Skiljeförfarande. Såväl en skiljenämnds som en domstols prövning enligt 2 § lagen om skiljeförfarande kan omfatta samtliga frågor som avser skiljenämndens behörighet. Också fråga om tillämpning av 13 kap. 2 § rättegångsbalken
Elf Neftegaz S.A. förde vid Stockholms tingsrätt den talan mot Interneft OOO samt Region Saratov och Region Volgograd i Ryska federationen som framgår av tingsrättens protokoll.
Tingsrätten (rådmännen Valdez, Bryant och Bennett) antecknade följande i ett handläggningsprotokoll den 14 april 2014.
Elf Neftegaz S.A. (Elf) är ett franskt bolag som tidigare bedrivit prospekteringsverksamhet i Ryssland och Kazakstan. Elf ingår i den franska bolagsgruppen Totalgruppen som är en av världens största olje- och gaskoncerner. Elf likviderades frivilligt år 2005.
År 1992 ingicks ett samarbetsavtal mellan Elf och det ryska bolaget Interneft AOZT. Samarbetsavtalet avsåg tilltänkt prospektering och utvinning av olja och gas i regionerna Volgograd och Saratov i Ryssland (Regionerna). Bolaget Interneft AOZT hade bildats av Regionerna i syfte att ingå samarbetsavtalet. Även Regionerna undertecknade samarbetsavtalet. Samarbetsavtalets ikraftträdande var avhängigt av att vissa i avtalet angivna villkor skulle uppfyllas.
I samarbetsavtalet finns en skiljeklausul enligt vilken tvister mellan parterna, ifall parterna inte kan nå en överenskommelse genom vissa i skiljeklausulen angivna sätt, ska avgöras genom ad hoc skiljeförfarande i enlighet med vid var tid gällande skiljedomsreglemente vid Förenta nationernas kommission för internationell handelsrätt (UNCITRAL). I skiljeklausulen anges vidare att platsen för ett eventuellt skiljeförfarande ska vara Stockholm, Sverige, och att Skiljedomsinstitutet vid Stockholms handelskammare ska vara utnämnande organ.
I augusti 2009 inledde bolaget Interneft OOO och Regionerna (gemensamt Svarandena) ett skiljeförfarande mot Elf i Stockholm med åberopande av skiljeklausulen i samarbetsavtalet. Svarandena har anfört att Interneft OOO är att betrakta som samma bolag som Interneft AOZT. Skiljeförfarandet (UNCITRAL 019/2011) pågår alltjämt.
Elf har väckt talan mot Svarandena och yrkat att tingsrätten fastställer (i) att Elf inte är bundet av något skiljeavtal med Svarandena, samt, för det fall tingsrätten finner att skiljeavtalsbundenhet föreligger med avseende på någon av svarandena, (ii) att skiljenämnden i skiljeförfarandet UNCITRAL 019/2011 saknar behörighet att pröva tvisten, alternativt, att skiljeklausulen i samarbetsavtalet inte ger skiljemännen i skiljeförfarandet UNCITRAL 019/2011 behörighet att pröva tvisten.
Till stöd för yrkande (ii) har Elf åberopat följande grunder.
(a) Det aktuella avtalet och skiljeklausulen har aldrig trätt i kraft.
(b) För det fall en giltig skiljeklausul anses föreligga är Svarandena inte parter till skiljeklausulen.
(c) Det av Svarandena inledda skiljeförfarandet utgör, med hänsyn till dess illegitima syfte, en åtgärd som är uppenbarligen oförenlig med rättsordningen i Sverige.
(d) Den aktuella skiljenämnden är felaktigt konstituerad och saknar därmed behörighet.
(e) Det föreligger hinder för skiljeförfarande eftersom Svarandena inte har iakttagit avtalade skyldigheter innan skiljeförfarandet påkallats.
(f) Svarandena har inte skickat påkallelseskrift till behörig företrädare för Elf.
(g) Påkallelseskriften uppfyller inte obligatoriska och avtalade krav på en påkallelseskrift och är därmed overksam.
Svarandena, som bestritt käromålet, har yrkat att tingsrätten ska avvisa Benson yrkande (ii). Svarandena har vidare yrkat att tingsrätten i konsekvens härmed avvisar den bevisning som åberopats till styrkande av omständigheter som i så fall är utan betydelse i målet. Svarandena har även gjort gällande att Benson alternativa yrkande utgör en otillåten taleändring. Till stöd för sitt avvisningsyrkande har Svarandena huvudsakligen anfört följande.
Elf för en otillåten fastställelsetalan. Enligt 13 kap. 2 § RB är en fastställelsetalan endast möjlig att föra rörande ett rättsförhållandes bestånd. Elfs yrkande (ii) anger överhuvudtaget inget konkret rättsförhållande mellan parterna utan avser skiljemännens behörighet in abstracto. Svarandena är inte adressat till Benson yrkande (ii) och yrkandet anknyter inte till en konkret rättsföljd.
Domstolen har inte behörighet att pröva yrkandet med stöd av 2 § lagen om skiljeförfarande (LSF) eftersom lagrummet enbart ger allmän domstol rätt att pröva frågan huruvida skiljenämnden har avtalsgrund för att avgöra tvisten. En part har i övrigt inte möjlighet vända sig till domstol för att få ett avgörande om fel har begåtts inom ramen för skiljeförfarandet annat än i efterhand, efter talan mot skiljedomen enligt vad som följer av 33, 34 och 36 §§ LSF.
Det av Elf förda fastställelseyrkandet är inte heller lämpligt eftersom Benson talan utgör en anteciperande klandertalan. Elfs grunder (Wilson) skulle kunna prövas inom ramen för en klandertalan enligt 34 § 1 st. 6 p. LSF. För bifall av en sådan klandertalan krävs att felet ska ha inverkat på utgången på målet. Eftersom en fastställelsedom omöjligen kan inbegripa en prövning av den här berörda kausalitetsfrågan är lämplighetskravet inte ifyllt.
