Fråga om ansvar för allmänfarlig vårdslöshet när åklagaren i mål om åtal för mordbrand åberopat straffbestämmelsen i 13 kap. 6 § brottsbalken om allmänfarlig vårdslöshet först sedan preskriptionstiden för ansvar enligt första stycket, men inte för grovt brott enligt andra stycket, gått ut.
Allmän åklagare väckte vid Falu tingsrätt åtal mot R.H., född 1980, för försök till stöld och mordbrand enligt följande gärningsbeskrivning:
R.H. har, i syfte att stjäla, den 24 september 2007, på en lastbilsparkering vid ABB i Ludvika olovligen berett sig tillträde till ett Markaryds Frakt AB där parkerat släp XLH 558, vilket varit kopplat till en lastbil. Lasten i släpvagnen har bestått av 200 tompallar av trä, fyra kopparrullar emballerade i plast samt två lastpallar i trä innehållande styckegods. R.H. har - efter att ha blivit instängd i släpet - anlagt brand i en av lastpallarna, vilket inneburit fara för omfattande förstörelse av annans egendom. Försöket till stöld har inte fullbordats, dock har fara därför förelegat.
R.H. åtalades också för olovlig körning, grovt brott, och snatteri.
R.H. erkände försök till stöld men förnekade mordbrand.
Vid huvudförhandlingen ägde vittnesförhör rum med chauffören I.J., polismannen M.S. och brandmästaren F.J.
Tingsrätten (ordförande rådmannen Richards) meddelade dom den 13 oktober 2009.
Rörande åtalet för försök till stöld och mordbrand anförde tingsrätten i domskälen:
Till att börja med har detta framkommit.
Chauffören I.J. hade parkerat sin lastbil med påkopplad släpvagn på en parkering på ABB:s industriområde i Ludvika. Släpvagnen var lastad med huvudsakligen tomma träpallar och kopparkabel. När I.J. skulle lägga sig att sova i lastbilen hörde han ljud bak från släpvagnen. I efterhand har konstaterats att ljuden härrörde från R.H., som ordentligt påverkad av både narkotika, alkohol och tabletter, hade tagit sig in i släpvagnen i avsikt att stjäla. I.J. såg i backspegeln att en sidodörr på släpvagnen stod öppen. Han lämnade hytten på lastbilen och gick bak till släpvagnen och stängde sidodörren. I.J. körde sedan fram ekipaget ett kortare stycke så att det kom att stå i ett belyst område och inte bland andra bilar i mörker, varefter han ringde polis. Därefter hörde I.J. ljud inifrån släpvagnen. Han hörde att en mansperson, som senare visade sig vara R.H., sparkade därinne och ropade att han skulle släppa ut honom. I.J. svarade att han skulle släppas ut när polisen kom. Innan polis kom och öppnade dörren till släpvagnen sade inte R.H. något om att han tänkte tända eld inne i släpvagnen och I.J. såg då inget tecken på att det brann där inne.
R.H. har uppgett att han fick panik när dörren stängdes och han blev inlåst och ekipaget började rulla. Han bankade och skrek för att bli utsläppt. Han fick en idé om att tända eld för att han skulle bli utsläppt. Han tände eld med sin tändare, som han minns det på några små kartonger, och genast uppstod det rök och började det brinna. Det kändes som att elden tog fart ganska snabbt och det brann mer än han hade tänkt sig. Han försökte släcka men det gick inte så bra. Hans avsikt var inte att tända eld på hela släpvagnen eller lastbilen.
Polis anlände till platsen cirka 40-45 minuter efter att de larmats. Polismannen M.S. sade då åt I.J. att öppna dörren på släpvagnen lite grann. När han gjorde det bolmade det ut rök. Dessförinnan hade M.S. ingen anledning att misstänka att det brann inne i släpvagnen. Polisen tog ut R.H. från släpvagnen och bojade honom. M.S. såg att det brann med ca två-tre decimeter öppen låga från en öppen pall med pallkrage på. Det som brann var emballage till metalldelar, en sorts glasaktigt papper. M.S. lyckades släcka nästan hela branden, bortsett från viss glöd, med en pulversläckare. Därefter ringde polisen till brandkåren. Enligt M.S:s bedömning hade branden tagit sig ganska bra om det hade fått brinna lite till. M.S. vill minnas att R.H. till dem sade att han hade tänt på som ett sätt att komma ut från släpvagnen.
