En talan om klander av arvskifte ska som huvudregel föras mot alla övriga dödsbodelägare. Även en klandertalan som är riktad mot enbart vissa dödsbodelägare ska dock prövas, när det framstår som klart att det inte skulle fylla någon praktisk funktion att väcka talan också mot övriga dödsbodelägare.
I.W. avled den 14 november 2012. Vid bouppteckning efter henne företeddes bl.a. testamenten upprättade den 28 maj 2011 och den 10 augusti 2012. Som universella testamentstagare upptogs i testamentet från 2011 M.E. och Lopez samt i testamentet från 2012 M.E. B.E., Mccullough och A.S.
Boutredningsmannen förrättade arvskifte den 20 april 2017. Som dödsbodelägare antecknades där Allmänna arvsfonden samt de universella testamentstagarna U.-K.A., M.E., Mccullough och A.S. Boutredningsmannen beslutade att kvarlåtenskapen i sin helhet skulle tillfalla Allmänna arvsfonden. Som skäl för detta anförde han bl.a. att I.W. i testamente/handling den 28 maj 2011 återkallat tidi-gare testamenten, att hon i testamente/handling den 10 augusti 2012 angett att tidigare testamente är utan verkan, att hon i handling den 18 augusti 2012 återkallat 2012 års testamente och angett att tidigare testamente från 2011 skulle gälla samt att Västmanlands tingsrätt i två domar den 12 december 2013 funnit att testamentet den 10 augusti 2012 skulle anses återkallat och därmed var testamentet utan verkan.
Lopez klandrade arvskiftet genom en ansökan om stämning mot Allmänna arvsfonden och dödsboet efter I.W. den 15 maj 2017. Hon yrkade att rätten skulle ändra eller jämka arvskiftet så att hon erhöll hälften av boets behållning. Den 23 maj 2017 inkom hon med en ansökan om tilläggsstämning mot M.E. samt, för det fall tingsrätten skulle anse att de var dödsbodelägare, även Mccullough och A.S. Samma dag återkallade hon sin talan mot dödsboet efter I.W.
Tingsrätten (chefsrådmannen Pham) anförde i beslut den 11 juli 2017 följande.
En dödsbodelägare som är missnöjd med ett arvskifte som förrättats av en boutredningsman i egenskap av skiftesman får klandra arvskiftet genom att inom fyra veckor efter delgivning av skifteshandlingen väcka talan mot de andra dödsbodelägarna. Klandras inte arvskiftet inom denna tid, har dödsbodelägaren förlorat sin talan (se 23 kap. 5 § ÄB jämförd med 17 kap. 8 § ÄktB). Har talan inte väckts inom den angivna tiden föreligger ett rättegångshinder, som rätten enligt 34 kap. 1 § RB självmant ska beakta.
Tingsrätten finner med beaktande av vad som framkommit av handlingarna i målet att utöver Allmänna arvsfonden och Lopez är i vart fall M.E. att anse som dödsbodelägare. I praxis har stränga krav ställts på att kärande i klandermål lämnar uppgift vem som är svarande inom klanderfristen. I avgörandet NJA 1981 s 548 avvisade HD en klandertalan där käranden först hade väckt talan mot dödsboet, men efter klanderfristen angett de övriga dödsbodelägarna som rätt svarande (se även NJA 1957 s. 745). Av ingi-vet mottagningsbevis framgår att Lopez fick del av arvskifteshandlingen den 24 april 2017. Detta innebär att talan i nu aktuellt fall skulle ha väckts vid tingsrätten senast den 22 maj. I den ansökan om stämning som inkom till tingsrätten den 15 maj angavs inte M.E. som svarande utan detta skedde först genom tilläggsstämningen den 23 maj, dvs. efter klanderfristens utgång. Tingsrätten finner mot bakgrund av det anförda att U.-K.A:s klandertalan ska avvisas.
Lopez har återkallat sin talan mot dödsboet. Talan ska därför avskrivas i den delen.
Tingsrätten avskriver U.-K.A:s talan mot dödsboet efter I.W.
