Parkeringsanmärkning. Tillämpning av 4 § lagen om felparkeringsavgift. 1. Den som sålt ett fordon till en köpare med falsk identitet, och som fått full betalning, har ansetts inte frånhänts fordonet genom brott. 2. Det förhållandet att säljaren - när den felaktiga registreringen av köparen tagits bort - har återregistrerats i vägtrafikregistret, har inte ansetts medföra att säljaren är att anse som ägare när någon ny överlåtelse inte har skett.
Shaw AB sålde ett fordon till K.H. Den 17 mars 2015 registrerades K.H. som ägare till fordonet. Polismyndigheten utfärdade den 20 juli 2015 en parkeringsanmärkning utställd till K.H. Denne vände sig till Transportstyrelsen och invände att han inte ägde fordonet. I beslut den 10 april 2017 tog Transportstyrelsen bort uppgiften att K.H. ägde fordonet och återregistrerade Boyd som ägare med retroaktiv verkan under perioden den 21 januari 2015-den 27 april 2016.
Polismyndigheten påförde därefter Boyd parkeringsanmärkningen. Boyd bestred anmärkningen. I beslut den 2 juni 2017 lämnade Polismyndigheten anmälan om bestridande utan bifall.
Shaw AB överklagade Polismyndighetens beslut och yrkade att tingsrätten skulle undanröja bolagets betalningsansvar för felparkeringsavgiften.
Polismyndigheten bestred ändring.
Tingsrätten (tingsnotarien Mendoza) undanröjde parkeringsanmärkningen och befriade Cooper från betalningsskyldighet i beslut den 9 februari 2018. Tingsrätten anförde följande.
Inledningsvis konstaterar tingsrätten att följande omständigheter är ostridiga i ärendet.
Shaw registrerades som ägare av fordonet den 21 januari 2015.
K.H. registrerades som ägare av fordonet den 17 mars 2015.
Parkeringsanmärkningen utfärdades den 20 juli 2015. Parkeringsanmärkningen är lagligen grundad i och för sig.
STH Stockholms Stad registrerades som ägare av fordonet den 27 april 2016.
Genom Transportstyrelsens beslut den 10 april 2017 togs uppgifterna i vägtrafikregistret om K.H. som ägare av fordonet bort vilket innebar att Shaw retroaktivt infördes som registrerad ägare för hela perioden mellan den 21 januari 2015 och den 27 april 2016.
Av Transportstyrelsens beslut framgår bland annat följande. K.H. har vänt sig till Transportstyrelsen eftersom han registrerats som ägare till en stor mängd bilar som inte är hans. K.H. hade tidigare ett samordningsnummer och det är på det som bilarna har registrerats. För den aktuella bilen har K.H. registrerats efter direktanmälan i vägtrafikregistret. Anmälan har lämnats in under en tid då K.H. var utomlands. Transportstyrelsen har ansett att uppgifterna i ärendet starkt talar för att K.H. inte har medverkat till den direktanmälan som har lämnats in med uppgifter om honom som köpare av bilen. Uppgifterna om att K.H. har varit registrerad som ägare till den aktuella bilen har därför tagits bort och den tidigare ägaren, Shaw, återinförts som ägare i vägtrafikregistret.
I lagen (1976:206) om felparkeringsavgift finns bestämmelser om meddelande av parkeringsanmärkning och skyldighet att betala felparkeringsavgift vid överträdelse av föreskrifter om parkering eller stannande. Enligt 4  § samma lag ansvarar fordonets ägare för att felparkeringsavgift betalas. Ägaren ansvarar dock inte om omständigheterna gör det sannolikt att fordonet frånhänts honom genom brott. Med fordonets ägare avses enligt nämnda paragrafs andra stycke första punkten (i) den som när överträdelsen skedde var antecknad som fordonets ägare i vissa register - i detta fall vägtrafikregistret - eller (ii) den som senare antecknats där som ägare av fordonet vid tiden för överträdelsen.
