inkomsten under tiden november 1997 – april 2002 (54 månader) uppgår, beräknad på detta sätt, till 1 393 636,50 US-dollar.
Ekobrottsmyndighetens yttrande
Åklagaren har i ett yttrande anfört bl.a. följande.
1. Lidandet
Publiciteten kring Trustor var omfattande och ledde till att PM kunde identifieras i en vidare krets. Den första artikeln, som innehöll PM:s namn och bild, publicerades redan den 31 oktober 1997. Den direkta anledningen till denna artikel var alltså inte frihetsberövandet, utan journalistens egna efterforskningar. De första artiklarna var färdiga för publicering redan innan åklagaren hade erhållit någon information om Trustoraffären. En fortsatt mediegranskning av Trustor och personerna kring bolaget var oundviklig och hade ägt rum oavsett om förundersökning hade inletts. En stor del av det lidande som PM beskriver i sin ansökan hade alltså åsamkats honom även om myndigheterna inte hade agerat. Även om hans lidande skulle kunna uppskattas till 2 miljoner kr, vilket ifrågasätts, kan inte myndigheterna hållas ansvariga för mer än en del av detta lidande.
2. Förlorad arbetsinkomst
Vid utgången av 1992 var Effex aktiekapital förbrukat. I resultaträkningen för år 1993 angavs en vinst på 774 000 norska kr trots att bolaget hade ett underskott på 53,9 miljoner norska kr. PM erhöll drygt 1 miljon US-dollar för sin andel i bolaget. Pengarna togs från klientmedel. Effex försattes i konkurs i juli 1995 och den person som hade köpt PM:s andel dömdes till 7 års fängelse för grov förskingring av bl.a. de pengar som PM hade erhållit som betalning för sin andel i Effex.
Det är långsökt att beräkna förlorad arbetsinkomst utifrån det förhållandet att PM i början av 1994 lyckades sälja sin andel i Effex för 1 miljon USD. Det upparbetade värdet på andelen var i realiteten negativt, vilket doldes genom oriktig bokföring.
En betydligt mer relevant utgångspunkt borde vara PM:s inkomstförhållanden 1995-1996. Några uppgifter i detta hänseende finns dock inte. PM borde rimligen förete t.ex. handlingar som utvisar taxerade inkomster under den aktuella tiden.
3. Jämkning
Det finns skäl att jämka ersättningen med stöd av 6 § tredje stycket lagen (1998:714) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder. För tiden före januari 1999 bör jämkning ske med stöd av 4 § andra stycket i den då gällande lagen (1974:515) om ersättning vid frihetsinskränkning.
Det är klarlagt att Trustor frånhändes mycket stora belopp. PM erhöll sammanlagt omkring 21 miljoner kr av de pengar som togs ut från Trustor. Han ingick i den grupp av personer som agerade aktivt i samband med övertagandet av Trustor, ett övertagande som finansierades med hjälp av Trustors egna medel. Som exempel på PM:s agerande kan nämnas att det var han som på uppdrag av P tog fram bulvanen M eftersom P:s namn var bränt. PM deltog även i förhandlingarna om övertagandet av Trustor.
PM har till följd av sitt eget handlande stått i ett sådant förhållande till brottet att ingripandet mot honom har varit klart motiverat. Även om han inte har kunnat bindas till brottet har han genom aktivt deltagande i gruppens förehavanden gett anledning till misstankar. Ersättningen bör därför jämkas.
PM har i ett yttrande över vad åklagaren har anfört uppgett bl.a. följande.
Inriktningen och omfattningen av publiciteten har till allt övervägande del orsakats av frihetsberövandena, tvångsåtgärderna och lagföringen.
Ekobrottsmyndighetens invändning att pengarna som han fick för försäljningen av sin andel av Effex ”togs från klientmedel” bestrids. Han utgick hela tiden från att allt var korrekt.
Eftersom han har försörjt sig som affärsman och har haft oregelbundna inkomster har han ingen möjlighet att ge in dokument som utvisar taxerade inkomster e.d. Beräkningen med utgångspunkt i försäljningen av Effex är ett sätt att uppskatta hans inkomster under ett antal år före frihetsberövandena. Ett annat sätt att beräkna den förlorade inkomsten är att förete bevisning om vilka erbjudanden om inkomster som han har gått miste om under åren 1997 – 2002. Angående detta kan följande sägas. Företaget Dominguez var i november 2000 berett att anställa honom. Han skulle då ha fått en lön på 120 000 brittiska pund per år. Planerna fick dock skrinläggas eftersom frihetsberövandet, tvångsåtgärderna och lagföringen i Sverige störde företagets potentiella kundkrets m.m.
Hovrätten uttalar i sin dom att det inte är visat att han var delaktig i händelserna på Barclays Bank i större utsträckning än vad han själv har berättat och att han inte är överbevisad om att ha deltagit i eller ha varit införstådd i någon planering av hur kontona skulle användas eller i överföringen av köpeskillingen. Förutsättningar för jämkning av ersättningen föreligger alltså inte.
