Den registrerade ägaren till ett fordon har mot kommunens krav på ersättning för kostnader för bl.a. flyttning enligt lagen (1982:129) om flyttning av fordon i vissa fall invänt att han sålt fordonet innan kostnaderna uppkommit. Fråga om vem som ska anses som ägare vid tillämpning av bestämmelserna om ersättningsskyldighet för kostnader enligt den lagen.
Sedan Stockholms kommun (kommunen) hos Kronofogdemyndigheten ansökt om betalningsföreläggande mot Turner, vilket Turner bestred, överlämnades målet på kommunens begäran till tingsrätten.
Kommunen yrkade att Turner skulle förpliktas att till kommunen utge visst belopp jämte ränta och ersättning för kostnader. Till grund för yrkandet anförde kommunen i huvudsak följande. Det aktuella fordonet var uppställt på Karusellvägen i Hägersten mitt emot nummer 51 i strid med gällande bestämmelser. Kommunen beslutade att flytta fordonet till uppställningsplats och därefter skrota fordonet. Kostnaderna som kommunen har haft för flyttning, förvaring och transport till bilskrot ska ersättas av fordonets ägare. Turner var registrerad samt civilrättslig ägare av fordonet vid denna tidpunkt och är därför skyldig att ersätta Stockholms kommun för dess kostnader.
Z.K. bestred käromålet. Till grund för bestridandet anförde han följande. Han var inte ägare av fordonet när det observerades av kommunen eller när åtgärderna enligt flyttningslagen vidtogs. Han sålde fordonet redan den 31 augusti 2012 och skickade vid detta datum även in en ändringsanmälan till Transportstyrelsen. Eftersom han inte var ägare av fordonet när fordonet flyttades föreligger ingen betalningsskyldighet.
Till utveckling av sin talan anförde kommunen bl.a. följande. Den 11 januari 2013 observerades fordonet uppställt mittemot Karusellvägen 51 i Hägersten varvid fordonets ventilationsinställningar noterades. Den aktuella platsen var allmän plats, gatumark, för vilken Stockholm stad var huvudman. Den 1 februari 2013 observerades fordonet på samma plats med samma ventilationsinställningar. Enligt 3 kap. 49 a § trafikförordningen (1998:1276) får fordon inte parkeras under längre tid än 24 timmar i följd på vardagar med undantag för vardag före söndag och helgdag på denna plats. En uppmaning om att fordonet behövde flyttas fästes på fordonets vindruta och ett brev med samma uppmaning skickades till fordonets registrerade ägare Turner på dennes folkbokföringsadress (här utelämnad). - Den 6 februari 2013 observerades att fordonet alltjämt var felaktigt långtidsuppställt, till följd att kommunen den 7 februari 2013 beslutade att fordonet skulle flyttas till uppställningsplats med stöd av 2 § första stycket 1 c. förordningen (1982:198) om flyttning av fordon i vissa fall (härefter flyttningsförordningen). Den 8 februari 2013 flyttades fordonet och uppställdes på Lunda uppställningsplats och information om flyttningen skickades till Turner - Den 15 februari 2013 kungjordes kommunens beslut och den 12 mars 2013 skickades beslutet med rekommenderad post till Turner Sedan Turner alltjämt inte hörts av tillföll fordonet kommunen den 15 maj 2013 enligt 6 § första stycket punkt 2 flyttningslagen. Den 30 maj 2013 bedömdes fordonet av en auktoriserad värderingsperson vara av ringa eller inget värde och fordonet skrotades den 5 juni 2013. - - - Kommunen har skickat samtliga brev till Z.K:s folkbokföringsadress och ingen av försändelserna har kommit i retur. - Turner är enligt vägtrafikregistret registrerad ägare till fordonet sedan den 28 juni 2012. Transportstyrelsen fick den 25 april 2013 ett e-postmeddelande från Z.K. med kopia av anmälan om ägarbyte och den 3 juni 2013 en skrift från Turner som uppgav att han sålt fordonet den 31 augusti 2012. Transportstyrelsen har dock inte mottagit anmälan om ägarbyte i original eller kvitto från Turner trots anmaning därom. Vidare har uppgifterna om köparen inte kunnat härledas till en fysisk person. Den 9 augusti 2013 beslutade därför Transportstyrelsen att inte registrera ägarbytet och avslog därigenom Z.K:s begäran om att bli avförd som ägare av fordonet. Turner överklagade beslutet vid förvaltningsrätten i Karlstad som avslog hans överklagande den 10 april 2014. - - - För det fall att tingsrätten skulle finna att begreppet ”ägaren av ett fordon” inte avser den registrerade ägaren bestrider Stockholms kommun att Turner har visat att han inte var fordonets civilrättsliga ägare vid tidpunkten för flyttningen.
