Sakägarbegreppet enligt miljöbalken. Frågor i ansökningsmål rörande vattenverksamhet om sökandens skyldighet att betala ersättning för rättegångskostnad (I) och om rätt för andra än sökanden att överklaga domen (II).
Fortifikationsverket ansökte vid Umeå tingsrätt, miljödomstolen, om tillstånd att i Paskaviken vid Tåmeälvens utlopp i Skellefteå kommun uppföra en ny småbåtshamn med pirar m.m. i läge och med utförande i huvudsaklig enlighet med ingiven beskrivning, att företa muddringsarbeten i huvudsaklig enlighet med den tekniska beskrivningen, att riva delar av den befintliga hamnen samt utföra släntarbeten i samband därmed samt att på land lägga upp muddringsmassor som underlag för parkeringsplatser, väg och övrigt i anslutning till den nya anläggningen.
Till stöd för ansökningen anförde Fortifikationsverket i huvudsak bl.a. följande:
Arbetena utförs inom den staten tillhöriga fastigheten Tåme 13:1. För muddring vid hamnens inlopp som kan beröra samfällt vatten har avtal träffats med Tåme bysamfällighet.
Fiskerätten i Paskaviken tillkommer fastighetsägaren och Tåme bysamfällighet. Planerade muddringsarbeten berör till mindre del det samfällt ägda vattnet. I övrigt saknas motstående intressen med talerätt i målet.
Paskaviken är ett relativt oexploaterat naturområde. Befintlig hamn är liten, underordnad och insmugen i strandkanten längst in vid Tåmeälvens mynning. På Vinbärsskäret mitt emot den planerade hamnen finns fyra fritidshus nära vattnet med fri utsikt mot söder och ut över viken. Den nya hamnen kommer med sitt läge mitt i viken och sin utformning med pirar som inramar och upptar en ansenlig del av vikens bredd att dominera utsikten och landskapsbilden i viken.
Över ansökningen yttrade sig bl.a., genom advokaten Bennett, T.H. och medparter, som ägde fastigheterna Tåme 3:22-3:25 (fastigheterna på Vinbärsskäret).
Miljödomstolen höll huvudförhandling och företog syn.
Miljödomstolen (rådmannen Barrera och miljörådet Kelley) anförde i dom den 16 augusti 2001:
Tillåtlighet m.m.
Miljödomstolen bedömer sig omedelbart kunna företa målet till avgörande.
Miljökonsekvensbeskrivningen uppfyller kraven i 6 kap. MB och skall därför godkännas. Fortifikationsverket har den rådighet som krävs för att vattenverksamheten skall tillåtas. Arbetena strider inte mot detaljplan eller områdesbestämmelser och strandskyddsbestämmelser bör inte hindra deras utförande.
Det har riktats flera invändningar från samhällsekonomiska utgångspunkter mot att verksamheten tillåts. Kärnan i invändningarna består i att en småbåtshamn med planerat läge och utformning endast får en begränsad användning och att hamnbehovet kan tillgodoses på ett betydligt billigare och för miljön skonsammare sätt genom att man rustar upp den nuvarande hamnen och muddrar farleden till den.
När det gäller behovet av anläggningen har det inte framkommit skäl att ifrågasätta sökandens och bysamfällighetens uppgifter att hamnen redan idag är otillräcklig p.g.a. för få båtplatser för lokalbefolkningens och skjutfältets behov. Vidare kan det konstateras att kajen är i sådant skick att den behöver omedelbar reparation och att farleden inte är djup nog för sitt ändamål. Efter en avvägning mellan de samhälleliga kostnader som en ny småbåtshamn i enlighet med ansökan kan beräknas medföra och nyttan av en utbyggd och fungerande småbåtshamn anser miljödomstolen att det inte utifrån denna aspekt möter hinder att tillåta de sökta åtgärderna.
Såväl beträffande lokaliseringen som i övrigt får sökanden anses ha visat att en hamnutbyggnad i enlighet med ansökan uppfyller MB:s hänsynskrav. Då arbetena inte heller på annat sätt strider mot regler, som miljödomstolen har att beakta, skall de tillåtas. Ytterligare skyddsföreskrifter, utöver ett allmänt villkor med innebörden att arbetena skall utföras och försiktighetsåtgärder vidtas i enlighet med vad sökanden åtagit sig i målet, bedöms inte erforderliga.
Ägarna till fastigheterna Tåme 3:22-25 har begärt ersättning för ombudskostnad och inställelsekostnader. De har yttrat sig i tillåtlighetsfrågan både skriftligt och vid huvudförhandlingen och därigenom bidragit till utredningen i målet.
Fortifikationsverket har bestritt att utge ersättning för kostnaderna därför att fastighetsägarna inte är att betrakta som sakägare i målet. Verket har vidare gjort gällande att de begärda ersättningarna inte är skäliga.
Detta mål rör vattenverksamhet och följdverksamhet till denna. I sådana mål skall enligt 25 kap. 2 § 1 st. MB sökanden svara för motparters kostnader i miljödomstolen. Förutom myndigheter med författningsreglerad talerätt är det endast sakägare som kan inta motpartsställning i målet. För att kunna avgöra om de aktuella fastighetsägarna uppfyller kriterierna för sakägarskap och därmed intar motpartsställning med rätt till ersättning för rättegångskostnader krävs ett övervägande kring deras principiella möjligheter att kunna erhålla skadeersättning p.g.a. de arbeten ansökan omfattar och därmed åtföljande verksamhet.
Av fastighetskartan framgår att fastigheten Tåme 3:22 innefattar en mindre del av Paskavikens vattenområde och har strandläge. De övriga aktuella fastigheterna, Tåme 3:23-3:25, är belägna nära stranden. Fastighetsägarnas invändningar mot att tillåta de ansökta åtgärderna rör i första hand frågor om utseende och anpassning till landskapsbilden. De har vidare hävdat att en hamnutbyggnad i enlighet med ansökan riskerar att beröra deras fastigheter negativt p.g.a. ännu sämre vattenflöde i den grunda viken, vilket medför ytterligare uppgrundning och förändringar av vegetationen. Dessutom har de sagt sig befara att störande grumlingar uppkommer i samband med muddringar under arbetstiden och senare.
Det kan inte vara miljödomstolens uppgift att i förevarande sammanhang ingående pröva fastighetsägarnas verkliga möjligheter till kompensation. De bör nekas ersättning för rättegångskostnader p.g.a. bristande talerätt bara om det står klart att det i deras fall inte föreligger risk för en sådan skada eller ett sådant intrång som skulle kunna ge ersättningsrätt i målet eller att risken för detta endast är obetydlig eller teoretisk. Enligt rättspraxis i vattenmål utgår normalt inte ersättning vid förlust av enbart estetiska värden. En stor del av de invändningar som har riktats mot ansökan angår just sådana värden. Alla de olägenheter som åberopats i målet är dock inte av detta slag. Enligt domstolens mening är visserligen inte risken för att den lovgivna verksamheten skulle medföra några ersättningsgilla skador eller olägenheter för de aktuella fastighetsägarna särskilt stor, vare sig fastigheten har någon del i berört vattenområde eller inte. Den är dock inte så obetydlig att den utesluter dem från formell talerätt i målet. Således skall ersättningsyrkandena, som bedöms vara skäliga, bifallas fullt ut.