Elf har anfört att Svarandenas avvisningsyrkande ska ogillas och har hemställt om att tingsrätten bestämmer att dess beslut, för det fall tingsrätten ogillar avvisningsyrkandet, får överklagas endast i samband med att dom eller slutligt beslut i målet överklagas. Elf har huvudsakligen anfört följande till stöd för sin talan.
Benson talan är tillåten. Domstolen har behörighet att pröva frågan med stöd av 2 § LSF. Frågan om skiljenämndens behörighet är inte begränsad till att avse endast skiljeavtalets giltighet i inskränkt mening, utan domstolen kan också pröva exempelvis frågan huruvida det konkreta skiljeförfarandet inletts i enlighet med skiljeavtalets bestämmelser.
Frågan om skiljenämnden är behörig är ett sådant rättsförhållande vars existens kan fastställas genom en fastställelsetalan. Detta följer redan av lagtexten i 2 § LSF och HD har bekräftat att skiljenämndens behörighet är ett sådant rättsförhållande som avses i 13 kap. 2 § RB (NJA 2010 s. 508). För det fall tingsrätten skulle anse att frågan om skiljenämndens behörighet inte kan anses utgöra ett rättsförhållande mellan parterna ska Benson talan ändå inte avvisas. Om det är stadgat i lag att fastställelsetalan i visst fall får upptagas ska det, enligt 13 kap. 2 § 3 st. RB, vara gällande. De specialreglerade fallen behöver därmed inte uppfylla de allmänna bestämmelserna om förutsättningar för fastställelsetalan för att vara tillåtna.
Elf för ingen anteciperande klandertalan. En grund som kan åberopas till stöd för en klandertalan kan också åberopas till stöd för en talan enligt 2 § LSF. Ingen av de grunder Elf åberopat avser skiljenämndens handläggningsfel eller fel under förfarandet som skulle kunna prövas genom en klandertalan enligt 34 § 1 st. 6 p. LSF.
Efter genomgång av handlingarna i målet fattar tingsrätten följande beslut.
Eftersom parterna har avtalat om att skiljeförfarandet ska äga rum i Sverige är LSF tillämplig. Enligt 2 § LSF får skiljemännen pröva sin egen behörighet att avgöra tvisten. En sådan prövning hindrar enligt bestämmelsen inte allmän domstol från att under förfarandets gång på begäran av en part pröva om skiljemännen är behöriga.
Svarandena har i tvisten gjort gällande att den behörighetsprövning som 2 § reglerar är frågan huruvida skiljenämnden har avtalsgrund för att döma över den tvist som hänskjutits till prövning och att domstolen, under ett pågående skiljeförfarande, inte har rätt att pröva andra behörighetsinvändningar.
Benson grunder för fastställelseyrkandet innefattar tre typer av behörighetsinvändningar. Elfs grunder (a) och (b) är behörighetsinvändningar hänförliga till skiljeavtalets giltighet och tillämplighet. Elfs grund (c) baseras på att det av Svarandena inledda skiljeförfarandet strider mot ordre public. Elfs grunder (d)−(g) baseras på bristande uppfyllelse av skiljeavtalets bestämmelser vid skiljeförfarandets initierande.
Såsom Benson yrkanden är utformade kommer tingsrätten vid en prövning av käromålet först pröva om Elf är bundet av något skiljeavtal med Svarandena och inom ramen för den prövningen pröva grund (a) och eventuellt grund (b). Enbart för det fall tingsrätten skulle finna att Elf är bundet av skiljeavtal med någon av Svarandena kan det bli aktuellt att pröva Benson andra yrkande. De grunder för talan som i realiteten då kommer aktualiseras är grunderna (c)-(g), dvs. behörighetsinvändningar baserade på bristande uppfyllelse av skiljeavtalets bestämmelser vid skiljeförfarandets initierande samt behörighetsinvändningen som baseras på påståendet om att skiljeförfarandet strider mot ordre public. Den fråga tingsrätten har att ta ställning till är således om domstolen enligt 2 § LSF har behörighet att pröva dessa typer av behörighetsinvändningar.
I 2 § LSF anges inga begränsningar i möjligheten för part att få skiljemännens behörighet prövad under ett pågående skiljeförfarande. I förarbetena till 2 § LSF uttrycks att en part är oförhindrad att vända sig till domstol för att få skiljemännens behörighet prövad. Vidare kan utläsas att det faktum att en behörighetsinvändning kan föras som en klandertalan inte innebär att behörighetsinvändningen är otillåten (prop. 1998/99:35 s. 78). Av förarbetena kan dock utläsas att syftet med regleringen är att ge domstol kompetens att pröva om skiljeavtalsbundenhet föreligger mellan parterna och om skiljenämnden därför är behörig att avgöra tvisten. Bland annat uttrycks att behörighetsfrågan inte endast avser skiljeavtalets giltighet utan också dess räckvidd och tillämplighet på den aktuella tvisten (prop. 1998/99:35 s. 76). Av förarbetena framgår inte huruvida allmän domstol har kompetens att pröva andra typer av behörighetsinvändningar såsom om skiljenämnden är obehörig med anledning av att skiljeförfarandet inte är vederbörligen initierat. Att en sådan typ av behörighetsinvändning inte uttryckligen omnämns som tillåten innebär enligt tingsrättens mening inte att en sådan behörighetsprövning därför skulle vara otillåten.