Till utveckling av sin talan anförde Turner bl.a. följande. Den 31 augusti 2012 sålde han fordonet för en köpeskilling om 2 500 kr till D.L. som uppvisade ett svenskt körkort. Vid försäljningen fyllde D.L. i anmälan om ägarbyte. Därefter tog han en kopia av anmälan och postade originalet till Transportstyrelsen samma kväll. Något kvitto utfärdades inte. Han har i efterhand fått veta köparen av fordonet lämnade falska uppgifter varför han polisanmälde händelsen i maj 2013. Polisen har meddelat att de uppgifter som lämnades om D.L. inte kan härledas till en fysisk person. - Han har gjort vad som har ålegat honom när han skickade anmälan om ägarbyte till Transportstyrelsen med posten samma kväll som överlåtelsen ägde rum. Att anmälan om ägarbyte inte kommit fram till Transportstyrelsen är postens ansvar. - Direkt efter försäljningen av fordonet åkte han till Jordanien. Han återvände till Sverige i början av maj 2013 efter att ha varit borta i cirka åtta månader. När han befann sig i Jordanien saknade han adress i Sverige. Han gjorde dock ingen adressändring när han flyttade från Sverige eftersom han inte kunde uppge någon ny adress. Han visste inte att kommunen försökte kontakta honom under tiden han var borta. Efter att ha återvänt till Sverige och flyttat till en ny bostad tog han emot brev där han krävdes på mycket höga belopp. Hans far kontaktade då Transportstyrelsen som meddelade att fordonet fortfarande var registrerat på honom.
Z.K. hördes på egen begäran under sanningsförsäkran. Vittnesförhör hölls med Z.K:s bror, S.K. Båda parterna åberopade skriftlig bevisning.
Tingsrätten (tingsfiskalen Mcdaniel) anförde i dom den 5 maj 2014, efter att ha konstaterat att kommunen visat att ägaren till fordonet var skyldig att ersätta kommunen för dess kostnader vilka uppgått till yrkat belopp, bl.a. följande.
Vad som avses med begreppet ”ägaren av ett fordon” i 7 § flyttningslagen framgår inte närmare av lagen och denna fråga har inte heller berörts i förarbetena. I vissa lagar på trafikrättens område framgår uttryckligen att med ”fordonets ägare” avses den som är antecknad som ägare i trafikregistret (se 7 § andra stycket 1 lagen, 1984:318, om kontrollavgift vid olovlig parkering och 4 § andra stycket 1 lagen, 1976:206, om felparkeringsavgift). Någon motsvarande definition finns dock inte i flyttningslagen. I förarbetena till flyttningslagen framgår att det på längre sikt bör finnas vissa möjligheter att angripa problemet med övergivna bilar med hänsyn till bilregisterutredningens arbete (se prop. 1967:10 s. 18). Någon ändring av flyttningslagen med hänsyn till utvecklingen av registret har dock inte skett.
Tingsrätten anser att begreppet ”ägaren av ett fordon” måste, i avsaknad av närmare ledning hur begreppet ska förstås, tolkas enligt dess ordalydelse. Eftersom registreringen av fordon och ändrade förhållanden inte har till syfte att kontrollera vem som är ägare till fordonet anser tingsrätten att den registrerade ägaren inte kan anses vara ”ägaren av ett fordon” i flyttningslagens mening. Med begreppet ”ägaren av ett fordon” måste i stället avses fordonets faktiska ägare, dvs. den civilrättslige ägaren. Kommunen har hänvisat till 5 § vägtrafikregisterlagen till stöd för sin uppfattning att ”ägaren av ett fordon” avser den som är registrerad ägare. Denna bestämmelse anger dock endast ändamålen för användningen av personuppgifter i vägtrafikregistret (se prop. 2001/01:95 s.98). Bestämmelsen saknar därmed betydelse för frågan hur begreppet ”ägaren av ett fordon” ska förstås i flyttningslagen.