Tingsrätten konstaterar att Shaw inte var antecknad som ägare av fordonet då parkeringsanmärkningen utfärdades. Frågan är då om Shaw ska ansvara för parkeringsanmärkningen eftersom bolaget senare har antecknats som ägare av fordonet vid tiden för överträdelserna. Bestämmelsens ordalydelse tyder på att så skulle vara fallet. Därtill kommer att regleringen rörande felparkeringsavgifter syftar till att skapa ett administrativt enkelt sanktionssystem och att det i princip alltid ska vara möjligt att kräva betalt från fordonets registrerade ägare (se t.ex. prop. 1988/89:6 s. 6 och NJA 2015 s. 98). Om ett fordon vid en överträdelse brukades av någon annan person kan den registrerade ägaren genom en civilrättslig process framställa krav mot denne med anledning av de felparkeringsavgifter som ägaren av fordonet har förpliktigats att utge (se t.ex. RH 1988:10).
I förarbetena till den lagändring som gav 4  § lagen om felparkeringsavgift dess nuvarande lydelse anförde dock departementschefen följande (prop. 1988/89:6 s. 14).
JO pekar på att 4  § FelPL enligt sin ordalydelse innebär att en senare anteckning med retroaktiv verkan aldrig kan påverka ansvaret för en förseelse. Detta betyder att om en ägare till fordonet gör sig skyldig till en parkeringsförseelse när den gamle ägaren fortfarande står antecknad i registret skall formellt den förre ägaren hållas ansvarig för förseelsen. Emellertid tillämpas bestämmelsen inte på detta sätt utan den som var ägare till fordonet vid tiden för förseelsen görs också ansvarig för denna.
Jag anser att den ordning som tillämpas i praktiken är lämplig. Bestämmelsen bör därför ändras så att ordalydelsen överensstämmer med den tillämpade ordningen.
Syftet med införandet av bestämmelsen i dess nuvarande lydelse var således att det av lagtexten direkt skulle framgå att en ny ägare av ett fordon - oavsett om registrering av ägarbytet sker retroaktivt vid ett senare datum - också ansvarar för parkeringsanmärkningar från och med den dag då bilen överlåts. Att bestämmelsen tar sikte på hur ansvaret för parkeringsanmärkningar ska fördelas vid en övergång av äganderätten framgår också av rubriken i propositionen, ”[a]nsvaret vid övergång av äganderätten” (prop. 1988/89:6 s. 13).
I detta fall har återregistreringen inte skett på grund av en övergång av äganderätten av bilen till Carson Sverige. Någon överlåtelse har nämligen inte skett. Istället är det fråga om en ren registreringsåtgärd till följd av att K.H. har tagits bort som registrerad ägare i registret eftersom han blivit utsatt för någon form av identitetskapning. Återregistreringen har skett retroaktivt närmare två år efter det att parkeringsanmärkningen utfärdades.
Mot bakgrund av vad som redovisats ovan anser tingsrätten inte att 4  § lagen om felparkeringsavgift ska tolkas så att Shaw ska ansvara för felparkeringsanmärkningen i förevarande fall. En sådan tolkning skulle få orimliga konsekvenser för Shaw. Enligt tingsrättens mening framgår det av förarbetena att detta inte har varit lagstiftarens avsikt.
Med hänsyn till vad som anförts ovan saknas det anledning för tingsrätten att pröva om Shaw gjort sannolikt att bilen frånhänts bolaget genom brottslig gärning. Tingsrätten kan ändå notera att Castro hovrätt har funnit att den omständigheten att en köpare lämnat felaktiga personuppgifter inte innebär att säljaren ska anses ha frånhänts ett fordon genom brott (Svea hovrätts beslut den 17 juni 2004 i ärende ÖÄ 3904-04). Av underrättsavgörandet framgår dock att det där var fråga om en köpare som dels lämnat namn och personnummer som inte kunde härledas till någon i verkligheten existerande person, dels adress-uppgifter som inte ledde till någon reell adress.