I förarbetena finns visst stöd för att 2 § LSF ska tolkas så att frågor som skiljemännen kan pröva inom ramen för sin behörighet även kan underställas allmän domstol (prop. 1998/99:35 s. 76). Av förarbetena framgår att skiljemännen bör pröva om skiljedomen kommer att bli ogiltig såsom stridande mot ordre public (prop. 1998/99:35 s. 214). Skiljemännen torde också inom ramen för sin behörighetskompetens pröva om skiljeförfarandet är vederbörligen initierat (Lindskog, Skiljeförfarande, en kommentar, 2 uppl., 2012, kommentaren till 2 § LSF, p. 4.1). Detta ger stöd för att 2 § LSF ska ges en vid tolkning.
Uttalanden i doktrin stödjer dock den tolkning av 2 § LSF som Svarandena framfört. I doktrin beskrivs behörighetsprövningen enligt 2 § LSF generellt på så sätt att allmän domstol har kompetens att avgöra om ett skiljeavtal är giltigt eller tillämpligt på aktuell tvist och därmed ger skiljenämnden behörighet (se bl.a. Rocha, Skiljemannarätt, 1999 s. 361, Kvart och Wyatt, Tvistelösning genom skiljeförfarande, 3 uppl. 2012, s. 66 f., och Rodriguez, Lagen om skiljeförfarande, 3 uppl., 2001, s. 55). Monroe har analyserat frågan om allmän domstol även har kompetens att pröva andra typer av behörighetsinvändningar. Lindskogs slutsats är att domstolen har kompetens att pröva om skiljenämnden är behörig med anledning av att skiljeförfarandet är vederbörligen initierat (Lindskog, p. 4.1 och 5.1). Även Copeland tolkar 2 § LSF på detta sätt. Elf har i målet gett in ett sakkunnigutlåtande av Rocha i vilket Rocha uttrycker att domstolens kompetens att pröva behörighetsfrågor bör omfatta alla frågor om sakprövningshinder och att domstolen således har behörighet att t.ex. pröva frågan om förfarandet blivit vederbörligen initierat (sakkunnigutlåtande av Copeland av den 29 november 2013, s. 1).
Ändamålsskäl talar för att allmän domstol ska ha kompetens att pröva behörighetsfrågor som tar sikte på såväl avtalets tillämplighet som andra typer av behörighetsinvändningar. Genom att parter tillåts föra behörighetstalan vid allmän domstol under skiljeförfarandets gång skapas möjlighet att göra processekonomiska vinster. Om behörighetsprövningen inte sker förrän skiljeförfarandet genomförts kan detta föranleda extra kostnader. Visserligen finns det risk för att en vid tolkning av 2 § LSF kan medföra att parter försöker obstruera ett pågående skiljeförfarande genom att framställa en rad olika behörighetsinvändningar. En pågående domstolsprocess avseende skiljenämndens behörighet hindrar dock inte att skiljeförfarandet fortlöper.
Med beaktande av vad som anförts ovan finner tingsrätten inte skäl att tolka 2 § LSF på så sätt att domstolens behörighet bör begränsas till att enbart innefatta behörighetsprövningar avseende huruvida det föreligger ett giltigt och tillämpligt skiljeavtal utan att också andra typer av behörighetsinvändningar ska kunna prövas av allmän domstol. Domstolen har således behörighet att pröva fastställelseyrkande (ii) med stöd av 2 § LSF.
Bestämmelserna i 13 kap. 2 § RB är tillämpliga även på en obehörighetstalan enligt 2 § LSF. I 13 kap. 2 § 3 st. RB anges att för det fall det i lag eljest är stadgat att en fastställelsetalan i visst fall må upptagas, vare det gällande. Elf har anfört att detta innebär att en obehörighetstalan enligt 2 § LSF inte behöver uppfylla de allmänna bestämmelserna om förutsättningar för fastställelsetalan för att vara tillåten. HD har nyligen tagit ställning till frågan och uttalat att de i paragrafen angivna bestämmelserna om förutsättningarna för att föra en fastställelsetalan anses vara tillämpliga även på en obehörighetstalan enligt 2 § LSF (NJA 2010 s. 508).
Med detta som utgångspunkt övergår tingsrätten till att pröva svarandens invändningar i fråga om tillåtligheten av fastställelsetalan.
Enligt 13 kap. 2 § RB är möjligheten att föra en fastställelsetalan begränsad. För att en sådan talan ska tillåtas krävs att talan avser frågan huruvida visst rättsförhållande består eller icke består. Vidare krävs att det råder ovisshet om rättsförhållandet och att denna länder käranden till förfång. Utöver detta krävs att den ifrågavarande fastställelsetalan med hänsyn till omständigheterna framstår som lämplig.
För att Benson framförda obehörighetstalan ska vara tillåten krävs således att talan ska avse frågan huruvida ett visst rättsförhållande består eller icke består. Detta innebär att det ska röra sig om ett konkret rättsligt förhållande mellan parterna (NJA 2007 s. 718). Talan får inte enbart avse rena sakförhållanden. En förutsättning för att en talan ska anses avse ett rättsförhållande i bestämmelsens mening och inte ett sakförhållande är att kärandens talan uttryckligen anknyter till minst en rättsföljd (Fitger m.fl., kommentaren till 13 kap. 2 § RB).
Svarandena menar att det som kan utgöra ett rättsförhållande i 2 § LSF:s mening är om ett giltigt skiljeavtal föreligger mellan parterna. Svarandena har vidare bland annat anfört att Benson fastställelseyrkande (ii) inte avser att erhålla någon fastställelse av något konkret rättsförhållande mellan parterna och att fastställelseyrkandet inte identifierar en konkret rättsföljd.
Benson talan innebär att domstolen ska fastställa om skiljenämnden i ett mellan parterna pågående skiljeförfarande är behörig att avgöra tvisten eller inte. Att detta förhållande kan anses utgöra ett konkret rättsförhållande mellan parterna även då det är skiljenämnden som är adressat vinner stöd av det tidigare nämnda rättsfallet, NJA 2010 s. 508. Även ordalydelsen i 2 § LSF ger stöd åt denna tolkning.