Brandmästaren F.J. kom till platsen som räddningsledare. När han och brandkåren kom till platsen hade polis släckt branden med pulversläckare men det rök fortfarande från släpet. Brandmännen säkerställde släpvagnen och brandplatsen genom att kyla ner den med vatten. Det som hade brunnit var papper, i vilket metalldelar var inslagna, och en pall. Han kunde se att det hade brunnit ganska bra innan elden hade släckts. Själva släpet var tillverkat huvudsakligen av plywood. Hans bedömning är att branden ganska lätt skulle ha kunnat sprida sig till lastbilen. Han bedömer inte att släpvagnen var så tät att branden skulle ha slocknat av sig själv i brist på syre. Om en sådan brand som denna fått fortsätta brinna hade det blivit så varmt att brandgaser inne i släpvagnen hade antänts av värmen. Det hade inte tagit många minuter innan det hade skett, kanske uppskattningsvis 15 minuter om elden hade fått fortsätta att brinna.
B.G., ägare till åkeriet Markaryds Frakt AB och den ifrågavarande lastbilen och släpvagnen, har upplyst att lastbilen var från år 2005 och att släpvagnen var mindre än ett år gammal. Enligt honom uppgick värdet på lastbilen och släpet till ca 1 500 000-1 800 000 kr, varav enbart släpvagnen var värd ca 600 000 kr. Värdet på den last i form av koppar, vilken fanns i både lastbilen och släpet, uppgick till 1 600 000 kr.
Det är klarlagt att R.H. uppsåtligen anlagt brand inne i släpvagnen, vilket fått till följd att det brunnit med öppen låga i en pall med metalldelar inslagna i papper och utvecklats en hel del rök. Till dessa skador måste R.H. anses ha haft direkt uppsåt.
Åklagaren har gjort gällande att det förelegat risk för spridning av branden till hela släpvagnen och även lastbilen.
Genom de upptagna vittnesmålen, särskilt brandmästaren F.J:s, måste anses utrett att det förelegat risk för att branden på mycket kort tid skulle sprida sig till hela släpvagnen och dessutom till lastbilen. Därmed måste det anses ha framgått att branden inneburit fara för omfattande förstörelse för annans egendom. De objektiva rekvisiten för mordbrand är därmed uppfyllda. För ansvar för mordbrand krävs inte dessutom att faran har förverkligats.
Under de rådande omständigheterna måste R.H. ha insett att anläggande av brand i släpvagnen skulle innebära risk för att branden skulle sprida sig inte bara till hela släpvagnen utan även till lastbilen och att det i sin tur inneburit fara för omfattande förstörelse av annans egendom. I det påverkade tillstånd som R.H. befann sig i måste han bedömas ha varit likgiltig inför denna fara. R.H. har därför handlat uppsåtligen i den mening som erfordras för straffansvar för mordbrand.
Med tanke på de stora värden som släpvagnen och lastbilen samt lasten hade, vilket R.H. inte kan ha varit främmande för, samt omständigheterna i övrigt kring gärningen, kan brottet inte bedömas som mindre allvarligt enligt 13 kap. 1 § andra stycket BrB, vilket åklagaren ansett.
Det är således bevisat att R.H. gjort sig skyldig till mordbrand enligt 13 kap. 1 § första stycket BrB.
Erkännandet avseende försök till stöld stöds av övrig utredning. Åtalet i den delen är styrkt.
R.H. erkände olovlig körning och snatteri. Tingsrätten konstaterade att åtalen i dessa delar var styrkta och att gärningarna var att bedöma så som åklagaren gjort.