Miljödomstolen, som godkände den i målet ingivna miljökonsekvensbeskrivningen, lämnade Fortifikationsverket tillstånd att utföra en ny småbåtshamn med pirar m.m. i Paskaviken och i samband därmed företa muddringsarbeten, riva delar av befintlig hamn och utföra släntarbeten samt lägga upp muddringsmassor på land som underlag för parkeringsplatser och väg. Vidare uttalade sig miljödomstolen om villkor, arbetstid, oförutsedda skador, prövningsavgift och verkställighet.
Miljödomstolen förordnade att Fortifikationsverket skulle till advokaten N.R. utge ersättning för dennes huvudmäns rättegångskostnader med begärt belopp. Fortifikationsverket skulle vidare utge ersättning för motparters inställelsekostnader.
T.H. och medparter överklagade i Svea hovrätt, Miljööverdomstolen, och yrkade i första hand att miljödomstolens dom skulle upphävas och målet återförvisas till miljödomstolen. I andra hand yrkade de att ansökningen skulle ogillas.
Även Fortifikationsverket överklagade och yrkade dels att tillståndet skulle få tas i anspråk utan hinder av att det inte vunnit laga kraft, dels att miljödomstolens dom i fråga om rättegångskostnader skulle upphävas.
Parterna bestred bifall till respektive klagandes ändringsyrkande.
Miljööverdomstolen höll syn och meddelade därefter beslut om verkställighetsförordnande.
T.H. och medparter yrkade att huvudförhandling skulle hållas. Fortifikationsverket bestred detta yrkande. Parterna slutförde skriftligen sin talan.
Miljööverdomstolen (hovrättslagmannen Thomas, miljörådet Walker, hovrättsrådet Sanchez, referent, och hovrättsassessorn Nguyen) anförde i dom den 7 februari 2003:
Rätten har vid handläggningen av mål en allmän skyldighet att driva dessa till snabbt avgörande. I nu aktuellt fall har målet vid miljödomstolen hanterats snabbt, men det kan inte anses att handläggningen gått till på ett sådant sätt att T.H. och medparter inte getts skäligt rådrum att föra sin talan. Något fel i handläggningen från miljödomstolens sida som skulle kunna föranleda återförvisning har därmed inte förekommit varför återförvisningsyrkandet skall avslås.
Enligt 23 kap. 6 § MB får ett mål avgöras utan huvudförhandling eller muntlig handläggning om en sådan förhandling skulle sakna betydelse för prövningen. I det aktuella målet har syn hållits och parterna har i samband med denna muntligen utvecklat sin talan. Några nya omständigheter har inte tillkommit därefter. Huvudförhandling har ägt rum i miljödomstolen. Miljööverdomstolen finner mot denna bakgrund att behov av huvudförhandling helt saknas. Yrkandet avslås därför.
Enligt 16 kap. 12 § första stycket 1. MB får överklagbara domar och beslut överklagas av den domen eller beslutet angår om det gått honom eller henne emot.
Av MB:s förarbeten framgår att balken skall ha ett enhetligt sakägarbegrepp och att det inte bör göras någon skillnad om den överklagade frågan rör t.ex. vattenverksamhet eller miljöfarlig verksamhet. Miljöskyddslagens sakägarbegrepp är tänkt att tjäna som utgångspunkt och en generös tillämpning är avsedd. I förarbetena anges även att det inte torde vara möjligt att direkt i lagtexten ange vem som är att anse som sakägare. Det konstateras vidare att anknytning endast grundad på allemansrätt aldrig kan vara tillräcklig för att talerätt skall föreligga och att t.ex. yrkesfiskare bör kunna vara sakägare även i mål om vattenverksamhet trots att de inte fiskar med fasta redskap (prop. 1997/98:45 del 1 s. 482 ff.).
MB:s allmänna hänsynsregler skall tillämpas även i mål om vattenverksamhet. Detta medför att de intressen som skall beaktas vid prövningen blir i stort sett desamma i sådana mål som i mål om miljöfarlig verksamhet och talar för att kretsen av sakägare i vattenmål därmed har förändrats. Att så skulle vara fallet vinner även stöd av de ovan redovisade uttalandena i MB:s förarbeten om strävan efter ett enhetligt sakägarbegrepp och att det i ett tillståndsmål inte skall spela någon roll huruvida en fråga är att hänföra till vattenverksamhet i traditionell mening eller till någon form av miljöfarlig verksamhet. För att bedömningen av sakägarbegreppet förändrats avseende mål om tillstånd till vattenverksamhet talar även att det för samtliga ansökningsmål enligt MB gäller föreskrifter om samråd och inhämtande av allmänhetens yttranden etc.
I ansökningsmål om vattenverksamhet gäller även sedan MB:s ikraftträdande särskilda regler om rättegångskostnader som bland annat innebär att sökanden som huvudregel svarar för motpartens kostnader i första instans. Motsvarande regler finns inte i mål om miljöfarlig verksamhet där istället vardera parten står sin kostnad. Denna kostnadsregel har motiverats av att det skulle föra för långt att, på samma sätt som i mål om vattenverksamhet, låta sökanden betala kostnaderna i mål där sakägarkretsen kan bli mycket stor (prop. 1997/98:45 del 2 s. 262). Detta kan tyckas i viss mån stå i strid med tanken på ett nytt enhetligt sakägarbegrepp.
Ett av de grundläggande syftena med MB har således varit att införa en enhetlig prövning oavsett om ett mål rör exempelvis vattenverksamhet eller miljöfarlig verksamhet. Enbart den omständigheten att reglerna om sökandens rättegångskostnadsansvar i mål om vattenverksamhet inte ändrats kan mot den bakgrunden inte utesluta att en förändring av sakägarbegreppet i sådana mål ägt rum. Med beaktande även av vad som anförts ovan i fråga om de intressehänsyn som skall beaktas i alla typer av mål enligt MB och om ett enhetligt sakägarbegrepp måste det i stället anses att sakägarbegreppet i mål om vattenverksamhet har förändrats och att det inte längre har den innebörd det hade enligt vattenlagen (1983:291). Bedömningen av om T.H. och medparter skall anses vara sakägare i målet skall därför, liksom i mål om miljöfarlig verksamhet, ske med utgångspunkt från det sakägarbegrepp som gällde enligt den numera upphävda miljöskyddslagen.
Vid en sådan bedömning finner Miljööverdomstolen att T.H. och medparter riskerar att utsättas för olägenheter av den sökta verksamheten på ett sådant sätt att de är att anse som sakägare. Deras talan skall därmed prövas.
Vad som förekommit i Miljööverdomstolen föranleder inte någon annan bedömning än den som miljödomstolen gjort i fråga om det ansökta företagets tillåtlighet. Miljödomstolens dom skall därför fastställas i den delen. Då förutsättningar för verkställighetsförordnande fortfarande föreligger skall Miljööverdomstolens beslut i frågan bestå.
Vad gäller rättegångskostnaderna vid miljödomstolen finner Miljööverdomstolen, mot bakgrund av vad som anförts ovan under rubriken sakägarfrågan, att T.H. och medparter har varit Fortifikationsverkets motparter i målet och att de därför i enlighet med bestämmelserna i 25 kap. 2 § första stycket MB har rätt till ersättning för sina rättegångskostnader. Yrkade belopp har, såsom miljödomstolen funnit, varit skäliga.