Tingsrätten avvisar U.-K.A:s talan i övrigt.
Lopez överklagade beslutet om avvisning av hennes talan mot Allmänna arvsfonden i Svea hovrätt och yrkade att hovrätten skulle återförvisa målet i denna del till tingsrätten för ny prövning.
Hovrätten (hovrättsråden Rodriguez och Reed, referent, samt tf. hovrättsassessorn Hall) anförde i beslut den 2 oktober 2017 följande.
Hovrätten instämmer i vad tingsrätten anfört om att en dödsbodelägare som är missnöjd med ett arvskifte har att klandra arvskiftet genom att inom fyra veckor efter delgivning av skifteshandlingen väcka talan mot de andra dödsbodelägarna. Som hovrätten uppfattar rättsläget ska talan väckas mot samtliga dödsbodelägare oavsett om ett bifall till klandertalan skulle leda till nackdel för den enskilde dödsbodelägaren eller inte.
Västmanlands tingsrätt fann i deldom den 12 december 2013 i mål T 3230-13 att I.W:s testamente den 10 augusti 2012 helt saknar rättsverkan i förhållande till bland andra M.E., Mccullough och A.S. Domen har inte överklagats och saken har därmed blivit rättskraftigt avgjord gentemot berörda parter. Ingen av de nu nämnda personerna är därför dödsbodelägare i dödsboet efter I.W. på grund av testamentet den 10 augusti 2012. I sistnämnda testamente angavs också B.E. som universell testamentstagare. Han är enligt uppgift i bouppteckningen numera avliden och är inte heller dödsbodelägare.
Frågan huruvida testementet från 2011 är gällande har däremot inte prövats genom en lagakraftägande dom och det är detta testamente som Lopez grundar sin klandertalan på. Även M.E. får därmed i sin egenskap av universell testamentstagare i testamentet 2011, anses vara dödsbodelägare i dödsboet. Lopez har inte väckt talan mot henne inom klanderfristen. Tingsrättens beslut att avvisa hennes talan ska därför inte ändras.
Hovrätten avslår överklagandet.
Lopez överklagade och yrkade att HD skulle undanröja tingsrättens och hovrättens beslut och visa målet åter till tingsrätten för fortsatt behandling.
Allmänna arvsfonden och M.E. överlämnade till HD att fatta beslut.
Mccullough och A.S. anförde att de ansåg att hela kvarlåtenskapen skulle tillfalla Allmänna arvsfonden.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Adams, föreslog i betänkande följande beslut.
1-6. Motsvarar i huvudsak punkterna 2-9 i HD:s beslut.
Frågan i HD är om det föreligger rättegångshinder mot att klandertalan av arvskifte tas upp till prövning om dödsbodelägare, som vill klandra arvskiftet, inte väcker talan mot övriga dödsbodelägare inom klanderfristen.
Om särskild dödsboförvaltning inte anordnats ska efterlevande make eller sambo, arvingar och universella testamentstagare (dödsbodelägare) gemensamt förvalta den dödes egendom under boets utredning. De företräder därvid dödsboet mot tredje man samt har rätt att tala och svara i mål som rör boet. (Jfr 18 kap. 1 § ÄB.)
Fördelningen av den dödes kvarlåtenskap äger rum genom arvskifte mellan arvingar och universella testamentstagare. Genom arvskiftet bryts deras andelar ut genom fastställande av arvslotternas storlek och lottläggning. Vidare måste vid skiftet utredas vilken egendom som ska ingå i skiftet och vilka värden som ska åsättas denna. Om arvingar och universella testamentstagare inte kan enas om arvskiftet kan dödsbodelägare begära att rätten förordnar någon att vara skiftesman. (Jfr Elliott och Rosario, Ärvdabalken, En kommentar, del II, (18-25 kap.), Boutredning och arvskifte, försäkringar, EU:s arvsförordning m.m., 6 uppl. 2017, s. 248.)
Rätten ska enligt 23 kap. 5 § första stycket ÄB på en delägares begäran utse någon att vara skiftesman. Enligt bestämmelsen ska vidare det som föreskrivs i 17 kap. 1-4 och 6-9 §§ ÄktB om bodelning, bodelningsförrättare och make gälla i fråga om arvskifte, skiftesman och delägare i boet.