Under rubriken Påföljd anförde tingsrätten:
R.H. dömdes senast den 25 oktober 2007 för bl.a. tillgrepp av fortskaffningsmedel till skyddstillsyn.
Särskild personutredning har gjorts i målet. Därav framgår att R.H. år 2008 tog kontakt med socialtjänsten och beviljades missbruksbehandling på Bastakollektivet under sommaren samma år. R.H. genomgick behandling under ett års tid. Han skrevs dock ut från behandlingen sedan han tillsammans med bekanta tagit vad som kan betraktas som ett planerat återfall i samband med en resa. Det har inte framkommit att R.H. idag har något behov av missbruksbehandling och han har idag ingen pågående vårdkontakt. Frivården har bedömt att en skyddstillsyn inte är meningsfull då R.H. synes ha kommit tillrätta med sina missbruksproblem.
Åklagaren har yrkat att den tidigare utdömda skyddstillsynen bör få omfatta även den nu aktuella brottsligheten och att prövotiden bör förlängas.
Det har framgått att R.H. vid tiden för försöket till stöld och mordbranden hade missbruksproblem och att han var ordentligt alkoholpåverkad vid de gärningarna.
Tingsrätten har i rubriceringsfrågan funnit att mordbrandsbrottet inte kan bedömas som mindre grovt. Straffminimum för den gärningen är således fängelse i lägst två år. Även med beaktande av att försöket till stöld och mordbranden begåtts ungefär en månad före domen på skyddstillsyn, att det således gått ganska lång tid sedan de gärningarna begicks samt att R.H. därefter genomgått viss missbruksbehandling, kan straffvärdet ändå inte sättas så lågt att en ordinarie skyddstillsyn eller fortsatt sådan kan anses tillräckligt ingripande, även för det fall att behov av en sådan påföljd skulle bedömas föreligga. R.H. bör därför dömas särskilt till fängelse. Med viss hänsyn tagen till den tid som förflutit sedan gärningarna kan straffet stanna vid fängelse ett år och sex månader (jfr 29 kap. 5 § 1 st. 7 p. BrB). R.H. bör dömas särskilt enligt 34 kap. 1 § 1 st. 2 p. BrB.
R.H. dömdes enligt 8 kap. 1 och 12 §§ samt 23 kap. 1 § BrB för försök till stöld, enligt 8 kap. 2 § BrB för snatteri, enligt 13 kap. 1 § första stycket BrB för mordbrand och enligt 3 § första stycket 2 lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott för olovlig körning till fängelse 1 år 6 månader. I domslutet åberopades också 29 kap. 5 § första stycket 7 och andra stycket samt 34 kap. 1 § första stycket 2 BrB.
Nämndemannen Turner var skiljaktig i fråga om bedömningen av den gärning som i åtalet var rubricerad som mordbrand samt påföljd såvitt framgår av följande yttrande:
För det första anser inte jag att det är styrkt att R.H. haft uppsåt till annat än grov skadegörelse.
Om gärningen ändå skall rubriceras som mordbrand, bör den enligt min mening anses mindre allvarlig enligt 13 kap. 1 § andra stycket BrB.
I fråga om påföljd anser jag att den kan bestämmas till fortsatt skyddstillsyn med hänsyn till den tid som förflutit sedan brotten och till att R.H. sedan dess genomgått missbruksbehandling.
R.H. överklagade i Svea hovrätt och yrkade att hovrätten skulle ogilla åtalet för mordbrand eller i vart fall döma honom till en icke frihetsberövande påföljd.
Åklagaren bestred ändring såvitt avsåg ogillande av åtalet för mordbrand men medgav ändring såvitt avsåg påföljden.
Hovrätten (hovrättsråden Castillo och Clark, referent, tf. hovrättsassessorn Parker och två nämndemän) anförde i dom den 1 april 2010:
I enlighet med tingsrättens i de delarna inte överklagade dom ska R.H. dömas för försök till stöld, snatteri och olovlig körning, grovt brott.