Miljööverdomstolen ändrade miljödomstolens dom i huvudsaken endast på så sätt att tillståndet fick tas i anspråk trots att domen inte vunnit laga kraft.
Miljööverdomstolen avslog yrkandena om återförvisning respektive om huvudförhandling.
Miljööverdomstolen ändrade inte miljödomstolens dom i fråga om rättegångskostnader i nu aktuellt hänseende.
Såväl T.H. och medparter som Fortifikationsverket överklagade.
HD fann ej skäl att meddela prövningstillstånd med anledning av T.H:s och medparters överklagande, i följd varav Miljööverdomstolens dom i dessa delar skulle stå fast. HD meddelade prövningstillstånd med anledning av Fortifikationsverkets överklagande.
Fortifikationsverket yrkade bifall till sin talan i Miljööverdomstolen såvitt avsåg frågan om rättegångskostnader.
T.H. och medparter bestred ändring.
HD höll syn i området kring Paskaviken.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, rev.sekr. Wheeler, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut:
Enligt 25 kap. 2 § MB skall sökanden i ansökningsmål om vattenverksamhet svara för sina egna och motparternas kostnader vid miljödomstolen. Vidare skall sökanden i sådana överklagade mål svara för sina egna kostnader i högre rätt och för de kostnader som uppkommit för motparterna genom att sökanden har klagat. I 16 kap. 12 § MB föreskrivs att domar och beslut får överklagas av den som domen eller beslutet angår, om avgörandet har gått honom eller henne emot. Förutom sökanden samt vissa företrädare för allmänna intressen enligt 22 kap. 6 § MB däribland Kammarkollegiet och kommuner, anses partsställning i ansökningsmål tillkomma endast sådana fysiska och juridiska personer som har ställning som sakägare. Dessutom får vissa ideella föreningar överklaga enligt 16 kap. 13 § MB.
I propositionen till MB anges att balken skall ha ett enhetligt sakägarbegrepp men att detta sakägarbegrepp bör begränsas till den processuella sidan, dvs. beträffande rätten att föra talan och att överklaga (prop. 1997/ 98:45 Del I, s. 482 ff.). Vidare anges att sakägarbegreppet enligt miljöskyddslagen bör utgöra utgångspunkt, att en generös tillämpning är avsedd och att frågan i övrigt överlämnas till rättstillämpningen. I propositionen anges också att sakägare enligt miljöskyddslagen ansågs den vara som kunde tillfogas skada eller utsättas för annan olägenhet genom den miljöfarliga verksamheten. Sakägare enligt vattenlagen ansågs vara ägare eller innehavare av skriftligen eller muntligen upplåten rätt till fast egendom som direkt skadades av ett vattenföretag eller annars led intrång i ett för fastighetens ekonomiska utnyttjande väsentligt intresse med anknytning till det vattenområde där företaget utfördes.
Syftet med införandet av MB var att få till stånd en övergripande och sammanhållen miljölagstiftning och skapa förutsättningar för en integrerad tillämpning av denna lagstiftning sett ur de enskilda verksamhetsutövarnas synvinkel (a. prop. s. 168 f.). I MB har införts ett antal rättsligt bindande principer och allmänna hänsynsregler som skall tillämpas på all verksamhet som regleras i balken. Detta har inneburit att det för exempelvis vattenverksamhet, som det nu aktuella målet avser, har införts hänsynsregler som är mer långtgående än vad som gällde enligt vattenlagen och som alltså skall tillämpas vid såväl vattenverksamhet som vid miljöfarlig verksamhet och övrig verksamhet som regleras i MB. Vidare har införts ett mera enhetligt prövningssystem för verksamheter som regleras i MB. Detta talar också för att avsikten med MB har varit att skapa ett så enhetligt sakägarbegrepp som möjligt beträffande rätten att föra talan och att överklaga.
Den närmare avgränsningen av sakägarbegreppet har inte reglerats i MB och det anges i propositionen att det knappast är möjligt att direkt i lagtexten ange vem som är att anse som sakägare. Det uttalas dock att regeringen är av den uppfattningen att yrkesfiskare bör kunna vara sakägare i mål om vattenverksamhet trots att de inte fiskar med fasta redskap, och att en anknytning som endast grundar sig på allemansrätt aldrig bör vara tillräcklig för att talerätt skall föreligga. En skillnad som tidigare gällde beträffande sakägarbegreppet var att det enligt vissa lagar som har ersatts av MB såsom vattenlagen och naturvårdslagen krävdes fastighetsanknytning, medan sådan inte krävdes enligt andra lagar såsom miljöskyddslagen. Det finns inte skäl att uppställa något krav på fastighetsanknytning enligt MB med hänsyn till angivna uttalanden i propositionen, samtidigt som det i praktiken i de allra flesta fall kan förväntas att den som anser sig berörd av en verksamhet gör det därför att personen i fråga har anknytning till en fastighet som berörs av verksamheten. När det gäller i vilken grad en person skall vara berörd av en verksamhet för att anses som sakägare, är det svårt att ange detta i annat än mycket generella termer som sedan får konkretiseras vid prövningen i varje enskilt fall. Klart är dock att det måste vara någon mer konkret påverkan eller sådan risk för påverkan, vilket visas av propositionsuttalandet att en anknytning som bara grundar sig på allemansrätten inte är tillräcklig. Eftersom en generös tillämpning är avsedd enligt propositionen bör som sakägare enligt MB i princip anses varje person som kan tillfogas skada eller utsättas för annan olägenhet genom den tillståndssökta verksamheten, om inte risken för skada och olägenhet är enbart teoretisk eller helt obetydlig. Därmed uppnås även en enhetlighet med den praxis som har tillämpats av Regeringsrätten beträffande sakägarbegreppet enligt miljöskyddslagen (jfr RÅ 1990 ref. 75 och RÅ 1997 ref. 38).
T.H. och medparter äger var sin fritidshusfastighet, alla belägna vid Paskaviken mittemot den tillståndsgivna och numera byggda småbåtshamnen med två pirar, varav den längre sträcker sig ca 100 meter ut i vattnet. Paskavikens bredd på denna plats är ca 200 meter, vilket innebär att pirarna upptar ungefär vikens halva bredd och att avståndet från den längre pirens yttersta kant till T.H:s fastighet är drygt 100 meter. T.H. och medparter har gjort gällande att anläggningen har gett störningar under byggnadstiden, framför allt genom grumling, och att verksamheten vid anläggningen kommer att ge störningar genom ökat buller och ökade immissioner. Vidare har anförts att hamnen, som lokaliserats till ett tidigare opåverkat strandavsnitt, har blivit ett dominerande inslag i miljön. Vid den syn utom huvudförhandling som HD har hållit har framkommit att de muddringar för att öka vattendjupet i och utanför hamnen som avslutades i mars/april 2004 har medfört att det har varit grumligt i vattnet under sommaren 2004 även på motsatt sida av viken vid fritidshusen vilket försämrat möjligheterna till bad. Utredningen visar också att i vart fall två av fritidshusfastigheterna vid högt vattenstånd berörs av vattenområdet. Sammantaget medför det anförda att de olägenheter som T.H. och medparter har utsatts för, och i framtiden kan komma att utsättas för, inte är helt obetydliga. De skall därför, som även miljödomstolen och Miljööverdomstolen funnit, anses vara sakägare. Därmed är de i egenskap av sökandens motparter berättigade till ersättning för sina rättegångskostnader i miljödomstolen och de kostnader i högre rätt som har föranletts av att sökanden har klagat. Miljööverdomstolens domslut skall därför fastställas i överklagade delar.