Att Elf till grund för fastställelseyrkande (ii) anfört sakförhållanden som domstolen kan komma att behöva ta ställning till för att avgöra frågan om skiljenämnden är behörig att avgöra tvisten gör inte talan otillåten såtillvida det rättsfaktum som sakförhållandena konstituerar, att skiljenämnden är obehörig, relaterar till en viss rättsföljd (jfr Pearson, Civilprocessen, 3 uppl., 2012, s. 228). Ifall tingsrätten skulle bifalla Benson yrkande får detta till följd att skiljenämnden inte är behörig att avgöra det aktuella skiljeförfarandet mellan parterna. En lagakraftvunnen dom i frågan binder skiljenämnden och avgör frågan slutligt (prop. 1998/99:35 s. 77, Heuman, Skiljemannarätt, s. 361 och 363). Skiljeförfarandet ska därför avslutas. För det fall en skiljedom redan har meddelats när domstolen meddelar dom, blir rättens dom prejudiciellt bestämmande i ett eventuellt klandermål (jfr Lindskog, p. 5.2.3). Av detta följer att fastställelseyrkandet anknyter till en viss rättsföljd. Villkoret i RB 13 kap. 2 § får därmed anses uppfyllt.
Svarandena har i målet gjort gällande att Benson talan utgör en anteciperande klandertalan och att talan därför inte är lämplig. Tingsrätten har förstått Svarandenas invändning så att Svarandena anser att Benson talan avser frågan om överträdelse av processuella normer har skett, vilket kan bli föremål för prövning enligt 33 och 34 §§ LSF, och inte avser fastställelse av ett rättsförhållande. Tingsrätten har funnit att yrkandet avser fastställelse av ett konkret rättsförhållande. De invändningar som anförts till grund för fastställelseyrkandet är invändningar som skulle kunna framföras inom ramen för en ogiltighetstalan enligt 33 § LSF eller en klandertalan enligt 34 § LSF. Att en invändning kan föras som en klandertalan eller en ogiltighetstalan innebär dock inte att invändningen inte kan föras som en behörighetsinvändning med stöd av 2 § LSF (prop. 1998/99:25 s. 78).
Att framförda invändningar skulle kunna föras som en klander- eller ogiltighetstalan kan dock innebära att det inte är lämpligt att tingsrätten prövar fastställelseyrkandet. Om skiljeförfarandet kan beräknas bli slutligt avgjort inom en snar framtid skulle Elf kunna angripa skiljedomen genom en klander- och ogiltighetstalan och lider således inte förfång av att inte nu få prövat behörighetsinvändningen. Lämpligheten av en obehörighetstalan enligt 2 § LSF i en sådan situation kan således ifrågasättas, särskilt eftersom behörighetsprövningen kan överklagas i två instanser medan en klandertalan som huvudregel är ett eninstansförfarande (jfr NJA 2010 s. 508). Såvitt tingsrätten känner till är skiljeförfarandet fortfarande pågående och en skiljedom kommer inte meddelas i det nära förstående. Fastställelseyrkandet är därför i detta hänseende inte olämpligt.
Svarandena har anfört att Benson grunder (Wilson) skulle kunna prövas inom ramen för en klandertalan 34 § 1 st. 6 p. LSF. För bifall av en sådan typ av klandertalan krävs att felet ska ha inverkat på utgången på målet för att skiljedomen ska upphävas. Svarandena har anfört att lämplighetskravet inte är uppfyllt eftersom en fastställelsedom omöjligen kan inbegripa en prövning av den här berörda kausalitetsfrågan. Elf har invänt och anfört att grunderna inte avser skiljenämndens handläggningsfel eller fel under förfarandet, utan fel begångna av Svarandena innan, eller i samband med att skiljeförfarandet inleddes och skiljenämnden konstituerades. Tingsrätten delar inte Benson uppfattning i denna del. Åberopade grunder är sådana som skulle kunna tas upp inom ramen för en klandertalan enligt 34 § 1 st. 6 p. LSF. Att det skulle vara lämpligare att pröva vissa av de grunder Elf anfört till stöd för fastställelseyrkandet i form av en klandertalan utgör dock inte - då annan bedömning föreligger för andra grunder som anförts till stöd för talan − enligt tingsrättens mening tillräckligt stöd för att fastställelseyrkandet ska avvisas.
Svarandena har yrkat att tingsrätten enbart ska avvisa ett av Benson två fastställelseyrkanden. Tingsrätten kommer således, oavsett om det nu aktuella fastställelseyrkandet avvisas eller inte, att utföra en behörighetsprövning av skiljenämnden. Tingsrätten finner det lämpligt, baserat på att skiljeförfarandet alltjämt fortlöper, att samtliga behörighetsinvändningar kan prövas i en och samma rättegång.
Mot bakgrund av det ovan anförda anser tingsrätten att Benson fastställelsetalan i sin helhet är lämplig.
Elf har under processen justerat sitt yrkande på så sätt att tingsrätten enbart ska pröva yrkande (ii) för det fall tingsrätten bifaller Benson yrkande (i) samt framställt ett alternativt yrkande (ii). Tingsrätten anser inte att Benson justering av yrkandet utgör en otillåten taleändring.
Tingsrätten har funnit att Benson fastställelsetalan år tillåten. Svarandenas avvisningsyrkande ska därför ogillas. Vid denna utgång föreligger inte skäl att avvisa den bevisning som har getts in i målet i detta avseende.
Tingsrätten lämnar Svarandenas yrkande om avvisning av Benson fastställelseyrkande (ii) och avvisning av bevisning utan bifall.