Enligt 17 kap. 8 § andra stycket ÄktB får en make som är missnöjd med en bodelning klandra den genom att inom fyra veckor efter delgivning av bodelningshandlingen väcka talan mot den andra maken vid den tingsrätt som har förordnat bodelningsförrättaren. Klandras inte bodelningen inom denna tid, har maken förlorat sin talan.
Istället för de omnämnda bestämmelserna gällde tidigare för klander av arvskifte en bestämmelse i 23 kap. 8 § ÄB, som upphävdes år 1988. Den föreskrev att delägare som ville klandra skiftet förlorade sin rätt till talan om delägaren inte inom tre månader efter delgivning väckte talan mot övriga delägare.
Skälet till att bestämmelsen upphörde var enligt förarbetena att äktenskapsbalken ansågs ge en fullständig reglering av tvångsförfarandet vid bodelning och att bara de särskilda bestämmelser som behövdes för tvångsskiftets del behövde tas upp i ärvdabalken. Det antogs istället enligt förarbetena framgå av lagtexten i vilken mån bestämmelserna i 17 kap. ÄktB på grund av hänvisningen i 23 kap. 5 § ÄB var tillämpliga på skiftesmannens handläggning och prövning. Skiftesmannens befogenhet att pröva prejudiciella frågor ansågs således bli densamma som bodelningsförrättarens. Det ansågs vidare att det skulle säga sig självt att vissa smärre skiljaktigheter måste följa av att de materiella bestämmelserna är olika för de båda rättshandlingarna men att det inte motiverade att det också i ärvdabalken togs in en mer utförlig reglering. Och någon ändring i sak var inte avsedd. (Jfr SOU 1981:85 s. 457 f. och prop. 1986/87:1 s. 250.)
HD har i rättsfallet NJA 1957 s. 745 tillämpat kravet på att dödsbodelägare som vill klandra ett arvskifte väcker talan mot övriga delägare genom att avvisa en klandertalan med hänsyn till att en av dödsbodelägarna inte hade stämts in. (Jfr även NJA 1981 s. 548.)
Ordinär processgemenskap innebär att om det på någon sida i en process är flera parter, kan var och en av parterna uppträda som självständig part (jfr 14 kap. 8 § första stycket RB). Med flera självständiga parter inblandade på endera sidan eller på båda sidorna i en process blir det fråga om flera mål mellan olika parter. Varje part kan företa processhandlingar, t.ex. framställa påståenden, göra invändningar, lägga fram bevisning eller använda rättsmedel, utan hinder av processgemenskapen och varje sådan handling gäller till förmån eller till nackdel för honom eller henne. (Jfr bl.a. Mays m.fl., Rättegångsbalken m.m., oktober 2017, Zeteo, kommentaren till 14 kap. 8 § första stycket.)
Nödvändig processgemenskap uppkommer istället när flera parter förenas på ena sidan i en tvist angående ett s.k. odelbart rättsförhållande. I den situationen kan endast en dom ges för alla och en processhandling som en medpart företar gäller till förmån för de övriga även om den strider mot deras handlingar. (Jfr 14 kap. 8 § andra stycket RB och Mays m.fl., a.a., kommentaren till 14 kap. 8 § andra stycket samt Cox m.fl., Rättegång, andra häftet, 9 uppl. 2015, s. 219 f.)
Green av arvskifte kan omfatta såväl situationen att ett odelbart rättsförhållande föreligger som att det inte föreligger beroende på hur yrkandet ser ut. Om en yrkad ändring av ett arvskifte i förhållande till vissa dödsbodelägare kan genomföras utan ändring av egendomsfördelningen avseende de delägare som inte stämts in, är rättsförhållandet inte odelbart. Det är då rent faktiskt möjligt att låta arvskiftet gälla med olika innehåll i förhållandet mellan olika dödsbodelägare. Rättsförhållandet mellan delägarna kan också betraktas som odelbart - i den meningen att det måste gälla enhetligt för samtliga dessa - endast i den mån det i klandertalan framställda yrkandet förutsätter ändringar i deras lotter. (Jfr Mora, Processgemenskap i dispositiva tvistemål där saken är sådan att endast en dom kan ges, Akademisk avhandling, 1994, s. 161 och 163 och Cox m.fl., a.a., s. 222 f. not 182.)