HD fastställer Miljööverdomstolens domslut i överklagade delar.
HD (justitieråden Price, Mason, Howard, referent, Heath och Virdesten) meddelade den 21 oktober följande beslut:
I HD gäller målet i första hand huruvida Fortifikationsverket skall ersätta T.H. och medparter för rättegångskostnader vid miljödomstolen och i Miljööverdomstolen samt i anslutning därtill huruvida T.H. och medparter har haft rätt att överklaga miljödomstolens dom.
Enligt 25 kap. 2 § MB skall i ansökningsmål om vattenverksamhet sökanden svara för sina egna och motparternas kostnader vid miljödomstolen. Vidare skall sökanden i sådana överklagade mål svara för sina egna kostnader i högre rätt och för de kostnader som där har uppkommit för motparterna genom att sökanden har klagat. I 16 kap. 12 § MB föreskrivs att överklagbara domar och beslut får överklagas - förutom av vissa organisationer och myndigheter - av den som domen eller beslutet angår, om avgörandet har gått honom eller henne emot.
Frågan vem som är motpart och vem som har rätt att överklaga enligt dessa bestämmelser och deras motsvarigheter i tidigare lagstiftning har traditionellt diskuterats som en fråga om rätt att föra talan som sakägare. Vid tillämpningen av vattenlagen ansågs sakägare vara ägare eller innehavare av skriftligen eller muntligen upplåten rätt till fast egendom som direkt skadades av ett vattenföretag eller annars led intrång i ett för fastighetens ekonomiska utnyttjande väsentligt intresse med anknytning till det vattenområde där företaget utfördes (se bl.a. SOU 1966:65 s. 449). I fråga om miljöskyddslagen tillämpades ett mer omfattande sakägarbegrepp. Som sakägare ansågs den som kunde tillfogas skada eller utsättas för annan olägenhet genom den miljöfarliga verksamheten. En enbart teoretisk eller helt obetydlig risk för skada eller olägenhet räckte emellertid inte (se RÅ 1997 ref. 38).
Ett syfte med MB var att få till stånd en övergripande och sammanhållen miljölagstiftning och att skapa förutsättningar för en integrerad tilllämpning av denna lagstiftning sett ur de enskilda verksamhetsutövarnas synvinkel (se prop. 1997/98:45 Del 1, s. 168 f.). I MB har införts ett antal rättsligt bindande principer och allmänna hänsynsregler som skall tillämpas på all verksamhet som regleras i balken. Vidare har införts en mer enhetlig ordning för att pröva verksamheter som regleras i MB.
I linje med detta uttalas i propositionen till MB att balken skall ha ett enhetligt sakägarbegrepp. Dock anförs att detta sakägarbegrepp bör begränsas till den processuella sidan. Vidare sägs att sakägarbegreppet enligt miljöskyddslagen bör utgöra utgångspunkt och att en generös tilllämpning är avsedd. (Se prop. 1997/98:45 Del 1, s. 482 ff.)
Bestämmelsen i 16 kap. 12 § MB har i här aktuellt hänseende samma lydelse som den allmänna regeln i 22 § förvaltningslagen (1986:223) om rätt att överklaga ett förvaltningsbeslut, och det är därför naturligt att rätten att överklaga ett beslut enligt balken följer allmänna förvaltningsrättsliga principer. De nyss redovisade motivuttalandena ger också vid handen att rätten enligt MB att föra talan som part i ansökningsmål om tillstånd till vattenverksamhet och att överklaga avgöranden i sådana mål har avsetts bli utvidgad jämfört med vad som gällde enligt vattenlagen. Hänvisningen till sakägarbegreppet enligt miljöskyddslagen får anses innebära att rätten att vara part och att överklaga skall tillkomma varje person som kan tillfogas skada eller utsättas för annan olägenhet genom den verksamhet för vilken tillstånd söks, om risken för skada eller olägenhet rör ett av rättsordningen skyddat intresse och inte är enbart teoretisk eller helt obetydlig. Det krav på fastighetsanknytning som gällde enligt vattenlagen synes inte böra upprätthållas, låt vara att ändringen i detta hänseende kanske inte får så stor praktisk betydelse, eftersom en risk för skada eller olägenhet av en vattenverksamhet normalt torde förutsätta en viss anknytning till en fastighet som berörs av verksamheten.
Med rätten att vara part i ansökningsmål om vattenverksamhet följer - som har redovisats i det föregående - enligt 25 kap. 2 § MB en rätt till ersättning för rättegångskostnader. Bestämmelserna härom, som saknar motsvarighet för andra ansökningsmål, fördes över från vattenlagen utan ändring i sak. En konsekvens av att kretsen av personer som kan vara parter har utvidgats är att sökandens skyldighet att betala ersättning för rättegångskostnader har utvidgats i motsvarande mån.
T.H. och medparter äger fritidsfastigheter vid Paskaviken mittemot platsen för den småbåtshamn som Fortifikationsverkets ansökan avser. Utredningen visar att i vart fall två av fastigheterna berörs av vattenområde vid högt vattenstånd. Paskaviken är omkring 200 meter bred. Hamnpirarna når ut till ungefär mitten av viken. Avståndet från den längre pirens yttersta kant till T.H:s fastighet är drygt 100 meter.
Beträffande verkningarna av den vattenverksamhet som ansökningen avsåg anförde T.H. och medparter sammanfattningsvis följande i miljödomstolen. Deras tomter var helt orienterade mot Paskaviken. Hamnanläggningen skulle komma helt inpå fastigheterna. Den planerade anläggningen skulle ge upphov till oacceptabla störningar dels under byggnadstiden, dels genom verksamheten i den färdiga anläggningen. T.H:s fastighet, Tåme 3:22, hade ett mindre vattenområde, som skulle påverkas under byggnadstiden genom grumlingar. Företagets samlade inverkan på fastigheterna skulle bli av så stor betydelse att fastigheterna skulle drabbas av värdeminskning.
De av T.H. och medparter sålunda åberopade omständigheterna innebar att de kunde tillfogas skada eller utsättas för annan olägenhet genom den planerade vattenverksamheten. Risken kunde inte anses vara enbart teoretisk eller helt obetydlig. De har därmed varit motparter till Fortifikationsverket i ansökningsmålet, och verket skall ersätta dem för rättegångskostnader enligt bestämmelserna i 25 kap. 2 § MB.
Miljööverdomstolens domslut skall alltså fastställas i de delar där prövningstillstånd har meddelats.
HD fastställer Miljööverdomstolens domslut såvitt nu är i fråga.
Brännö Bys Skifteslag, Brännö Bys Samfällighetsförening, ansökte vid Vänersborgs tingsrätt, miljödomstolen, om tillstånd enligt 11 kap. MB att inom vattenområde för Brännö S:2 på Brännö i Göteborgs kommun utföra dels vågbrytare med tillhörande konsolbrygga, dels fast träbrygga på pålar samt fylla ett ca två meter brett vattenområde för anläggande av transportväg. Föreningen yrkade vidare att miljödomstolen bl.a. skulle meddela verkställighetsförordnande.