Z.K., som vid det aktuella tillfället registrerad som ägare i vägtrafikregistret, har påstått att han sålt fordonet den 31 augusti 2012. Tingsrätten anser att Turner, som har haft störst anledning att säkra bevisning angående försäljningen av fordonet, har bevisbördan för sitt påstående om att han sålt fordonet. Det föreligger dock ingen presumtion att Turner är fordonets verklige ägare (jfr NJA 1986 s, 758 och 2009 s. 244 angående 2 och 31 §§trafikskadelagen, 1975:1410).
Tingsrätten fann därefter att Turner inte presenterat tillräcklig bevisning för sitt påstående om att han sålt bilen. Turner skulle därför anses vara ägare av fordonet samt ersätta kommunen för dess kostnader enligt 7 § flyttningslagen och dess rättegångskostnader.
Tingsrätten anförde avslutningsvis följande.
Det ska tilläggas att tingsrätten anser att Stockholms kommun har visat att Turner var fordonets registrerade ägare vid tidpunkten för kommunens åtgärder. För det fall begreppet ”ägaren av ett fordon” avser den registrerade ägaren i flyttningslagens mening ska talan också bifallas.
Tingsrätten biföll kommunens talan.
Turner överklagade tingsrättens dom och yrkade att hovrätten skulle ogilla kommunens talan.
Kommunen bestred ändring.
Hovrätten (hovrättsråden Bryan och Nelson, referent, samt tf. hovrättsassessorn Johnson) anförde i dom den 8 juni 2015 bl.a. följande.
Enligt 7 § första stycket lagen (1982:129) om flyttning av fordon i vissa fall (flyttningslagen) är ägaren av ett fordon som har flyttats med stöd av den lagen skyldig att ersätta kostnader för flyttningen och de övriga åtgärder som vidtagits med stöd av lagen. Vad som utgör ersättningsgilla kostnader har preciserats i 13 § förordningen (1982:198) om flyttning av fordon i vissa fall.
Av utredningen framgår att det fordon - en personbil - som kommunens talan avser har flyttats och ställts upp i enlighet med bestämmelserna i flyttningslagen samt att kommunens kostnader är ersättningsgilla och uppgår till yrkat belopp. Fordonets ägare är därför skyldig att ersätta kommunen dess kostnader.
Parterna är ense om att Turner i vägtrafikregistret var antecknad som ägare till fordonet när kommunens kostnader uppkom år 2013. Kommunen har gjort gällande att Turner även var verklig (civilrättslig) ägare till fordonet vid den tidpunkten medan Turner påstått att han sålt fordonet redan i augusti 2012.
Den första fråga som hovrätten ska pröva är om redan det förhållandet att Turner var registrerad ägare till fordonet innebär att han är skyldig att svara för kommunens kostnader.
Som tingsrätten redogjort för förekommer det i viss lagstiftning på trafikrättens område - bl.a. i 4 § lagen (1976:206) om felparkeringsavgift (felparkeringslagen) - att det uttryckligen anges att med fordonets ägare avses den som vid överträdelsen var antecknad som fordonets ägare i vägtrafikregistret eller motsvarande utländska register eller i det militära fordonsregistret. Någon motsvarande definition finns dock inte i flyttningslagen. Frågan har inte heller behandlats uttryckligen i förarbetena till flyttningslagen.
Vissa bestämmelser i flyttningslagen utgår emellertid från vem som är registrerad som ägare i vägtrafikregistret, se t.ex. 1 § tredje stycket för det fallet att den som äger fordonet är under 18 år. I ett sådant fall ska, med vissa undantag, det som i lagen sägs om ett fordons ägare i stället tillämpas på den förmyndare som har registrerats i vägtrafikregistret. Vidare uppmärksammades frågan av Lagrådet i samband med att det 2014 infördes särskilda regler i flyttningslagen om felparkerade fordon när fordonets ägare hade obetalda och förfallna skulder avseende avgifter enligt felparkeringslagen. Enligt regeringens förslag skulle ett sådant felparkerat fordon få flyttas i vissa fall. Vidare skulle värdet av ett fordon som flyttats med stöd av den flyttningsgrunden och som därefter tillfallit staten eller kommunen - efter avdrag för kostnader enligt 7 § flyttningslagen - få kvittas mot ägarens obetalda och förfallna avgifter enligt felparkeringslagen. Lagrådet konstaterade att i flyttningslagen saknas den grundläggande regeln om vem som ska anses som fordonets ägare, vilken bara fanns i 4 § felparkeringslagen, och ansåg att flyttningslagen borde kompletteras i detta hänseende (prop. 2013/14:176 s. 100). Regeringen ansåg dock - med hänvisning till bl.a. 4 § felparkeringslagen - att en komplettering av ägarbestämmelsen i flyttningslagen på det sätt Lagrådet förordat inte skulle vare sig förenkla eller på något annat sätt förändra flyttningsförfarandet (a. prop. s. 59).