PM har åberopat bl.a. ett intyg från Dominguez till stöd för sitt anspråk i denna del.
Den 1 januari 1999 trädde lagen (1998:714) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen) i kraft samtidigt som lagen (1974:515) om ersättning vid frihetsinskränkning (frihetsinskränkningslagen) upphörde att gälla. Av övergångsbestämmelserna till den nya lagen följer att äldre bestämmelser skall tillämpas om en frihetsinskränkning har beslutats och också upphört före ikraftträdandet. I detta fall torde således den gamla lagen vara tillämplig på frihetsberövandet i november-december 1997 medan den nya lagen är tillämplig i övrigt. Det kan dock tilläggas att denna distinktion inte har någon betydelse i sak då innehållet i de båda lagarna, såvitt nu är av intresse, är i sak i stort sett detsamma.
Enligt frihetsberövandelagen och frihetsinskränkningslagen kan ersättning utgå för utgifter, förlorad arbetsförtjänst, intrång i näringsverksamhet och lidande. Ersättning utgår endast för sådana skador som har vållats genom själva frihetsberövandet. Utanför det ersättningsgilla området faller således skador som har vållats genom t.ex. brottsmisstanken, brottsutredningen eller andra moment i det rättsliga förfarandet.
Det ankommer i princip på den skadelidande att visa att förutsättningar för skadestånd föreligger.
PM:s anspråk skall prövas med dessa utgångspunkter.
Eftersom PM har frikänts från ansvar beträffande de brottsmisstankar som föranledde frihetsinskränkningen i form av dels anhållande och häktning, dels reseförbud har han rätt till ersättning.
PM var frihetsberövad som anhållen och häktad vid två tillfällen, i slutet av 1997 under 36 dagar och i september 1999 under 3 dagar.
Det står klart att publiciteten kring frihetsberövandet av PM var extremt omfattande. Den omständigheten att det hade förekommit publicitet redan dessförinnan påverkar inte den bedömningen. En betydligt högre ersättning än vad som är normalt bör således utgå för den tid då PM var anhållen och häktad. Justitiekanslern bedömer att ett skäligt belopp uppgår till 75 000 kr.
PM var vidare under en mycket lång tid ålagd reseförbud. Under cirka tre månader innebar reseförbudet att han inte fick lämna Sverige och att han hade en skyldighet att anmäla sig en gång i veckan, medan det under cirka 38 månader innebar att han fick vistas i England utan anmälningsskyldighet. Under cirka åtta månader innebar det att han fick vistas i England men var skyldig att anmäla sig där en gång i veckan.
De tre månader då PM inte fick lämna Sverige måste rimligen, eftersom PM var bosatt i England, ha inneburit ett större lidande för honom än den övriga tiden. Det dagliga lidande som PM utsatts för genom reseförbudet utan anmälningsskyldighet med tillåtelse att vistas i England får anses ha varit av måttlig styrka. Frihetsinskränkningen har emellertid varat under en mycket lång tid, ungefär fyra år, vilket måste påverka ersättningen i höjande riktning. Justitiekanslern beaktar också att det även under denna tid förekom publicitet.
Sammantaget finner Justitiekanslern att en skälig ersättning för den tid då PM var ålagd reseförbud uppgår till 175 000 kr.
Den sammanlagda ersättningen för lidande uppgår således till 250 000 kr.
Åklagaren har gjort gällande att ersättningen till PM bör jämkas på grund av eget beteende.
Enligt 6 § tredje stycket frihetsberövandelagen, som inte har någon motsvarighet i frihetsinskränkningslagen, kan ersättning vägras eller sättas ned om den skadelidandes eget beteende har föranlett beslutet om frihetsinskränkning. I 6 § tredje stycket stadgas också att jämkning kan ske om det med hänsyn till övriga omständigheter är oskäligt att ersättning lämnas, ett stadgande som hade sin motsvarighet i 4 § andra stycket frihetsinskränkningslagen.
I förarbetena till 6 § tredje stycket frihetsberövandelagen (prop. 1997-98:105 s. 26 och 55) anges att skäl för jämkning på grund av den skadelidandes eget beteende kan finnas om denne har handlat på ett sådant sätt att han eller hon har dragit misstankarna till sig. Som exempel på när jämkning enligt bestämmelsen kan ske anges i propositionen att ett skyltfönster har krossats av någon i ett större, stökigt gäng och polisen griper flera misstänkta på platsen. Även den som till sist inte kan bindas vid skadegörelsebrott bör då kunna vägras ersättning eller få sin ersättning jämkad, om han genom aktivt deltagande i gängets förehavanden har gett anledning till misstankar. Ett annat exempel på när jämkning kan ske är att en företagare berövas friheten misstänkt för skattebedrägeri, om misstanken har sin grund i att företagaren uppenbart har misskött sin bokföringsplikt.