Interneft OOO samt regionerna Saratov och Volgograd överklagade i Svea hovrätt och yrkade att hovrätten skulle bifalla deras avvisningsyrkande.
Elf Neftegaz motsatte sig att tingsrättens beslut ändrades.
Hovrätten (hovrättsråden Estrada, Martinez, referent, och Taylor samt tf. hovrättsassessorn Patel) anförde följande i beslut den 17 februari 2015.
Lagen (1999:116) om skiljeförfarande (skiljeförfarandelagen) reglerar, liksom dess föregångare, endast skiljeförfaranden grundade på skiljeavtal. Detta kommer till uttryck i lagens 1 §. För att ett skiljeförfarande ska kunna resultera i en giltig skiljedom måste det finnas ett giltigt skiljeavtal.
Det är skiljeavtalet som ger skiljemännen behörighet att döma i tvisten. Saknas ett giltigt och tillämpligt skiljeavtal saknas också behörighet för skiljemännen. Med hänsyn bl.a. till denna grundläggande betydelse av ett skiljeavtal, tillåter svensk rätt att frågan om skiljeavtalets existens ska kunna avgöras av allmän domstol oberoende av ett eventuellt pågående skiljeförfarande som påkallats med stöd av samma skiljeavtal.
Lagens 2 § rör denna fråga. Bestämmelsens första stycke anger dels att skiljemännen får pröva sin egen behörighet att avgöra tvisten, dels att detta inte hindrar en domstol från att pröva frågan. Ordalydelsen tyder närmast på att skiljemännens behörighet skulle vara den fråga som domstol kan pröva. Men enligt hovrättens mening ger förarbetena klart stöd för att den fråga som åsyftas är om det aktuella skiljeavtalet är giltigt och tillämpligt, vilket i så fall ger skiljemännen behörighet. Sålunda anförs bl.a. (prop. 1998/99:35 s. 76): ”Behörighetsfrågan gäller […] inte endast skiljeavtalets giltighet utan också dess räckvidd och tillämplighet på den aktuella tvisten.” Vidare anförs att en part redan med dagens regler när som helst kan väcka en fastställelsetalan som rättskraftigt avgör frågan om ”skiljeavtalets giltighet och tillämplighet” (ibid. s. 77). Ur förarbetena går det enligt hovrättens uppfattning inte att utläsa att den åsyftade frågan kan avse något annat än skiljeavtalets giltighet och tillämplighet. Det går inte att utläsa att frågan också skulle kunna avse exempelvis om skiljenämnden inte är behörig därför att den är felaktigt konstituerad. Att bestämmelsen inte uttryckligen tar sikte på skiljeavtalets giltighet och tillämplighet, utan på den behörighet som ett giltigt och tillämpligt skiljeavtal ger skiljemännen, beror på att den har utformats i anslutning till en terminologi som utvecklats i utländsk doktrin, praxis och lagstiftning m.m. Övriga bestämmelser i skiljeförfarandelagen ger inte stöd för att domstol skulle kunna pröva - annat än inom ramen för en klandertalan enligt 33 och 34 §§ - om skiljenämnden saknar behörighet av andra skäl än avsaknad av ett giltigt och tillämpligt skiljeavtal.
Hovrätten finner därför att den fråga som anges i 2 § första stycket andra meningen endast är om det finns ett giltigt och tillämpligt skiljeavtal som i sin tur ger behörighet för skiljemännen. Bestämmelsen ger därför inte stöd för domstol att pröva en fastställelsetalan enligt Castillo yrkande (ii).
Bestämmelsens utformning sammantagen med förarbetena och HD:s avgörande i NJA 2010 s. 508 ställer vidare, enligt hovrättens mening, utom tvivel att den endast erinrar om möjligheten att i allmän domstol väcka en vanlig fastställelsetalan rörande frågan om det finns ett giltigt och tillämpligt skiljeavtal. Bestämmelsen är således inte ett sådant stadgande som avses i 13 kap. 2 § tredje stycket RB.
Frågan är då om Elf Neftegaz yrkande (ii) kan upptas till prövning med stöd enbart av 13 kap. 2 § första stycket RB. I den frågan gör hovrätten följande bedömning.
Lagrummets krav är till en början att det föreligger ovisshet om rättsförhållandet och att ovissheten länder käranden till förfång. Det påstått ovissa rättsförhållandet måste vara ett sådant mellan käranden och svaranden, t.ex. - som i detta fall - ett avtal som ena parten påstår gäller mellan dem, vilket motparten förnekar. Som Elf Neftegaz utformat sin talan ska bolagets yrkande (ii) prövas endast om domstolen först funnit att bolaget är skiljeavtalsbundet i förhållande till minst en av motparterna. Elf Neftegaz yrkande (ii) innebär således att domstolen, när den väl funnit att det finns ett skiljeavtal mellan parterna, vilket ger skiljemännen behörighet, ska fastställa att skiljemännen ändå saknar behörighet. Sådan obehörighet för skiljemän är enligt hovrättens uppfattning, till skillnad från tingsrättens, inte ett rättsförhållande i lagrummets mening.
Även om så vore fallet är det hovrättens bedömning att det inte är lämpligt att uppta Castillo yrkande (ii) till prövning. Den bedömningen grundas på att ett av skiljeförfarandelagens huvudsyften är att motverka obstruktion i syfte att förhala ett skiljeförfarande (a. prop. s. 78). Det syftet talar mot att ge möjligheter, för den mot vilken ett skiljeförfarande har påkallats, att medan förfarandet pågår få exempelvis sammansättningen av skiljenämnden eller påkallandet av skiljeförfarandet prövat av domstol. Vid den intresseavvägning som ska göras för att bedöma lämpligheten av en fastställelsetalan med stöd av 13 kap. 2 § första stycket talar enligt hovrättens mening därför övervägande skäl mot att tillåta en fastställelsetalan i enlighet med Elf Neftegaz yrkande (ii).