Föreningen anförde bl.a. följande.
Småbåtshamnen i Vassdal på norra Brännö är mycket utsatt för vindar från nord och nordväst samt påverkas av vågor från de fartyg som passerar i Böttöleden, strax norr om Brännö. Vågorna bidrar till sönderbrutna bryggor och båtar som sjunker.
Sjöfartsverket, Göteborgs Hamn AB och Göteborgs stad har meddelats tillstånd av miljödomstolen att genom muddring och sprängning räta, fördjupa och bredda Torshamnsleden och Böttöleden till Göteborgs hamn. Projektet benämns som farledsprojektet i ansökan. Småbåtshamnen i Vassdal kan antas bli än mer utsatt efter att Böttöleden har fördjupats, eftersom större och fler fartyg då kan förväntas trafikera leden. Genom att anlägga en vågbrytare skyddas hamnen från vind och vågor. Vågbrytaren kommer att utgå från en cementklack där det tidigare har funnits en lotsbrygga, som användes fram till 1980-talet. Sprängsten som erhålls i samband med sprängningar i farlederna planeras att användas som konstruktionsmaterial till vågbrytaren.
Befintlig båthamn har plats för ca 60 småbåtar. Brännös befolkning har ökat kraftigt under senare år och det finns därför ett stort behov för att utöka antalet platser i båthamnen. Genom att anlägga en konsolbrygga utmed hela vågbrytarens insida samt uppföra en fast träbrygga på pålar bedöms antalet båtplatser kunna utökas till ca 160 st.
Vattenområdet, där vågbrytaren planeras att byggas, ligger på Brännö S:2. Brännö S:2 är i sig inte en enskild fastighet utan utgör ett bihang till ett stort antal fastigheter på Brännö. Brännö S:2 förvaltas av Brännö Bys Skifteslag och de delaktiga markägarna har inflytande efter ett andelstalssystem.
Över ansökningen yttrade sig bl.a. boende på Brännö.
Miljödomstolen höll huvudförhandling och företog syn. Advokaten B.H. företrädde därvid ett antal ägare till fastigheter på Brännö.
Miljödomstolen (rådmannen Palmer, miljörådet Anderson samt de sakkunniga ledamöterna Thorsten Gonzalez och Molina) anförde i dom den 15 januari 2004:
I målet har gjorts invändningar mot att samfällighetsföreningen skulle vara behörig att ansöka hos miljödomstolen om ifrågavarande tillstånd och att styrelsen saknar medlemmarnas fullmakt härför från föreningsstämma.
Av föreningens (skifteslagets) stadgar framgår att de personer som undertecknat ansökan till miljödomstolen är behöriga att utåt företräda föreningen. Något i stadgarna eller i protokollsuttalande som talar emot styrelsens befogenhet att ansöka om nu begärt tillstånd hos miljödomstolen har ej framkommit. Skäl att inte pröva ansökan på grund av bristande behörighet hos ingivarna av ansökan saknas därmed. Det förhållandet att Brännö Bys Skifteslag omregistrerats till Brännö Bys Samfällighetsförening föranleder inte annan bedömning.
B.H:s huvudmän har hävdat att styrelsen genom att inge ifrågavarande ansökan till miljödomstolen överskridit sin befogenhet i förhållande till vad som anges i lagen (1973:1150) om förvaltning av samfälligheter eller av föreningens stadgar. I målet har ingivits protokoll från olika föreningsstämmor som berör Vassdalsprojektet, varvid det väsentligaste torde vara protokoll, fört vid årsmöte med delägarna i Brännö Bys Skifteslag den 30 mars 2002, vari under § 8 anges bl.a. följande angående projekten vågbrytare i Vassdal och Ersdal. ”Styrelsen bedömde det som mindre realistiskt att fortsätta med projektet i Ersdal och önskade att ansträngningarna skulle koncentreras på Vassdal. Sökande av EU- medel pågår. Länsstyrelsen har förklarat att ett förenklat förfarande med hamnutbyggnaden i Vassdal ej bedömdes som möjlig. Styrelsen föreslog ett utökat förankringsarbete bland Brännös befolkning samt att kontakter tages med kommun, miljödomstol, länsstyrelse etc. för att skaffa nödvändiga tillstånd och resurser. Årsmötet tillstyrkte vidare arbete på projektet.”
För det fall att någon föreningsmedlem har erinringar mot ett stämmobeslut är detta något som i första hand ankommer på fastighetsdomstolen att pröva. Interna meningsskiljaktigheter inom föreningen prövas således inte av miljödomstolen. Överklagande till fastighetsdomstolen av ovannämnda eller andra stämmoprotokoll angående Vassdalsprojektet har såvitt känt inte skett.
Såvitt framgår av handlingarna i målet har föreningen erforderlig rådighet över det vattenområde i Vassdalsviken inom Brännö S:2 som den ansökta vattenverksamheten avser ta i anspråk.
Enligt 16 kap. 4 § MB får tillstånd eller dispens inte meddelas i strid mot detaljplan eller områdesbestämmelser enligt plan- och bygglagen (1987:10). Mindre avvikelser får dock göras om syftet med planen eller bestämmelserna inte motverkas.
Av byggnadsplan för del av ön Brännö i (tidigare) Styrsö kommun, numera Göteborgs kommun, fastställd den 15 maj 1952, framgår att det aktuella området i Vassdal ingår i med A betecknat område som får användas endast för allmänt eller allmännyttigt ändamål. I planbeskrivningen anges bl.a. att allmänna platsområdet upptar drygt 60 % av planområdets areal och innefattar t.ex. de flesta strandområden. På s. 4 i planbeskrivningen anges således bl.a. följande. ”Genom att stränderna nästan helt hållits fria från bebyggelse har ett framtida behov av hamnar och andra anläggningar invid stranden, som hör samman med fiske o.dyl. tryggats.”
Sökanden har hävdat att den ansökta vattenverksamheten inte strider mot detaljplanen. Länsstyrelsen har i sitt yttrande i målet anfört att det av beskrivningen till byggnadsplanen framgår att man räknade med att allmän plats skulle användas för småbåtshamnsändamål och att länsstyrelsen därför anser att hamnen och de ansökta åtgärderna inte strider mot vad som anges i planbestämmelserna. Kommunen (miljönämnden) har inte i sitt yttrande berört planfrågan. Den vid miljödomstolens huvudförhandling närvarande representanten för stadsdelsnämnden, Göteborgs stad Styrsö, har dock anfört som sin uppfattning att projektet följer planens intentioner och därmed inte avviker från planbestämmelserna.
I målet har från B.H:s huvudmän gjorts gällande att den ansökta vattenverksamheten strider mot den från år 1952 ännu gällande detaljplanen och att förutsättningar för den ansökta vattenverksamheten därmed inte föreligger.