Utredningen i överklagad del är i hovrätten densamma som vid tingsrätten och föranleder ingen annan bedömning än den som tingsrätten gjort. Tingsrättens dom ska alltså fastställas.
Hovrätten fastställer tingsrättens dom.
R.H. överklagade och yrkade att HD skulle dels frikänna honom från åtalet för mordbrand, dels i vart fall bestämma påföljden till villkorlig dom eller skyddstillsyn.
Riksåklagaren motsatte sig att domen ändrades.
Riksåklagaren justerade i HD åtalet genom följande tillägg till gärningsbeskrivningen: R.H. har i vart fall av oaktsamhet, genom att umgås ovarsamt med eld, vållat brand och framkallat fara för omfattande förstörelse av annans egendom. Brottet är grovt. Riksåklagaren åberopade i denna del bestämmelsen om allmänfarlig vårdslöshet i 13 kap. 6 § BrB.
R.H. bestred ansvar för allmänfarlig vårdslöshet.
Målet avgjordes efter huvudförhandling.
HD (justitieråden Tanner, Miller och Miranda, referent) meddelade den 30 september 2011 följande dom:
R.H. ska i enlighet med hovrättens i den delen inte överklagade dom dömas för försök till stöld, snatteri och olovlig körning, grovt brott.
R.H. har i hovrätten härutöver dömts för mordbrand enligt 13 kap. 1 § BrB. I HD har han yrkat att han ska frikännas från det åtalet på den grunden att han inte har haft sådant uppsåt som krävs för ansvar enligt denna bestämmelse (jfr 1 kap. 2 § första stycket BrB). Riksåklagaren har gjort gällande att R.H. har haft sådant uppsåt eller i vart fall kan dömas till ansvar enligt bestämmelsen med stöd av den särskilda regleringen av självförvållat rus och liknande tillstånd i 1 kap. 2 § andra stycket BrB.
I HD har riksåklagaren i andra hand gjort gällande att R.H. ska dömas för det oaktsamma brottet allmänfarlig vårdslöshet. Riksåklagaren har i anslutning härtill gjort den tidigare redovisade åtalsjusteringen, men har också gjort gällande att R.H. kan dömas för allmänfarlig vårdslöshet oberoende av åtalsjusteringen. R.H. har mot detta invänt att frågan om ansvar för allmänfarlig vårdslöshet inte kan tas upp till prövning utan att åtalet justeras, att åtalsjustering inte längre är tillåten såvitt gäller ansvar enligt 13 kap. 6 § första stycket BrB då preskriptionstiden för sådant brott har löpt ut samt att åtalsjusteringen även beträffande ansvar enligt 13 kap. 6 § andra stycket är gjord för sent för att vara tillåten.
R.H. har enligt den ursprungliga gärningsbeskrivningen berett sig tillträde till ett släp till en lastbil och där - efter att ha blivit instängd - anlagt brand i en lastpall av trä vilket inneburit fara för omfattande förstörelse av annans egendom. Av utredningen framgår att han vid tillfället var påverkad av alkohol och droger. Han gick in i släpet i avsikt att se om det där fanns något att tillgripa (bedömt som försök till stöld). Lastbilschauffören hörde att någon befann sig i släpet och stängde därför dörren till detta och körde iväg lastbil och släp ett femtiotal meter till en mer upplyst plats där han ringde polisen. R.H. har uppgett att han greps av panik när släpet stängdes och ekipaget körde iväg. Han försökte på olika sätt att bli uppmärksammad för att kunna komma ut. Syftet med att tända eld i släpet var att detta skulle öppnas när man såg att det kom ut rök från släpet. Elden tog sig och blev kraftigare än R.H. hade tänkt. Han försökte släcka utan att detta lyckades så väl. När polis kom till platsen brann det i lastpallen med två till tre decimeter höga lågor.
En av förutsättningarna för att någon ska dömas till ansvar för mordbrand är att det har utbrutit brand. Så anses vara fallet om eld har kommit lös, eller med andra ord brinner med låga och inte är under kontroll. Att elden i släpet var en brand i denna mening är helt klart.