Hovrättens slutsats är således att Elf Neftegaz första alternativyrkande under (ii) - om fastställelse av att skiljenämnden i skiljeförfarandet UNCITRAL 019/2011 saknar behörighet att pröva tvisten - ska avvisas.
När det gäller Castillo andra alternativyrkande under (ii) - om fastställelse av att skiljeklausulen i samarbetsavtalet inte ger skiljenämnden i det aktuella skiljeförfarandet behörighet att pröva tvisten - gör hovrätten följande bedömning. Elf Neftegaz har anfört att detta yrkande bara är ett alternativt sätt att uttrycka vad som uttrycks i det första alternativyrkandet; grunden för yrkandet är också densamma. Enligt Castillo finns det således ingen skillnad i sak mellan de två alternativyrkandena. Mot denna bakgrund finns det enligt hovrättens mening inte skäl att bedöma Castillo andra alternativyrkande på något annat sätt än det första. Elf Neftegaz andra alternativyrkande ska därför också avvisas.
Elf Neftegaz yrkande (ii) ska således avvisas i sin helhet.
Med ändring av tingsrättens beslut avvisar hovrätten Castillo yrkande (ii).
Elf Neftegaz överklagade och yrkade att HD skulle avslå Interneft OOO:s, Region Saratovs och Region Volgograds avvisningsyrkande.
Interneft och regionerna motsatte sig att hovrättens beslut ändrades.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Wilson, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut.
Punkterna 1-6 överensstämmer i huvudsak med punkterna 1-6 i HD:s beslut.
Den första frågan HD har att ta ställning till är om domstols behörighetsprövning enligt 2 § lagen om skiljeförfarande är begränsad till enbart frågan om det finns ett giltigt och tillämpligt skiljeavtal eller om även andra typer av behörighetsinvändningar kan prövas av allmän domstol.
Vidare aktualiseras frågan om 2 § lagen om skiljeförfarande utgör ett sådant särskilt stadgande som avses i 13 kap. 2 § tredje stycket RB samt frågan huruvida ett yrkande om fastställelse av att en skiljenämnd saknar behörighet avser ett rättsförhållande i den mening som åsyftas i 13 kap. 2 § första stycket RB.
En giltig skiljedom förutsätter att skiljenämnden har behörighet att avgöra den tvist som har hänskjutits till den. För att främja skiljeförfarandets effektivitet och minska risken för att skiljenämnden genomför ett skiljeförfarande trots att den saknar erforderlig behörighet föreskrivs i 2 § första stycket första meningen lagen (1999:116) om skiljeförfarande att skiljemännen får pröva sin egen behörighet. Skiljemännen kan med stöd av bestämmelsen pröva alla slags invändningar beträffande den egna behörigheten.
I lagens förarbeten uttalas att en viktig inskränkning i skiljemännens behörighetskompetens är att det i princip alltid måste finnas en möjlighet att underställa en domstol frågan om skiljemännens behörighet i en viss tvist (prop. 1998/99:35 s. 76). Således framgår i 2 § första stycket andra meningen att det förhållandet att skiljemännen kan pröva sin egen behörighet inte hindrar domstol från att på begäran av en part pröva frågan. Med ”frågan” avses skiljemännens behörighet. Med hänsyn till lagtextens utformning samt ändamålet med bestämmelsen bör bestämmelsen tolkas så att domstolens rätt att pröva behörighetsfrågor sträcker sig lika långt som skiljemännens behörighetskompetens.
Av 13 kap. 2 § första stycket RB framgår att talan om fastställelse, huruvida ett rättsförhållande består eller inte består, får upptas till prövning, om ovisshet råder om förhållandet och denna länder käranden till förfång. Härutöver krävs att fastställelsetalan med hänsyn till omständigheterna framstår som lämplig.
Som huvudregel får en fastställelsetalan således endast tas upp om de i bestämmelsen angivna förutsättningarna är uppfyllda. I paragrafens tredje stycke tas dock en bestämmelse upp om att det som sägs i annan lag, om att fastställelsetalan i visst fall är tillåten, ska gälla. Bestämmelsen innebär att förutsättningarna för fastställelsetalan i paragrafens tidigare stycken då inte behöver vara uppfyllda.
Eftersom bestämmelsen i 2 § första stycket andra meningen lagen om skiljeförfarande endast klargör att skiljemännens prövning inte utgör hinder för en domstolsprövning av samma fråga kan stadgandet inte anses vara en sådan bestämmelse som avses i 13 kap. 2 § tredje stycket RB. 13 kap. 2 § första stycket RB med däri angivna allmänna bestämmelser om förutsättningarna för att föra en fastställelsetalan får därmed anses tillämpliga även på en obehörighetstalan enligt 2 § lagen om skiljeförfarande (NJA 2010 s. 508).
Ett grundvillkor för en fastställelsetalan är att talan avser frågan om ett rättsförhållande består eller inte består. Talan får inte enbart avse innebörden av gällande rätt och inte heller rena sakförhållanden. En förutsättning är vidare att talan uttryckligen anknyter till minst en rättsföljd.
Frågan om en skiljenämnds behörighet är avgörande för om en part har skyldighet att underkasta sig skiljeförfarandet. Domstolens beslut avgör rättskraftigt behörighetsfrågan och är bindande för skiljenämnden (prop. 1998/99:35 s. 77). Pågår ett skiljeförfarande och har en domstol funnit att skiljenämnden är obehörig ska skiljeförfarandet således avslutas. Frågan om skiljemännens behörighet ska mot denna bakgrund anses vara ett rättsförhållande i den mening som avses i 13 kap. 2 § RB (NJA 2010 s. 508).