Såsom ovan anförts ingår Vassdal i område i planen som får användas endast för allmänt eller allmännyttigt ändamål. Det angavs i planbeskrivningen såvitt nu är av intresse att det fanns några småbryggor i Vassdal liksom mindre byggnader för förvaring av båt- och fiskeredskap. På s. 11 i planbeskrivningen angavs bl.a. följande. ”Någon hamn för småbåtar, segelbåtar eller dylikt finnes ej. För lots- och tullpersonalens räkning finnes en del bryggor vid Husvik och Rödsten i nära anslutning till ångbåtsbryggorna samt några småbryggor i Vassdal.” Det antyddes också möjligheten av att en (allmän ?) båtförbindelse i framtiden skulle kunna anordnas till Vassdal för att binda ihop öns kommunikationer, s. 6. Att det skulle ha förelegat några planer på en framtida utbyggnad av Nelson till småbåtshamn för Brännö kan inte utläsas. Som framtida central småbåtshamn angavs Sandvik, s. 11. Med anledning härav avsattes Sandvik med intilliggande stränder för hamnändamål.
Några hinder i den gällande detaljplanen mot att anlägga en vågbrytare till skydd för de, i planen omnämnda, befintliga småbåtsbryggorna i Vassdal kan enligt miljödomstolens uppfattning inte anses föreligga. Vågbrytaren strider således inte mot planen, varför hinder mot tillstånd enligt 16 kap. 4 § MB inte är för handen i denna del.
Vad gäller frågan om anläggandet av bryggor med ca 100 platser för småbåtar i viken strider mot planen gör domstolen följande bedömning. Såsom ovan anförts är det helt klart att det aktuella området inte är avsatt för hamnändamål i den nu gällande planen utan som allmän plats. Det är enligt plan- och bygglagen kommunerna som har det avgörande inflytandet över användningen av mark och vatten inom kommunen, vilket är ett skäl till att tillstånd enligt MB inte får meddelas i strid mot gällande detaljplan. I denna fråga får således kommunens, liksom länsstyrelsens, uppfattning anses väga tungt. Det kan härvid tyckas att en så omfattande hamnutbyggnad som tillståndsansökan avser lämpligen bort föregås av en planändring. Platsen används emellertid i dag liksom tidigare som hamn och det finns för närvarande enligt vad som framkom vid domstolens syn på platsen ca åtta mindre träbryggor för småbåtar i viken, där nu de flesta båtarna var upplagda på land, samt en uppenbarligen inte längre använd mindre kaj i cement för lotsbåten ute på udden. Med hänsyn till att det således är klarlagt att viken, såsom också angivits i planen, sedan länge använts som hamn för småbåtar samt till länsstyrelsens och, som det får antas, även kommunens inställning att det planerade projektet är förenligt med planens intentioner finner miljödomstolen att tillstånd enligt ansökan kan meddelas utan hinder av 16 kap. 4 § MB även såvitt avser den del av ansökan som avser anläggandet av nya bryggor i skydd av vågbrytaren.
Några områdesbestämmelser till hinder för begärt tillstånd har ej framkommit.
Genom sitt läge är Vassdalsviken mycket utsatt för väder och vind samt svallvågor från de stora fartyg som passerar i Böttöleden men uppges å andra sidan till skillnad mot t.ex. Rödsten vara isfri större delen av året.
I målet är klarlagt att det finns ett behov av vågbrytarskydd för de befintliga småbryggorna i Vassdal. Även om det kan antas att den ansökta sprängstensvågbrytaren i Vassdalsviken kan komma att i någon mån störa landskapsbilden i området får emellertid fördelarna från allmän och enskild synpunkt, under förutsättning att erforderliga försiktighetsåtgärder vidtas, anses överväga kostnaderna samt skadorna och olägenheterna av den. Med de försiktighetsmått som sökanden åtagit sig och de ytterligare villkor som framgår av domslutet finner miljödomstolen således att den ansökta vågbrytaren är tillåtlig enligt MB. Skäl att vägra tillstånd till den del av vågbrytaren som är närmast land fram till Lotsskäret föreligger ej om vattengenomströmningen i enlighet med vad sökanden åtagit sig kan ordnas på ett tillfredsställande sätt. För den närmare utformningen av sådana anordningar skall samråd ske med tillsynsmyndigheten. Inte heller föreligger skäl till en sådan begränsning för att på så sätt omöjliggöra anläggandet av konsolbrygga för småbåtar i anslutning till vågbrytaren.
Skäl föreligger att bifalla yrkandet om verkställighetsförordnande vad gäller vågbrytaren.
Vågbrytaren gör det möjligt att på sätt som angivits i ansökan anlägga bryggor med plats för ca 100 småbåtar utöver de ca 60 platser som redan finns vid de befintliga bryggorna. Att det föreligger behov av ytterligare småbåtsplatser på Brännö torde vara ostridigt, särskilt efter den planerade ombyggnaden vid Rödsten. Frågan är då främst om det finns andra platser på Brännö som är lämpligare ur lokaliseringssynpunkt för att tillgodose detta behov. I ansökan är olika hamnalternativ till lokaliseringen i Vassdal inte närmare redovisade, möjligen beroende på att de ansökta bryggorna angivits som en följd av vågbrytaren. Vid huvudförhandlingen berördes emellertid lokaliseringsfrågan närmare varvid olika alternativ redovisades och diskuterades. Det uppgavs därvid, främst från sökandens sida, att de alternativ som kunde komma ifråga såsom Sandvik var mindre lämpliga bl.a. ur miljösynpunkt med hänsyn till erforderliga muddringsarbeten m.m. Som ytterligare skäl för Vassdals-alternativet framfördes behovet av en isfri hamn på Brännö för t.ex. ambulanstransporter.
Utredningen i målet ger inte vid handen att det kommer att uppstå några beaktansvärda skador på miljön till följd av de nya bryggorna och den därmed utökade hamnverksamheten. Under förutsättning att erforderliga försiktighetsåtgärder vidtas torde inte i området förekommande ålgräsängar påverkas på sådant sätt att begärt tillstånd till bryggorna bör vägras. Den negativa inverkan på ålgräsbeståndet i viken som kan uppstå till följd av pålbryggan framstår som begränsad. Kostnaden för konsolbrygga i anslutning till vågbrytaren har angetts i ansökan till 1 000 000 kr medan kostnaden för pålbryggan angetts till 750 000 kr.
Miljödomstolen finner även vad gäller bryggorna att den ansökta vattenverksamhetens fördelar från allmän och enskild synpunkt överväger kostnaderna samt skadorna och olägenheterna av den. Tillstånd till bryggorna skall därför medges. Det förhållandet att det måhända varit lämpligare att en lokalisering av en anläggning av ifrågavarande slag föregåtts av en revidering av den numera tämligen ålderstigna detaljplanen föranleder inte annan bedömning.
De skäl som kan finnas för begärt verkställighetsförordnande för vågbrytaren finner miljödomstolen inte vara för handen vad gäller bryggorna. Yrkandet härom skall därför avslås.
Enligt den tekniska beskrivningen i ansökan planeras för bryggorna att byggas upp en ca 100 meter lång och 2 meter bred transportväg i strandkanten längs berget på norra och nordöstra sidan av udden. Ute på udden, varifrån den planerade vågbrytaren liksom pålbryggan avses utgå, skall en vändplats byggas upp. Vattenområdet längs strandkanten avses att fyllas ut med sprängsten. Avslutning mot vattnet skall ske genom uppläggning av sorterad sten och slitlagret skall bestå av grus. Totalt beräknas åtgå ca 100 m3 utfyllnadsmassor. Någon närmare beskrivning av utförandet eller vägens miljöpåverkan är inte redovisad i ansökan eller i miljökonsekvensbeskrivningen. Vid miljödomstolens syn på platsen framkom att berget på uddens nordöstra sida där vägen skall gå i vart fall bitvis är flera meter högt och mycket brant samt att vattendjupet utanför är knappt 1 meter. Miljödomstolen bedömer att förhållandena på platsen är sådana att den planerade vägen med anslutande vändplan, i vart fall om den byggs upp så högt att den klarar även höga vattenstånd, kommer att utgöra ett onödigt störande inslag i naturmiljön. En transportväg för det behov som bryggorna kan föranleda bör utan större kostnader och besvär kunna utföras på ett för strandmiljön mindre störande sätt. Den i ansökan beskrivna transportvägen bör därför inte tillåtas.