För ansvar krävs härutöver att branden innebar fara för annans liv eller hälsa eller för omfattande förstörelse av annans egendom. Kravet på omfattande förstörelse innebär att förstörelsen måste vara av viss kvantitativ omfattning. Kraven i detta hänseende är emellertid beroende av den hotade egendomens värde i ekonomiskt, kulturellt eller annat hänseende (jfr härtill NJA 1981 s. 604). Risken för förstörelse inskränkte sig i detta fall till lastbilen och dess släp samt till den last som fanns i ekipaget. Det var emellertid fråga om ett mycket stort fordonsekipage som också regelmässigt användes för övernattning och som hade en värdefull last. Lastbilens och släpvagnens ekonomiska värde har uppskattats till sammanlagt mellan 1,5 och 1,8 milj. kr och lastens värde till ca 1,6 milj. kr. Situationen skiljer sig härigenom påtagligt från förhållandena i NJA 1980 s. 191, som avsåg en lastbil värd cirka 95 000 kr vilket i dagens penningvärde motsvarar cirka 300 000 kr. Rekvisitet fara för omfattande förstörelse av annans egendom får anses vara uppfyllt.
När det gäller frågan, om R.H. haft uppsåt som täcker de objektiva rekvisiten, kan noteras att hans avsikt med att tända eld vara att åstadkomma en rökutveckling som förutsätter en förhållandevis kraftig eld. Detta innebär att han också måste ha insett - kalkylerat med - risken att han skulle förlora kontrollen över elden. Med tanke på de risker som en okontrollerad eld på det släp som han var instängd i skulle innebära för honom själv kan det dock inte antas att han var likgiltig till att en sådan utbröt.
Detta innebär att det inte är visat att R.H. hade sådant uppsåt som i allmänhet krävs för att någon ska kunna dömas för mordbrand. R.H. var emellertid berusad och påverkad av läkemedel vid gärningen. Frågan är om, och i så fall i vad mån, detta ger anledning att pröva frågan om ansvar på något annat sätt än med tillämpning av vanliga uppsåtsregler.
I NJA 1973 s. 590 tolkade HD bestämmelsen i 1 kap. 2 § andra stycket BrB så att kravet på uppsåt, eller oaktsamhet, i viss mån skulle efterges vid självförvållat rus och liknande tillstånd. HD har i en dom den 16 september 2011 i mål B 2130-11 prövat om denna tolkning ska upprätthållas. Domstolen fann därvid att övervägande skäl talar för att inte hålla fast vid den särskilda ordning som ligger bakom 1973 års avgörande och att uppsåtsbedömningarna vid självförvållat rus i stället ska ske med tilllämpning av vanliga regler. HD gör inte någon annan bedömning i detta mål. Det saknas då skäl för att hänskjuta målet eller viss fråga i detta till avgörande av HD i dess helhet (se 3 kap. 6 § andra stycket RB).
R.H. ska således inte dömas för mordbrand. Frågan blir då om det finns förutsättningar att döma honom för allmänfarlig vårdslöshet i enlighet med riksåklagarens i HD framställda andrahandsyrkande.
Enligt 30 kap. 3 § RB får en dom inte avse någon annan gärning än den för vilken talan har förts i behörig ordning. Härmed avses i första hand gärningen så som den har kommit till uttryck i den gärningsbeskrivning som åklagaren har lämnat i stämningsansökan (åklagarens uppgift om ”den brottsliga gärningen med uppgift om tid och plats för dess förövande och de övriga omständigheter, som behövs för dess kännetecknande”; 45 kap. 4 § första stycket 3). Åklagaren har emellertid under hela processens gång möjlighet att justera gärningsbeskrivningen så länge det fortfarande är fråga om ”samma” gärning som i det ursprungliga åtalet (45 kap. 5 § tredje stycket).