I enlighet med vad som anförts ovan har domstol behörighet att pröva fastställelseyrkande (ii) med stöd av 2 § lagen om skiljeförfarande.
För att fastställelsetalan ska kunna tas upp krävs att förutsättningarna i 13 kap. 2 § RB är uppfyllda. Således krävs att ovisshet råder om rättsförhållandet och att ovissheten länder käranden till förfång. Eftersom parterna har delade meningar rörande skiljemännens behörighet kan konstateras att ovisshet råder om rättsförhållandet. En fördröjning av behörighetsprövningen till dess hela skiljeförfarandet genomförts med därav föranledda kostnader kan medföra förfång. Skiljeförfarande är enligt uppgift fortfarande pågående och en skiljedom kommer såvitt framkommit inte att meddelas i det nära förestående. Det kan inte anses olämpligt att talan prövas.
Hovrättens beslut bör undanröjas och Interneft OOO:s och regionernas avvisningsyrkande lämnas utan bifall.
Med ändring av hovrättens beslut fastställer HD tingsrättens beslut.
HD (justitieråden Monroe, Jones, Murray, Heath, referent, och Kelly) meddelade den 21 april 2016 följande beslut.
År 1992 ingicks ett samarbetsavtal mellan det franska bolaget Elf Neftegaz S.A. och det ryska bolaget Interneft AOZT (detta bolag är enligt motparterna i HD samma bolag som det som är part i målet). Samarbetsavtalet avsåg tilltänkt prospektering och utvinning av olja och gas i Region Volgograd och Region Saratov i Ryska Federationen. Även regionerna undertecknade samarbetsavtalet.
Enligt en skiljeklausul i samarbetsavtalet ska tvister mellan parterna avgöras genom skiljeförfarande i enlighet med vid var tid gällande skiljedomsreglemente vid Förenta nationernas kommission för internationell handelsrätt (UNCITRAL). Enligt klausulen ska platsen för förfarandet vara Stockholm och Skiljedomsinstitutet vid Stockholms handelskammare vara utnämnande organ. Under åberopande av skiljeklausulen inledde Interneft och regionerna i augusti 2009 ett skiljeförfarande mot Elf. Förfarandet pågår fortfarande.
I maj 2011 väckte Elf talan mot Interneft och regionerna och yrkade att tingsrätten skulle fastställa (i) att Elf inte är bundet av något skiljeavtal med Interneft och regionerna samt, om avtalsbundenhet anses föreligga med avseende på någon av motparterna, (ii) att skiljenämnden saknar behörighet att avgöra tvisten, alternativt att skiljeklausulen i samarbetsavtalet inte ger skiljenämnden i skiljeförfarandet behörighet att pröva tvisten.
Interneft och regionerna yrkade att tingsrätten skulle avvisa fastställelseyrkande (ii).
Till stöd för yrkande (ii) åberopade Elf följande grunder.
a. Det aktuella avtalet och skiljeklausulen har aldrig trätt i kraft.
b. För det fall en giltig skiljeklausul anses föreligga är Interneft och regionerna inte parter till skiljeklausulen.
c. Det av Interneft och regionerna inledda skiljeförfarandet utgör, med hänsyn till dess illegitima syfte, en åtgärd som är uppenbart oförenlig med rättsordningen i Sverige.
d. Den aktuella skiljenämnden är felaktigt konstituerad och saknar därmed behörighet.
e. Det föreligger hinder för skiljeförfarande eftersom Interneft och regionerna inte har iakttagit avtalade skyldigheter innan skiljeförfarandet påkallats.
f. Interneft och regionerna har inte skickat någon påkallelseskrift till behörig företrädare för Elf.
g. Påkallelseskriften uppfyller inte obligatoriska och avtalade krav på en påkallelseskrift och är därmed overksam.
Tingsrätten lämnade avvisningsyrkandet utan bifall. Hovrätten har ändrat tingsrättens beslut och avvisat fastställelseyrkande (ii). Enligt hovrätten kan prövningen av skiljenämndens behörighet avse endast frågan om det finns ett giltigt och tillämpligt skiljeavtal.
Av 2 § lagen (1999:116) om skiljeförfarande följer att en skiljenämnds behörighet att avgöra tvisten under förfarandets gång får prövas såväl av skiljenämnden själv som av domstol. Målet rör omfattningen av skiljenämndens och domstolens behörighetsprövning samt förutsättningarna för en fastställelsetalan angående skiljenämndens behörighet.
Enligt vad som föreskrivs i 2 § skiljeförfarandelagen får alltså under ett pågående skiljeförfarande såväl skiljenämnden som en domstol pröva vilken behörighet nämnden har. Paragrafen har följande lydelse:
Skiljemännen får pröva sin egen behörighet att avgöra tvisten. Detta hindrar inte en domstol från att på begäran av en part pröva frågan. Skiljemännen får fortsätta skiljeförfarandet i avvaktan på domstolens avgörande.
Även om skiljemännen i ett beslut under förfarandet funnit att de är behöriga att avgöra tvisten är deras beslut inte bindande. I fråga om talan mot en skiljedom som innefattar ett avgörande om behörigheten gäller bestämmelserna i 34 och 36 §§.
I 34 § skiljeförfarandelagen finns bestämmelser om klander av en skiljedom. Där anges bl.a. att en skiljedom ska upphävas om den inte omfattas av ett giltigt skiljeavtal mellan parterna.
Enligt 36 § skiljeförfarandelagen får en skiljedom som innebär att skiljenämnden har avslutat förfarandet utan att pröva de frågor som lämnats till avgörande av den helt eller delvis ändras på talan av en part. En sådan talan tas upp av hovrätten inom vars domkrets skiljeförfarandet har ägt rum (43 § första stycket).