Eftersom biltrafik med några få undantag inte är tillåten på ön torde några för omgivningen besvärande trafikstörningar inte komma att uppstå på grund av den ansökta vattenverksamheten och den i följd härav utökade hamnverksamheten. Den lilla för bad lämpliga sandstranden på sydvästra sidan av udden kommer inte att påverkas.
Villkor för tillståndet kan föreskrivas på det sätt som sökanden föreslagit med beaktande av vad remissmyndigheterna anfört. Miljödomstolen finner dock skäl föreskriva att tiden då muddringsarbeten inte får utföras begränsas till tiden den 1 april till och med den 30 september. Med hänsyn bl.a. till den tid det kan ta att få fram krossmaterial till vågbrytaren när nu arbetena med Böttöleden är avslutade bör arbetstiden bestämmas till tio år i enlighet med ansökan.
Övriga villkor framgår av domslutet.
Rättegångskostnader m.m.
Enligt huvudregeln i 25 kap. 2 § MB skall i ansökningsmål om vattenverksamhet sökanden svara för sina egna och motparternas kostnader vid miljödomstolen. Motparterna är därjämte berättigade till ränta enligt lag. Vilka kostnader som ersätts framgår av 18 kap. 8 § RB.
Advokaten B.H. har som ombud för S.G., Ke.S., Reeves, B.D., Wood och Kj.S. yrkat ersättning för lämnat biträde i målet med 103 750 kr inklusive mervärdesskatt enligt ingiven kostnadsräkning.
Sökanden har genom ombudet advokaten P.L. vitsordat beloppet såsom sådant men motsatt sig att någon ersättning utges eftersom B.H:s huvudmän inte är berörda av företaget på sådant sätt att de är att anse som sakägare.
Sakägarställning i vattenmål har normalt den som äger eller innehar någon särskild rätt till fast egendom som direkt berörs av ett vattenföretag eller som annars lider intrång i något för fastigheternas ekonomiska nyttjande väsentligt intresse med anknytning till det vattenområde där företaget utförs. Frågan om sakägarskap, som är bestritt, ställs på sin spets när som i detta fall även yrkanden om ersättning framställs.
Att B.H:s huvudmän är berörda av vattenverksamheten på sådant sätt att deras fastigheter på något sätt är direkt påverkade rent fysiskt har inte ens påståtts i vidare mån än att så skulle kunna vara fallet på grund av delägarskap i det samfällda vattenområdet. Det är emellertid ostridigt att från i vart fall några av fastigheterna kommer de ansökta företagen, vågbrytaren och bryggorna, att kunna iakttas. Det har även åberopats att naturvärdena på platsen liksom landskapsbilden kommer att påverkas negativt samt att störningar skulle komma att uppstå i området till följd av hamnverksamheten. Frågan är då om dessa förhållanden kan medföra att de bör anses som sakägare och motparter i den mening som gör dem berättigade att få sina rättegångskostnader ersatta av sökanden. Miljööverdomstolen har i ett antal avgöranden funnit att närboende fastighetsägare under i stort sett likartade förhållanden är berörda av vattenverksamheten på sådant sätt att de är att anses som sakägare, se t.ex. dom 2003-02-07; M 6427-01, samt beslut 2002-12-05; M 50008-02, och 2003-11-07; M 607-03. Miljödomstolen finner till följd härav att B.H:s huvudmän är att betrakta som motparter i målet och därmed berättigade till ersättning av sökanden för sina rättegångskostnader. Sökanden har inte gjort några invändningar mot skäligheten av det yrkade beloppet. Ersättning skall därför utgå med begärda 103 750 kr jämte ränta enligt lag.
Miljödomstolen lämnade sökanden tillstånd att inom vattenområde för Brännö S:2 på Brännö i Göteborgs kommun anlägga dels vågbrytare, dels konsolbrygga i anslutning till vågbrytaren, dels en träbrygga på pålar, samt utföra erforderliga muddringar för vågbrytaren. Miljödomstolen avslog sökandens yrkande att till vattenområdet anlägga en tillfartsväg. Vidare uttalade sig miljödomstolen om villkor, arbetstid, oförutsedda skador, verkställighet och prövningsavgift. Den av sökanden ingivna miljökonsekvensbeskrivningen godkändes.
Miljödomstolen förordnade att sökanden skulle betala ersättning för rättegångskostnader till advokaten B.H:s huvudmän med begärt belopp.
S.G. och medparter, som ägde fastigheterna Brännö 1:143, 2:123, 4:149, 5:123, 5:125 och 5:180, överklagade genom advokaten B.H. i Svea hovrätt och yrkade bl.a. att föreningens ansökan skulle avslås i sin helhet och att den av föreningen ingivna miljökonsekvensbeskrivningen inte skulle godkännas.
Miljööverdomstolen förelade klagandena att visa att de hade rätt att överklaga miljödomstolens dom.
Klagandena anförde beträffande sakägarfrågan bl.a. följande allmänna omständigheter. Det aktuella området utgör i allt väsentligt bad- och rekreationsområde för deras fastigheter och denna användning kommer att reduceras väsentligt om projektet genomförs. Till följd av det ansökta projektet kommer antalet båttransporter till Vassdalsviken att öka kraftigt då antalet båtplatser ökar väsentligt och då de båtplatser som planeras är avsedda för större fritidsbåtar. Vidare kommer havsvikens biotop att förändras.
Vad gällde de separata fastigheterna anfördes bl.a. följande. S.G:s fastighet Brännö 1:143 ligger i anslutning till den fastighet där verksamheten skall bedrivas och han är direkt berörd av verksamheten då byggnationerna är omfattande. Detsamma gäller B.D:s, Brännö 4:149, och här tillkommer att hans fastighet är belägen i anslutning till den befintliga vägen till Vassdalsviken. Från G.S:s, Kj.S:s, M.Ah:s och M.An:s fastigheter, Brännö 5:180, 5:123 respektive 5:125, har man utsikt över viken.
Miljööverdomstolen avgjorde målet utan huvudförhandling med stöd av 23 kap. 6 § första stycket första meningen MB.
Miljööverdomstolen (hovrättslagmannen Thomas, miljörådet Walker och hovrättsrådet Simpson, referent) anförde i beslut den 1 april 2004:
Enligt 16 kap. 12 § första stycket 1 MB får överklagbara domar och beslut överklagas av den domen eller beslutet angår om det gått honom eller henne emot.
Ett av de grundläggande syftena med MB har varit att införa en enhetlig prövning av klagorätten oavsett om ett mål rör exempelvis vattenverksamhet eller miljöfarlig verksamhet samt att bedömningen i mål om vattenverksamhet liksom i mål om miljöfarlig verksamhet skall ske med utgångspunkt från det sakägarbegrepp som gällde enligt den numera upphävda miljöskyddslagen (se prop. 1997/98:45 del 1 s. 485 f. samt bl.a. Miljööverdomstolens dom 2003-02-07 i mål nr M 6427-01).