Regeringen förefaller alltså ha utgått från att den registrerade ägaren ska anses som fordonets ägare vid tillämpning av åtminstone vissa av flyttningslagens bestämmelser. En sådan ordning framstår också som rimlig särskilt när det gäller kommunens skyldigheter att underrätta fordonets ägare inför och under ett flyttningsförfarande. Bestämmelsen i 7 § flyttningslagen innebär emellertid en skyldighet för en enskild att svara för kostnader som uppkommit genom att dennes fordon omhändertagits. Ett strikt kostnadsansvar för den registrerade ägaren, oberoende av de faktiska ägarförhållandena, i ett sådant fall måste enligt hovrättens mening kräva ett uttryckligt lagstöd. Eftersom ett sådant stöd saknas i flyttningslagen kan det förhållandet att Turner var registrerad ägare till fordonet inte i sig leda till att han också är skyldig att svara för kommunens kostnader.
Att en viss person är antecknad som ägare i vägtrafikregistret måste emellertid tillmätas stor vikt vid prövningen av om denne också är fordonets verklige ägare när det gäller frågan om ansvar för kostnader enligt 7 § flyttningslagen. Vid registrering i vägtrafikregistret görs visserligen inte någon civilrättslig prövning av de uppgifter som förs in i registret (se prop. 2000/01:95 s. 77). Den registrerade ägaren och förvärvaren är dock skyldiga att anmäla ägarbytet till Transportstyrelsen och om endast den ene gör en sådan anmälan ska den andre ges tillfälle att yttra sig innan en ny ägare får registreras (10 kap. 1 § förordningen, 2001:650, om vägtrafikregister). Hovrätten anser mot den bakgrunden att den som har krav enligt 7 § flyttningslagen måste kunna utgå från att uppgifterna i vägtrafikregistret om registrerad ägare återspeglar det verkliga ägarförhållandet, om inte omständigheterna talar emot detta. På motsvarande sätt som gäller vid skyldighet att betala trafikförsäkringsavgifter (se NJA 1986 s. 758 och NJA 2009 s. 244) bör därför den som antecknats som ägare i vägtrafikregistret kunna presumeras (förutsättas) vara fordonets verklige ägare om inte annat visas.
Bevisbördan för att uppgifterna i vägtrafikregistret inte återspeglar det verkliga ägarförhållandet bör ligga på den som påstår detta. För att undgå kostnadsansvar enligt 7 § flyttningslagen måste alltså den registrerade ägaren bevisa att han eller hon, trots registreringen, inte var fordonets verklige ägare. Eftersom den som säljer ett fordon normalt har goda möjligheter att säkra bevisning om detta, bör beviskravet för ett påstående om att fordonet sålts motsvara vad som i allmänhet gäller i tvistemål, vilket innebär att det ska styrkas.
Frågan är därför om Turner styrkt sitt påstående att han sålt bilen. I den delen gör hovrätten samma värdering av bevisningen som tingsrätten. Hovrätten finner således att den utredning som Turner presenterat visserligen ger ett visst stöd för påståendet att han sålt bilen men att utredningen inte är tillräcklig för att han ska anses ha styrkt detta. Som tingsrätten funnit ska därför kommunens talan bifallas. Tingsrättens dom ska alltså inte ändras.
Hovrätten fastställer tingsrättens dom.
Hovrättens dom meddelad: den 8 juni 2015.
Mål nr: FT 5397-14.
Lagrum: 7 § första stycket lagen (1982:129) om flyttning av fordon i vissa fall.
Rättsfall: NJA 1986 s. 758; NJA 2009 s. 244.
Litteratur: Prop. 1967:107 s. 18; prop. 1981/82:65 s. 13; prop. 2000/01:95 s. 77 och 98; prop. 2013/14:176 s. 59 och 100.