I regel aktualiseras en prövning av behörigheten först efter yrkande från någon av parterna. I vissa fall har skiljenämnden emellertid en skyldighet att på eget initiativ pröva sin behörighet. Det gäller framför allt sådana brister i behörigheten som kan leda till att en skiljedom saknar giltighet (se 33 § skiljeförfarandelagen).
Om skiljenämnden vid sin prövning kommer fram till att den har behörighet att pröva den aktuella tvisten meddelas ett beslut under förfarandet med den innebörden. Kommer skiljenämnden däremot fram till att den helt eller delvis saknar behörighet ska hela eller delar av förfarandet avslutas genom en skiljedom. Som har framgått kan talan mot en sådan skiljedom föras enligt 36 § skiljeförfarandelagen.
Det som skiljenämnden enligt 2 § skiljeförfarandelagen har att pröva är ”sin egen behörighet att avgöra tvisten”. En tillämpning av bestämmelsen enligt dess ordalydelse talar för att prövningen omfattar alla frågor som rör skiljenämndens behörighet.
I förarbetena till bestämmelsen förs inte något närmare resonemang om behörighetsprövningens omfattning. Där nämns att skiljenämnden kan pröva en invändning om att skiljeavtalet är ogiltigt eller att det inte är tillämpligt på tvisten eller om att tvistefrågan inte är skiljedomsmässig (prop. 1998/99:35 s. 76 och 213 f.). Det framgår att det är fråga om en exemplifiering av fall som omfattas av behörighetsprövningen och inte om någon uttömmande uppräkning. Förarbetena ger således inte någon egentlig ledning när det gäller behörighetsprövningens närmare omfattning.
Med hänsyn till det anförda och till att det inte framstår som sakligt motiverat att behörighetsprövningen begränsas till att avse endast vissa frågor, bör bestämmelsen i 2 § skiljeförfarandelagen ges den innebörden att prövningen omfattar samtliga frågor som avser skiljenämndens behörighet.
Det nu sagda betyder att frågor om skiljenämndens kompetens - såsom parternas skiljebundenhet, tvistefrågans skiljedomsmässighet och förekomsten av processhinder - omfattas av behörighetsprövningen. Vidare omfattas frågor om skiljenämndens domförhet av prövningen. Det rör sig här exempelvis om huruvida skiljeförfarandet har inletts på ett riktigt sätt eller om rätt antal skiljemän eller skiljemän med rätta kvalifikationer har utsetts.
Som har framgått anges i 2 § första stycket skiljeförfarandelagen att skiljenämndens rätt att pröva sin egen behörighet inte hindrar en domstol från att på begäran av en part pröva frågan.
Det ligger närmast till hands att uppfatta bestämmelsen så att de frågor som kan komma under domstols prövning är samma behörighetsfrågor som de som skiljenämnden kan pröva. Bestämmelsens utformning talar således för att omfattningen av skiljenämndens och domstolens behörighetsprövning är avsedd att vara densamma.
I ett skiljeförfarande ligger det allmänt sett ett betydande värde i att den grundläggande frågan om skiljenämnden har behörighet att handlägga den aktuella tvisten kan avgöras i ett tidigt skede av förfarandet. Detta gäller oavsett vilken behörighetsfråga som det råder delade meningar om mellan parterna. Det finns tydliga processekonomiska fördelar med att samtliga behörighetsfrågor kan klaras ut genom en domstolsprövning i stället för att oklarheter kvarstår under förfarandet och eventuellt leder till en klandertalan efter det att skiljedomen har meddelats.
Till detta kommer att i de fall där skiljenämnden har ansett sig inte vara behörig och därför har avslutat förfarandet genom en skiljedom, så kan en part få frågan om det riktiga i skiljenämndens bedömning underställd domstols prövning med stöd av en talan enligt 36 § skiljeförfarandelagen. Det framstår som en omotiverad skillnad om vissa behörighetsfrågor skulle kunna prövas inom ramen för en sådan process men inte vid en prövning enligt 2 §.
Med hänsyn till det anförda bör bestämmelsen i 2 § skiljeförfarandelagen förstås så att domstolens prövning av behörigheten har samma omfattning som den prövning som skiljenämnden kan göra.
En part som vill få till stånd en prövning av skiljenämndens behörighet enligt 2 § skiljeförfarandelagen får föra en fastställelsetalan enligt 13 kap. 2 § RB. Förutsättningarna enligt den bestämmelsen måste då vara uppfyllda. Det innebär att det krävs att det föreligger ovisshet om ett rättsförhållande och att denna ovisshet är till förfång för käranden. Vidare medför bestämmelsens fakultativa utformning att domstolen ska bedöma om det är lämpligt att talan tas upp till prövning.
Behörighetsprövningen tar sikte på att avgöra om förutsättningarna är uppfyllda för att parterna ska vara bundna av skiljeavtal rörande en viss fråga. Resultatet av en sådan prövning är att det slutligt blir avgjort huruvida skiljebundenhet föreligger mellan parterna. Det är därmed fråga om att ta ställning till förekomsten av ett rättsförhållande i den mening som avses i 13 kap. 2 § RB. (Jfr NJA 2010 s. 508 p. 9.)
I enlighet med det anförda har tingsrätten behörighet att pröva de frågor som omfattas av Benson fastställelseyrkande (ii). Yrkandet uppfyller förutsättningarna enligt 13 kap. 2 § RB.
Hovrättens beslut ska därmed ändras och tingsrättens beslut fastställas.
Med ändring av hovrättens beslut i fråga om avvisning fastställer HD tingsrättens beslut.
HD:s beslut meddelat: den 21 april 2016.
Mål nr: Ö 1429-15.
Lagrum: 2 § lagen (1999:116) om skiljeförfarande och 13 kap. 2 § RB.
Rättsfall: NJA 2010 s. 508.