Utifrån nämnda utgångspunkt gör Miljööverdomstolen den bedömningen att klagandena inte riskerar att utsättas för olägenheter av den sökta vattenverksamheten på ett sådant sätt att de är berättigade att föra talan mot domen. Detta särskilt som området redan i dag nyttjas som båthamn och då klagandenas fastigheter ligger på sådant avstånd - den närmaste på ett avstånd av 250-300 meter från den planerade anläggningen - att eventuella störningar härrörande från verksamheten inte riskerar att ge upphov till sådana olägenheter för klagandena.
Miljööverdomstolen avvisade överklagandena.
Adjungerade ledamoten Taylor var skiljaktig och anförde:
Ansökan avser vattenverksamhet, men de störningar som uppkommer - förorening, buller och förändrad landskapsbild - är av det slaget att tillåtligheten även kommer att prövas utifrån verksamhetens karaktär som ”miljöfarlig” enligt 9 kap. 1 § MB, låt vara att prövningen i detta avseende inte är fullständig och att några villkor om försiktighetsmått för att motverka störningar inte föreskrivs i tillståndet. Frågan är om de klagande skall anses som sakägare med hänsyn till verksamhetens karaktär som ”miljöfarlig”. Sakägarbegreppet bör här ges samma innebörd som om prövningen gällt ”miljöfarlig verksamhet” enbart. En sådan tillämpning överensstämmer med intentionen i MB att tillämpa ett enhetligt sakägarbegrepp som utgår från det som tidigare gällde enligt miljöskyddslagen (prop. 1997/98:45, del 1, s. 483). Synsättet är också i linje med tidigare avgörande av Miljööverdomstolen (t.ex. dom 2003-02-07 i mål M 6427-01).
De störningar som främst berör de boendes fastigheter är buller och, när det gäller vissa fastigheter, en förändrad landskapsbild. Buller kan uppkomma dels i samband med anläggningsarbeten, dels på grund av en ökad båttrafik till följd av 100 nya båtplatser. Landskapsbilden ändras på grund av en 220 meter lång vågbrytare och en 95 meter lång träbrygga. Det är inte sannolikt att dessa relativt måttliga störningar för de närboende ensamma kommer att på ett betydande sätt inverka på tillåtlighetsbedömningen. Frågan om tillåtlighet skall dock skiljas från frågan om vem som skall anses som sakägare. I detta hänseende bör ledning hämtas från uttalanden i förarbetena till MB (prop. 1997/98:45, del 1, s. 484 f.). Eftersom bedömningen utgår från miljöskyddslagens sakägarbegrepp skall tillämpningen vara ”generös”. Det räcker att det är fråga om olägenhet, denna behöver inte vara särskilt ingripande. Vidare måste redan risken för olägenhet beaktas. Man får t.ex. räkna med att ett stort antal av de nya båtplatserna kan komma att användas för motorbåtar med kraftigt bullrande motorer. Med denna vidsträckta innebörd av sakägarbegreppet skall de klagande anses som sakägare och målet tas upp till prövning i sak.
S.G. och medparter överklagade och yrkade att HD skulle undanröja Miljööverdomstolens avvisningsbeslut och återförvisa målet till Miljööverdomstolen för vidare handläggning.
Brännö Bys Samfällighetsförening bestred ändring.
Målet avgjordes efter föredragning.
HD (justitieråden Price, Mason, Howard, referent, Heath och Virdesten) meddelade den 21 oktober 2004 följande beslut:
I HD gäller målet huruvida S.G. och medparter har haft rätt att överklaga miljödomstolens dom.
I 16 kap. 12 § MB föreskrivs att överklagbara domar och beslut får överklagas - förutom av vissa organisationer och myndigheter - av den som domen eller beslutet angår, om avgörandet har gått honom eller henne emot.
Frågan vem som har rätt att överklaga enligt denna bestämmelse och dess motsvarigheter i tidigare lagstiftning har traditionellt diskuterats som en fråga om rätt att föra talan som sakägare. - - - se under I - - - berörs av verksamheten.
S.G. och medparter äger fastigheter på Brännö i närheten av Vassdalsviken, där enligt samfällighetsföreningens ansökan bryggor och en 220 meter lång vågbrytare skall byggas. S.G. är fast boende, medan de övriga är fritidsboende. Av i målet ingivna kartor får anses framgå att avståndet från den planerade vågbrytaren och en näraliggande pålbrygga till S.G:s fastighet är omkring 250 meter medan avståndet till de övrigas fastigheter är 350-450 meter, förutom till Ke.S:s fastighet, som ligger nästan 700 meter därifrån. Flera av fastigheterna har utsikt över viken.
Beträffande verkningarna av den vattenverksamhet som ansökningen avser anförde S.G. och medparter sammanfattningsvis följande i miljödomstolen och Miljööverdomstolen. Den planerade hamnanläggningen skulle medföra en relativt omfattande byggnation. Antalet båtplatser i viken skulle öka från omkring 60 till 160 och de nya båtplatserna skulle vara avsedda för större båtar än dem som dittills i huvudsak trafikerat hamnen. Det skulle innebära att båttransporterna i viken skulle öka i omfattning. Även trafiken på den befintliga vägen, som ligger i anslutning till flera av fastigheterna, skulle öka betydligt. Sammantaget skulle detta medföra en markant ökad belastning på miljön i området och olägenheter för S.G. och medparter. Den planerade anläggningen var också av sådan omfattning att den skulle förändra landskapsbilden högst påtagligt.
Utredningen visar att Ke.S:s fastighet, i motsats till de övriga fastigheterna, inte ligger i anslutning till Vassdalsviken, vilket inte heller har gjorts gällande. Den verksamhet som ansökningen avser kan inte anses beröra K.S. på sådant sätt att hon har rätt att överklaga miljödomstolens dom.
De av övriga klagande åberopade omständigheterna innebär att de kan tillfogas skada eller utsättas för annan olägenhet genom den planerade vattenverksamheten. Risken kan inte anses vara enbart teoretisk eller helt obetydlig. Miljödomstolens dom angår dem därmed på sådant sätt att de enligt 16 kap. 12 § MB har rätt att överklaga domen.
Miljööverdomstolens avvisningsbeslut beträffande alla klagande utom Ke.S. skall därför undanröjas och målet skall återförvisas till Miljööverdomstolen för vidare handläggning.
HD undanröjer Miljööverdomstolens avvisningsbeslut beträffande S.G., Wood, Kj.S., B.D., M.Ah. och M.An. samt återförvisar målet i dessa delar till Miljööverdomstolen för fortsatt behandling. - HD fastställer Miljööverdomstolens avvisningsbeslut beträffande Ke.S.
HD:s beslut meddelade: den 21 oktober 2004.
Mål nr: T 1002-03 (I) och Ö 1976-04 (II).
Lagrum: 16 kap. 12 § MB (II) och 25 kap. 2 § MB (I).
Rättsfall: NJA 1977 s. 558, NJA 1995 s. 322, NJA 1996 s. 198, NJA 2002 s. 161, RÅ 1990 ref. 75, RÅ 1997 ref. 38.