HD har i rättsfallen NJA 1967 s. 249 och NJA 1979 s. 448 gjort undantag från kravet på att delägare som vill klandra arvskiftet måste stämma in övriga delägare i den situationen när flera delägare klandrat skiftet mot övriga delägare, men inte hade väckt talan gentemot varandra.
I det nämnda rättsfallet från år 1979 konstaterades att fallet var av annan typ än det i rättsfallet NJA 1957 s. 745 (se p. 14) och att ett bifall till den ene kärandens yrkande inte kunde innebära någon nackdel för den andre, vare sig med avseende på storleken av hans lott eller beträffande det slag av egendom som utläggs på Craig eller i något annat hänseende. Inte heller ansågs svarandenas rätt påverkas av det förhållandet att kärandena inte instämt också varandra. Att kräva att vardera käranden skulle ha varit tvungen att inom klanderfristen instämma den andre såsom svarande för att få sitt gentemot övriga delägare riktade yrkande upptaget till prövning bedömdes således inte kunna fylla någon praktisk funktion.
En ordning där dödsbodelägare inte behöver väcka klandertalan mot övriga dödsbodelägare lämnar ett utrymme för att det kan föras flera klanderprocesser, i vissa fall även parallellt med varandra. En fråga som aktualiseras är därför vilka konsekvenser som kan uppstå av sådana processer och i sådant fall hur konsekvenserna i sin tur kan påverka arvskiftet.
Sker inte klander inom föreskriven tid eller godkänner delägare ett verkställt skifte är talan förlorad. Den av bodelningsförrättaren gjorda bodelningen eller det av skiftesmannen gjorda arvskiftet vinner då laga kraft. Klandertiden löper för varje delägare från det att delgivning skedde med delägaren. Om part som inte klandrat en bodelning eller ett arvskifte efter klandertidens utgång framställer nya yrkanden i samband med en av motparten väckt klandertalan har sådant yrkande avvisats. Klanderfristen träffar således alla parter oberoende av vem som väcker talan först. Någon rätt till anslutningsklander finns inte lagfäst. (Jfr Elliott och Rosario, a.a., s. 374 ff.)
Den omständigheten att klanderfristen försuttits anses som ett rättegångshinder som rätten självmant har att beakta (se NJA 1978 s. 132).
Till skillnad från vad som gäller vid klander av testamente anses huvudregeln vara att varken en bodelning eller ett arvskifte vinner laga kraft partiellt, eftersom de olika delarna i en bodelning eller ett skifte ofta hänger så nära samman att de i verkställighetshänseende inte kan skiljas från varandra. Frågan om en viss tillgång ska ingå i ett arvskifte kan i sin tur påverka såväl fastställandet av arvslotternas storlek som lottläggningen. Ändringar på en punkt kan lätt rubba förutsättningarna för skiftet i övrigt. Att ett skifte klandras kan också få till följd att skiftet återförvisas till boutredningsmannen eller skiftesmannen och att skiftet ändras också i sådana delar som inte klandrats. (Jfr Elliott och Rosario, a.a. s. 374 f., Elliott och Rosario, Ärvdabalken, En kommentar, Del I [1-17 kap.], Arv och testamente, 7 uppl. 2016, s. 424 och Phillips och Cooper, Äktenskapsbalken, En kommentar, 2 uppl. 2010, s. 488 f.  samt NJA 1983 s. 635.)
Skälen mot att ett arvskifte i regel inte anses vinna partiell laga kraft gör sig även gällande i fråga om vilka konsekvenser som kan uppstå om flera klanderprocesser skulle kunna föras, i vissa fall även parallellt med varandra, och hur dessa i sin tur kan påverka arvskiftet.