Sammanfattningsvis finner tingsrätten att 4  § lagen om felparkeringsavgift inte ska tolkas så att Shaw ska vara betalningsansvarigt för förutvarande parkeringsanmärkning. Med ändring av Polismyndighetens beslut undanröjer tingsrätten därför Carson Sveriges betalningsansvar för parkeringsanmärkningen.
Polismyndigheten överklagade i Svea hovrätt och yrkade att hovrätten skulle fastställa Polismyndighetens beslut.
Boyd motsatte sig ändring av tingsrättens beslut.
Hovrätten (hovrättsråden Anderson och Stevens, referent, samt hovrättsassessorn Lamb) avslog överklagandet i beslut den 20 september 2018. Hovrätten anförde följande.
När det gäller omständigheterna i förevarande fall och beskrivningen av den rättsliga regleringen instämmer hovrätten i den redovisning som tingsrätten har gjort i det överklagade beslutet.
Det är således klarlagt att Transportstyrelsen med retroaktiv verkan har antecknat Boyd som ägare av det aktuella fordonet för den period under vilken överträdelsen skedde. Bolaget har därmed såsom ägare av fordonet som utgångspunkt ett strikt betalningsansvar för felparkeringsavgiften.
Tingsrätten har kommit fram till att Polismyndighetens tolkning av 4  § lagen (1976:206) om felparkeringsavgift (felparkeringslagen) skulle få orimliga konsekvenser och att det framgår av förarbetena att en sådan tolkning skulle stå i strid med lagstiftarens avsikt. Även hovrätten anser att det i detta fall skulle få närmast orimliga konsekvenser för Boyd om betalningsskyldigheten kvarstår men kan inte finna att lagtexten eller förarbetena ger utrymme för att frångå det strikta ansvaret på grund av sådana hänsyn. Något stöd för att undanröja betalningsskyldigheten på de av tingsrätten anförda skälen finns därmed inte.
Frågan är då om Boyd kan undgå betalningsansvar på den grunden att omständigheterna gör det sannolikt att fordonet frånhänts bolaget genom brott.
En utgångspunkt vid bedömningen är att bestämmelserna om felparkeringsavgift syftar till att skapa ett administrativt enkelt sanktionssystem. Med undantag för situationer där omständigheterna gör det sannolikt att fordonet frånhänts ägaren genom brott ska den registrerade ägaren alltså betala felparkeringsavgiften. När det gäller undantag får dessa ses i ljuset av sanktionssystemets ändamål och får därmed inte tolkas alltför extensivt. Detta gäller trots att resultatet i ett enskilt fall kan framstå som mindre rimligt (jfr rättsfallet NJA 2015 s. 98).
I förevarande fall är det ostridigt att Boyd överlät fordonet till en köpare som i samband med överlåtelsen lämnade oriktiga identitetsuppgifter. Boyd fick betalt och fordonet överlämnades frivilligt till den person som utgav sig för att vara köparen. Det har inte framkommit sådana omständigheter som ger anledning att ifrågasätta Potts agerande i samband med överlåtelsen. Med hänsyn till att Boyd sålt fordonet inom ramen för en näringsverksamhet och att det inte ens påståtts att bolaget brustit i kontroll av köparens identitet är det sannolikt att denne i samband med överlåtelsen begick en brottslig gärning, närmast genom att åberopa falska identitetshandlingar. Förvärvarens syfte med detta förfarande torde ha varit att inte göra rätt för sig när det gäller de förpliktelser som åligger fordonets registrerade ägare, t.ex. att betala felparkeringsavgifter. Enligt hovrättens mening får det emellertid hållas för visst att Boyd, bl.a. med hänsyn till de konsekvenser som nu faktiskt aktualiserats, inte hade genomfört överlåtelsen om bolaget hade känt till de verkliga förhållandena. Bolaget har således genom ett vilseledande förmåtts att överlämna fordonet till köparen. Vid denna bedömning anser hovrätten att omständigheterna är sådana att Boyd - trots att någon förmögenhetsskada inte har uppkommit vid själva överlämnandet av fordonet och att överlämnandet skett frivilligt - sannolikt har frånhänts fordonet genom brott.