I stämningsansökan ska åklagaren inte bara lämna en gärningsbeskrivning utan också ange ”de bestämmelser som är tillämpliga”. Sådan tillåten justering av åtalet som har berörts i föregående punkt kan också avse de lagrum som åklagaren åberopar beträffande ”samma gärning”. I motsats till vad som gäller beträffande gärningsbeskrivningen (med justeringar) är emellertid domstolen enligt 30 kap. 3 § RB inte bunden av de lagrum som åklagaren har åberopat.
Den justering av gärningsbeskrivningen som riksåklagaren har gjort här avser samma gärning som det ursprungliga åtalet och är alltså tillåten. Som tillämpligt lagrum i förhållande till justeringen har riksåklagaren åberopat endast andra stycket av bestämmelsen om allmänfarlig vårdslöshet i 13 kap. 6 § BrB. I det stycket finns en särskild straffskala för grovt brott med ett straffmaximum som gör att preskriptionstiden för sådant brott fortfarande löpte när justeringen gjordes. Straffskalan i första stycket är däremot sådan att justeringen inte har skett inom preskriptionstiden. Detta innebär inte att justeringen av gärningsbeskrivningen, som även täcker ansvar enligt första stycket, är otilllåten i den delen utan endast att sådant ansvar är uteslutet på grund av preskriptionsreglerna om inte R.H. kan anses ha fått del av åtalet även för detta brott genom den ursprungliga stämningsansökan (se 35 kap. 1 § första stycket BrB).
I andra stycket av 13 kap. 6 § BrB ges inte några exempel på omständigheter under vilka en allmänfarlig vårdslöshet är att bedöma som grov. Den särskilda straffskalan för grova brott har emellertid motiverats av att brott av detta slag relativt ofta kunde tänkas framträda i mera svårartade former. Som ett exempel nämns i förarbetena att någon handskas vårdslöst med eld eller annat i en sprängämnes- eller ammunitionsfabrik. Uppenbart är att för det fall R.H:s gärning innefattar allmänfarlig vårdslöshet är detta brott inte att bedöma som grovt. Det återstår då att pröva om det finns förutsättningar för att döma R.H. för allmänfarlig vårdslöshet enligt grundregeln i 13 kap. 6 § första stycket.
I praxis har frågan, om domstolen kan döma med tillämpning av en straffbestämmelse som har åberopats i målet först efter det att preskriptionstiden för ansvar enligt den bestämmelsen har gått ut, i allmänhet besvarats med utgångspunkt i om den ursprungliga gärningsbeskrivningen kan anses innefatta ett påstående om brott enligt den åberopade straffbestämmelsen. Som exempel kan NJA 1990 s. 361 nämnas. Hovrätten hade i det fallet lämnat ett åtal för misshandel utan bifall. I HD yrkades, utan någon justering av gärningsbeskrivningen, ansvar för ofredande och vållande till kroppsskada. Yrkandena framställdes efter det att preskriptionstiden för bägge dessa brott hade löpt ut. HD dömde för ofredande då gärningsbeskrivningen ansågs innefatta ett påstående om ett sådant brott. Däremot lämnades yrkandet om ansvar för vållande till kroppsskada utan bifall med hänvisning till skillnader i den rättsliga regleringen mellan detta brott och misshandel.
En fråga som i detta sammanhang har varit föremål för särskild uppmärksamhet är i vad mån en domstol vid åtal för uppsåtligt brott kan döma för oaktsamhetsbrott utan att det av gärningsbeskrivningen eller på något annat sätt framgår att åtalet omfattar även sådant brott. Enligt vad som uttalades i NJA 1978 s. 291 (jfr NJA 2008 s. 1066) kan frågan inte besvaras generellt utan får bedömas beträffande varje brottslighet för sig och beroende av hur gärningsbeskrivningen i det särskilda fallet närmare har utformats.