Det får inte heller anses ovanligt att dödsbodelägare sinsemellan har motstridiga intressen. Den omständigheten att ett skifte inte vinner partiell laga kraft skulle därför också kunna öka risken för att parallella processer kan leda till motstridiga avgöranden. Dessutom kan det finnas ett intresse av att ett arvskifte ska gälla enhetligt i förhållande till samtliga dödsbodelägare och, i de fall där det aktualiseras, stämma överens med den avlidnes vilja.
Mot nu angiven bakgrund blir slutsatsen att det föreligger rättegångshinder mot att klandertalan av arvskifte tas upp till prövning om dödsbodelägare, som vill klandra arvskiftet, inte väcker talan mot övriga dödsbodelägare inom klanderfristen med undantag för den i rättsfallen NJA 1967 s. 249 och NJA 1979 s. 448 fastlagda ordningen. En dödsbodelägare behöver alltså inte väcka klandertalan mot annan delägare som agerar kärande i klanderprocessen om rättsförhållandet inte bedöms som odelbart och det således inte fyller någon praktisk funktion att kräva att kärandena också hade stämt in varandra (jfr p. 18 och 19).
I arvskifteshandlingen anges Allmänna arvsfonden som arvinge enligt lag. Vidare anges U.-K.A., M.E., Mccullough och A.S. som universella testamentstagare. De är därför att anse som dödsbodelägare i dödsboet efter I.W.
Den 24 maj 2017 ingav Lopez ett mottagningsbevis av vilket det framgår att hon fick del av arvskifteshandlingen den 24 april. Den sista dagen för klander av arvskiftet för hennes del var således den 22 maj 2017.
Lopez kom in med en tilläggsstämning mot M.E., Mccullough och A.S. först den 23 maj 2017. Hon har därför inte väckt talan mot dem inom klanderfristen och de agerar inte heller kärande i klanderprocessen. Det föreligger därför rättegångshinder mot att klandertalan tas upp till prövning.
Vad Lopez gjort gällande om att det förekommit grovt rättegångsfel med hänsyn till boutredningsmannens felaktiga utformning i arvskifteshandlingens anvisning för att klandra skiftet och tingsrättens och hovrättens felaktiga handläggning i det avseendet, leder inte till någon an-nan slutsats.
U.-K.A:s överklagande ska därför avslås.
HD avslår överklagandet.
HD (justitieråden Aguilar, Ortega, Holder, Taylor och Henderson, referent) meddelade den 12 juni 2018 följande slutliga beslut.
Målet gäller klander av arvskifte. Klandraren har inte fört talan mot alla som har angetts såsom dödsbodelägare i arvskifteshandlingen. Frågan är om klandertalan ska avvisas på grund av att så inte har skett.
I.W. avled i november 2012. Boutredningsmannen i dödsboet förrättade arvskifte i april 2017.
I arvskifteshandlingen angavs såsom dödsbodelägare Allmänna arvsfonden, arvinge enligt lag, samt U.-K.A., M.E., Mccullough och A.S., universella testamentstagare.
Lopez och M.E. var universella testamentstagare enligt ett testamente från 2011 (samtliga tillgångar skulle delas mellan dem båda). M.E., Mccullough och A.S. tillsammans med ytterligare en person som numera är avliden var universella testamentstagare enligt ett testamente från 2012. Det testamentet har i en dom, i de delar vilka är av betydelse i detta mål, förklarats vara utan verkan. Domen fick laga kraft före arvskiftet.
Enligt arvskiftet skulle kvarlåtenskapen, med ett undantag som här saknar betydelse, i sin helhet tillfalla Allmänna arvsfonden. Boutredningsmannen ansåg att testamentet från 2011 hade återkallats.
Lopez väckte i maj 2017 talan om klander av arvskiftet. Med åberopande av testamentet från 2011 yrkade hon att tingsrätten skulle ändra arvskiftet på så sätt att hon skulle få hälften av dödsboets behållning. Talan riktades mot Allmänna arvsfonden och mot dödsboet.