Hovrätten fann vid sin prövning att det inte kunde anses visat att PM hade deltagit i eller varit införstådd i någon planering av hur kontona skulle användas eller i överföringen av köpeskillingen och att hans egna uppgifter om att han inte kände till kommissionspengarnas egentliga ursprung inte kunde anses vederlagda.
Vad som nu har sagts innebär att det inte finns förutsättningar att jämka PM:s ersättning med stöd av 6 § tredje stycket frihetsberövandelagen eller någon annan bestämmelse. Ojämkad ersättning skall alltså utgå.
Med förlorad arbetsförtjänst avses enligt förarbetena till frihetsinskränknings- och frihetsberövandelagen ett sådant direkt inkomstbortfall som blir följden av att den frihetsberövade inte kan utföra sitt arbete under den tid då han eller hon är frihetsberövad. Därutöver kan ersättning i vissa speciella fall och i skälig omfattning utgå även för en sådan inkomstförlust som hänför sig till viss tid efter frihetsberövandet, t.ex. under tid som kan visa sig vara nödvändig för att en tidigare frihetsberövad som har mist sin anställning på grund av frihetsberövandet skall kunna söka ett nytt arbete.
Med intrång i näringsverksamhet avses bl.a. sådan ekonomisk skada som har uppstått genom att en företagare varit tvungen att lägga ned hela eller delar av rörelsen under tiden för frihetsberövandet. Ersättningen kan avse såväl inkomstbortfall som fasta kostnader i rörelsen vilka näringsidkaren har varit tvungen att betala även under tiden för frihetsberövandet.
För den inkomst som PM kan visa att han har gått miste om till följd av att han var berövad friheten som anhållen eller häktad har han rätt till ersättning.
Vad PM har anfört i den här delen – att inkomsten skall beräknas med utgångspunkt i försäljningen av bolaget Effex eller på grundval av vad som har upplysts om den uteblivna anställningen år 2000 – ger inget underlag för en bedömning av vilka inkomster han kan ha gått miste om. Även om beviskraven i den här typen av ärenden inte bör ställas alltför högt är jag inte beredd att på grundval av den befintliga utredningen utge någon ersättning för inkomstförluster under anhållande- eller häktningstiden.
När det så gäller den inkomstförlust som PM hävdar att han har gjort under den tid då han var ålagd reseförbud skall följande sägas.
Det reseförbud som innebar att PM hade rätt att vistas i England kan inte anses ha utgjort ett hinder för honom att utföra arbete där. Ersättning utgår, som nämnts, inte enligt frihetsinskränknings- eller frihetsberövandelagen för sådana inkomstförluster som är hänförliga till själva brottsmisstankarna. Någon ersättning kan alltså redan av den anledningen inte utgå för den aktuella tiden.
I den mån brottsmisstankarna har försvårat för PM att skaffa sig inkomster är förlusten som framgått inte ersättningsgill enligt frihetsinskränknings- eller frihetsberövandelagen. För att sådan skada skall ersättas fordras att det har förekommit försummelse vid myndighetsutövning (3 kap. 2 § skadeståndslagen). Justitiekanslern har inte underlag för en bedömning att fel eller försummelse har förekommit under utredningen eller rättegången.
När det gäller den tid då PM var ålagd ett reseförbud som innebar att han inte fick lämna Sverige ligger det nära till hands att anta att han inte kunde utföra sitt normala arbete. Han har emellertid inte åberopat någon utredning som visar vilka inkomstförluster detta reseförbud har vållat honom. Någon ersättning kan alltså inte utgå för den tiden heller.
Sammantaget skall PM:s anspråk på ersättning för förlorad arbetsförtjänst - intrång i näringsverksamhet avslås helt.
Det kan i denna del tilläggas att en grundläggande förutsättning för den frivilliga skadereglering som Justitiekanslern bedriver är att de omständigheter som åberopas till stöd för att en viss skada har inträffat i princip är klarlagda och ostridiga. En begränsning i möjligheterna att utreda omständigheterna i ett fall då dessa inte är ostridiga ligger i den rent skriftliga handläggning som tillämpas här. Avsaknaden av den möjlighet till muntlig bevisupptagning under ed eller sanningsförsäkran som en domstolsprövning ger utrymme för begränsar också möjligheterna till en frivillig skadereglering. Som framgår nedan kan den som är missnöjd med Justitiekanslerns beslut väcka talan mot staten vid allmän domstol. I en sådan process är möjligheterna att föra bevisning betydligt bättre än vad de är inom ramen för Justitiekanslerns frivilliga skadereglering.
Kostnader för ombudsarvode skall, även i frihetsinskränkningsärenden, ha varit skäligen påkallade för tillvaratagande av partens rätt för att ersättning skall kunna utgå. I frihetsinskränkningsärenden av okomplicerat slag brukar tidsåtgången för ett ombud uppgå till högst ett par timmar. Längre arbetstid än två till tre timmar godtas endast i undantagsfall. Med hänsyn till det aktuella ärendets art och omfattning är det emellertid rimligt att ersättning för ombudskostnader utgår med begärt belopp.