Av betydelse för de nu berörda frågorna är emellertid inte endast rent intern svensk lagstiftning och praxis. I artikel 6 i Europakonventionen, som sedan år 1995 gäller som svensk lag, föreskrivs bl.a. att var och en som anklagas för brott har rätt att i detalj underrättas om innebörden av och grunden för anklagelsen mot honom. Av senare praxis från Europadomstolen framgår att detta inte endast gäller vilken gärning som anklagelsen gäller utan också den rättsliga kategoriseringen. Grundläggande är domen den 25 mars 1999 i målet Morris och Potter mot Frankrike, Reports of Judgments and Decisions, 1999-II (jfr t.ex. dom den 12 april 2011 i målet Arellano mot Rumänien, no. 21175/03, dom den 11 december 2007 i målet Drassich mot Italien, no. 25575/04 och beslut den 5 september 2006 i målet Mcclain och Anderson mot Sverige, no 67930/01). Konventionen och den praxis som har utvecklats av Europadomstolen innebär att det numera, i motsats till vad som tidigare har antagits, inte är möjligt att döma enligt en viss straffbestämmelse utan att den tilltalade i förväg har fått reda på att bestämmelsen skulle kunna vara tillämplig och har beretts möjlighet att anpassa sitt försvar efter detta.
Rätten att bli informerad om den rättsliga kategorisering som ligger till grund för ett åtal får anses medföra att preskriptionsavbrott enligt 35 kap. 1 § BrB i princip förutsätter att den misstänkte inte endast har fått del av en gärningsbeskrivning som kan anses innefatta påstående om brott enligt en viss straffbestämmelse utan också har fått reda på att denna straffbestämmelse kan vara tillämplig. Undantag kan gälla i vissa situationer, t.ex. vid gradindelade brott och vid andra brott där förhållandet mellan olika straffbestämmelser är sådant att tillämpningsområdet för en straffbestämmelse ligger helt inom ramen för en annan straffbestämmelses tillämpningsområde.
Något påstående om att ansvar skulle kunna komma i fråga för allmänfarlig vårdslöshet enligt 13 kap. 6 § första stycket BrB har inte framförts inom preskriptionstiden för sådant brott. Åtalet ska därför även i den delen, oavsett om man utgår från den ursprungliga gärningsbeskrivningen eller den här gjorda justeringen, lämnas utan bifall.
Påföljden för den brottslighet som R.H. nu ska dömas för (jfr punkt 1) ska bestämmas till villkorlig dom. Med hänsyn till bl.a. den långa tid som har förflutit sedan gärningarna begicks ska den villkorliga domen inte förenas med böter.
HD ändrar på det sättet hovrättens domslut att HD lämnar åtalet för mordbrand, alternativt allmänfarlig vårdslöshet, utan bifall och bestämmer påföljden för den övriga brottsligheten till villkorlig dom.
Justitieråden Hickman och Nicholson var skiljaktiga på det sätt som framgår av följande yttrande:
Vi är ense med majoriteten till och med punkt 17 i domskälen. Därefter bör dessa enligt vår mening ha följande lydelse:
Enligt 35 kap. 1 § BrB får någon påföljd inte ådömas för ett brott om inte den misstänkte har, bortsett från häktning, fått del av åtal ”för brottet” inom den tid som anges i paragrafen. Enligt HD:s hittillsvarande praxis har detta ansetts innebära att den misstänkte ska före preskriptionstidens utgång få del av en gärningsbeskrivning som kan anses innefatta ett påstående om det brott som är i fråga (se ovan angående NJA 1990 s. 361 samt NJA 2000 s. 457). I detta fall innebär en sådan tillämpning av preskriptionsbestämmelsen att R.H. före preskriptionstidens utgång måste ha fått del av en gärningsbeskrivning som innefattar brottet allmänfarlig vårdslöshet. Det fordras däremot inte att han inom den tiden har fått del av åklagarens påstående att straffbestämmelsen om allmänfarlig vårdslöshet, 13 kap. 6 § första stycket BrB, är tillämplig.