Efter det att klanderfristen hade löpt ut för U.-K.A:s del inkom hon med en ansökan om tilläggsstämning som riktades mot M.E., Mccullough och A.S. Samtidigt återkallade hon sin talan mot dödsboet.
Tingsrätten avskrev U.-K.A:s talan mot dödsboet och avvisade talan i övrigt.
Hovrätten har avslagit U.-K.A:s överklagande. Som skäl angav hovrätten att Lopez inte inom klanderfristen hade väckt talan mot M.E., som i sin egenskap av universell testamentstagare i testamentet från 2011 fick anses vara delägare i dödsboet.
Tidigare fanns det i 23 kap. 8 § ÄB en regel om klander av arvskifte som angav att en delägare som ville klandra skiftet hade att väcka talan mot övriga delägare inom tre månader efter delgivningen. Om så inte skedde var rätten till talan förlorad.
År 1988 infördes det i äktenskapsbalken en fullständig reglering beträffande tvångsförfarandet vid bodelning. Det ansågs då onödigt att ha en särskild reglering i ärvdabalken för skifte genom skiftesman (se SOU 1981:85 s. 413 och 457 f.). I stället anges nu i 23 kap. 5 § ÄB att det som föreskrivs i 17 kap. 1-4 och 6-9 §§ ÄktB om bodelning, bodelningsförrättare och make ska gälla i fråga om arvskifte, skiftesman och delägare i boet. Reformen var i denna del inte avsedd att innebära någon förändring i sak (se prop. 1986/87:1 s. 250).
Enligt 17 kap. 8 § andra stycket ÄktB får en make som är missnöjd med en bodelning klandra denna. Det ska ske genom att talan väcks mot den andra maken vid den tingsrätt som har förordnat bodelningsförrättaren. Sådan klandertalan ska väckas inom fyra veckor efter delgivning av bodelningshandlingen. Klandras inte bodelningen inom denna tid har maken förlorat sin rätt till talan.
Överfört till ett arvskifte innebär det sagda att en dödsbodelägare som är missnöjd med ett arvskifte har att inom föreskriven tid väcka talan mot "delägare i boet". Det som föreskrivs om make ska ju gälla ifråga om delägare i boet.
Att en dödsbodelägare har förlorat sin rätt till talan när han eller hon inte klandrat skiftet i tid innebär att delägaren inte längre kan väcka någon klandertalan. Det hindrar inte att någon annan kan föra en klandertalan som skulle kunna påverka delägarens rätt i boet. När en sådan talan förs är delägaren inom rättegångsbalkens ramar i princip fri att göra invändningar mot fram-ställda ändringsyrkanden men får inte yrka förändring av skiftet till sin fördel (jfr "Den motklandrade bodelningen" NJA 2008 s. 740).
Det krav som fanns uttryckt i den tidigare regleringen - och som innebar att alla övriga delägare skulle stämmas inom klanderfristen - har i vissa rättsfall upprätthållits strikt. Således har en klandertalan avvisats när den inte har förts mot alla dödsbodelägare (se NJA 1957 s. 745). Också i ett fall där talan hade riktats mot dödsboet och först efter klanderfristens utgång justerats till att gälla de enskilda dödsbodelägarna har talan avvisats såsom för sent väckt (se NJA 1981 s. 548).
Det har emellertid också gjorts undantag från regeln att en klandertalan ska väckas mot alla övriga dödsbodelägare. I rättsfallet NJA 1979 s. 448 konstaterade HD att ett bifall till klandrarens yrkande inte skulle kunna innebära någon nackdel för den dödsbodelägare mot vilken talan inte hade förts, vare sig med avseende på storleken av hans lott eller beträffande det slag av egendom som utläggs på Craig eller i något annat hänseende. Inte heller skulle någon annan delägares rätt kunna påverkas. Det skulle således, enligt domstolen, inte fylla någon praktisk funktion att föra talan mot den ifrågavarande dödsbodelägaren. En rättstillämpning enligt vilken kärandenas talan avvisades skulle under sådana förutsättningar ha framstått "som utslag av en opåkallad formalism, ägnad att leda till stötande resultat". Invändningen om rättegångshinder ogillades därför.