I punkt 17 har det konstaterats att Europakonventionen fordrar att besked om vilken straffbestämmelse åklagaren åberopar ges i sådan tid att den tilltalade bereds möjlighet att anpassa sitt försvar. Den praxis som utvecklats i Europadomstolen avser tolkning av artikel 6, där det föreskrivs bl.a. att var och en som anklagas för brott har rätt att i detalj underrättas om innebörden och grunden för anklagelsen mot honom. Enligt den praxis som utvecklats kan en brist i detta hänseende botas genom förfarande i högre instans. Syftet är att skapa förutsättningar för den tilltalade att försvara sig mot anklagelserna.
Frågan är då om det krav som konventionen ställer enligt vad som nyss har sagts bör, med ändring av vad som hittills har ansetts gälla, inverka på tolkningen av preskriptionsbestämmelsen i 35 kap. 1 § BrB på ett sådant sätt att ett brott preskriberas om inte dess straffbestämmelse har angetts i åtalet före preskriptionstidens utgång.
En sådan tolkning av preskriptionsbestämmelsen fordrar vissa undantag om inte klart oönskade effekter ska uppstå. En tilltalad bör exempelvis kunna fällas för snatteri på grundval av en gärningsbeskrivning som innefattar detta brott, även om åklagaren hävdar att gärningen är att bedöma som stöld och inte i andra hand påstår snatteri. På samma sätt bör en tilltalad kunna fällas för olaga hot enligt en gärningsbeskrivning som inrymmer ett tydligt påstående om ett sådant hot som en del av ett gärningspåstående om olaga tvång, även om inte åklagaren i andra hand har åberopat straffbestämmelsen om olaga hot.
Det anförda visar att den diskuterade tolkningen av preskriptionsbestämmelsen i 35 kap. 1 § BrB riskerar att skapa svårigheter i rättstillämpningen. Det bör då inte komma i fråga att förändra tolkningen av preskriptionsbestämmelserna på grundval av ett krav i konventionen som avser en helt annan situation. Härtill kommer att det krav som konventionen ställer får anses ha gott fog för sig som en del av rätten till en rättvis rättegång, medan något motsvarande inte kan sägas i fråga om ett tänkt krav att tilllämplig straffbestämmelse skulle anges före preskriptionstidens utgång.
På grund av det anförda finns det inte skäl att ändra den hittillsvarande tolkningen av 35 kap. 1 § BrB. Om den misstänkte före preskriptionstidens utgång har fått del av en gärningsbeskrivning som innefattar ett påstående om brott enligt den åberopade straffbestämmelsen, bör han sålunda kunna dömas för brottet utan hinder av preskription.
Åklagarens ursprungliga gärningsbeskrivning får anses innefatta ett påstående om att R.H. av oaktsamhet vållade brand och framkallade fara för omfattande förstörelse av annans egendom, dvs. ett påstående om allmänfarlig vårdslöshet (se punkterna 5-7). R.H. har gjort sig skyldig till den sålunda påstådda gärningen. Han ska därför, förutom för övrig brottslighet (jämför punkten 1), dömas för allmänfarlig vårdslöshet.
Påföljden bör bli villkorlig dom, som inte bör förenas med böter.
HD:s dom meddelad: den 30 september 2011.
Mål nr: B 2105-10.
Lagrum: 1 kap. 2 §, 13 kap. 1 och 6 §§ samt 35 kap. 1 § BrB, 30 kap. 3 § samt 45 kap. 4 och 5 §§ RB.
Rättsfall: NJA 1973 s. 590, NJA 1978 s. 291, NJA 1980 s. 191, NJA 1981 s. 604, NJA 1990 s. 361, NJA 2008 s. 1066, NJA 2011 s. 563, Europadomstolens domar den 25 mars 1999 i målet Morris och Potter mot Frankrike, ECHR 1999-II, den 12 april 2011 i målet Arellano mot Rumänien, no. 21175/03, och den 11 december 2007 i målet Drassich mot Italien, no. 25575/04, Europadomstolens beslut den 5 september 2006 i målet Mcclain och Anderson mot Sverige, no. 67930/01.