Numera föreskrivs det alltså i ärvdabalken inte längre uttryckligen mot vem en klandertalan ska väckas. I stället regleras frågan indirekt genom en hänvisning till vad som enligt äktenskapsbalken gäller beträffande klander av bodelning. Smith ska då enligt lagtexten väckas mot den andra maken, som alltid är berörd av en sådan talan. Huruvida en talan mot ett skifte måste om-fatta alla övriga delägare i boet eller bara den eller dem som berörs av den begärda ändringen ger lagtexten mot denna bakgrund inget klart besked om.
Som har nämnts i det föregående (se p. 11) uttalas det i förarbetena att de förändringar som 1988 gjordes av reglerna om klander av arvskifte inte var avsedda att leda till någon förändring i sak. Vidare är en läsning av lagtexten som innebär att en klandertalan ska rikta sig mot alla övriga dödsbodelägare möjlig. En sådan ordning har dessutom goda skäl för sig. I regel innebär en framgångsrik klandertalan att de övriga dödsbodelägarnas rätt berörs, t.ex. genom att deras kvotdelar blir mindre eller lottläggningen en annan. Det kan vidare vara svårt att när klandertalan väcks bedöma vilka som skulle komma att beröras om talan vinner framgång.
Mot denna bakgrund bör också enligt den nu gällande regleringen huvudregeln vara att den som önskar klandra ett arvskifte har att inom klanderfristen väcka talan mot alla övriga dödsbodelägare.
Den nu beskrivna huvudregeln bör emellertid inte tillämpas så strikt att en klandertalan, som är riktad mot enbart vissa dödsbodelägare, avvisas, trots att det inte skulle fylla någon praktisk funktion att väcka talan också mot övriga dödsbodelägare. Detta gällde redan enligt den äldre regleringen (se p. 16 i anslutning till NJA 1979 s. 448). Det är också i linje med att en dödsbo-delägare som inte skulle beröras av den förändring av skiftet som klandraren yrkar torde sakna rätt att själv föra talan om en sådan förändring. För att en klandertalan ska sakna praktisk funktion med avseende på viss dödsbodelägare bör det krävas att det framstår som klart att ett bifall till klandertalan, såsom den har utformats av klandraren, inte kan komma att påverka dödsbodelä-garens rätt.
Lopez har väckt talan mot endast Allmänna arvsfonden. Talan har således inte väckts mot M.E., Mccullough och A.S., vilka också är upptagna som dödsbodelägare i skifteshandlingen.
Det testamente som låg till grund för att Mccullough och A.S. upptogs som dödsbodelägare saknar verkan. Till följd av detta har de inte tilldelats någon egendom vid arvskiftet. Mot denna bakgrund framstår det som klart att de inte kan påverkas av U.-K.A:s talan. Det förhållandet att Lopez inte inom klanderfristen har väckt talan mot Mccullough och A.S. utgör följaktligen inte skäl att avvisa hennes talan.
Lopez har i målet yrkat att hon, med stöd av testamentet från 2011 och i stället för Allmänna arvsfonden, ska få ut hälften av boets tillgångar. Också M.E. är universell testamentstagare enligt detta testamente. U.-K.A:s talan innebär emellertid att hon inte gör anspråk på den hälft av boets behållning som enligt det nämnda testamentet skulle tillfalla M.E. Den rätt som M.E. eventuellt kan ha haft med stöd av samma testamente berörs alltså inte av U.-K.A:s talan. Inte heller det förhållandet, att Lopez inte inom klanderfristen har väckt talan mot M.E., utgör därför skäl att avvisa hennes talan.
Det framstår alltså som klart att en talan mot någon annan än Allmänna arvsfonden inte skulle fylla någon praktisk funktion. U.-K.A:s överklagande ska därför bifallas och hovrättens beslut ändras på så sätt att målet lämnas åter till tingsrätten för fortsatt handläggning.
Med ändring av hovrättens beslut upphäver HD tingsrättens avvisningsbeslut och lämnar målet åter till tingsrätten för fortsatt handläggning.