Att hovrätten vid tillämpning av 4  § felparkeringslagen i ett annat ärende med liknande omständigheter kommit till en annan slutsats föranleder inte någon annan bedömning (jfr Svea hovrätts beslut den 2 juli 2004 i mål nr ÖÄ 3904-04). Boyd ska således inte ha något ansvar för att betala felparkeringsavgiften.
Vid denna bedömning ska tingsrättens beslut inte ändras.
Enligt hovrätten finns det särskilda skäl för att tillåta att beslutet får överklagas (10 a  § lagen om felparkeringsavgift).
Polismyndigheten överklagade och yrkade att HD skulle fastställa myndighetens beslut om betalningsansvar för parkeringsanmärkningen.
Cooper motsatte sig att hovrättens beslut ändrades.
HD inhämtade yttrande från Transportstyrelsen.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Johnson, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut.
Punkterna 1-4 överensstämmer i huvudsak med punkterna 1-4 i HD:s skäl.
Frågan i målet är om betalningsansvar för felparkeringsavgiften ska undanröjas på grunden att bolaget gjort sannolikt att fordonet frånhänts det genom brott enligt 4  § lagen (1976:206) om felparkeringsavgift.
Felparkeringsavgift vid parkering på allmän mark regleras i lagen om felparkeringsavgift. Vid överträdelse av föreskrifter om parkering får en parkeringsanmärkning meddelas. Den ska innehålla en uppmaning om att betala felparkeringsavgiften. Anmärkningen överlämnas till fordonets förare eller ägare eller fästs på fordonet. Fordonets ägare ansvarar för att avgiften betalas. (Se 1  §, 2  §, 4  § första stycket samt 5  § första och andra stycket.)
Lagen bygger på en avvägning mellan kravet på rättssäkerhet och intresset av ett snabbt och smidigt förfarande. Det har ansetts nödvändigt med ett enkelt system och rationella rutiner för hanteringen av felparkeringsavgifter samtidigt som det måste tillgodose den enskildes intresse av rättssäkerhet. (Se prop. 1975/76:106 s. 34 och 41.)
Enligt 4  § lagen om felparkeringsavgift gäller att ägaren ansvarar för att felparkeringsavgiften betalas om han inte gör sannolikt att fordonet frånhänts honom genom brott. Med fordonets ägare avses, såvitt nu är av intresse, den som vid tiden för den olovliga parkeringen var antecknad som ägare i vägtrafikregistret, eller som senare har antecknats där som ägare vid tiden för överträdelsen.
Ägaren är alltså strikt ansvarig för avgiften oavsett vem som vid tillfället körde bilen om han inte gör sannolikt att bilen frånhänts honom genom brott.
Detta strikta ägaransvar har sitt ursprung i ett tidigare subsidiärt straffrättsligt ägaransvar, och syftar till att tillse en bättre efterlevnad av parkeringsbestämmelserna. Av motiven framgår att det regelmässigt är ägaren eller en denne närstående person som för bilen och att ägaren då har möjlighet att utkräva erlagd felparkeringsavgift av den som fått disponera bilen (prop. 1975/76:106 s. 20 och 36). Enligt motiven framgår vidare att om den i bilregistret antecknade ägaren inte är faktisk ägare och detta beror på felaktig registerföring, ska ansvaret för felparkeringsavgiften inte vila på den i registret upptagne om rättelse i registreringsuppgift sker (se a. prop. s. 23 f. och 36).
I vissa fall kan en felparkeringsavgift undanröjas med hänsyn till omständigheterna vid parkeringen. (Se t.ex. 11 kap. 9  § trafikförordningen, 1998:1276, NJA 2014 s. 929, jfr NJA 1975 s. 570 I och NJA 2005 s. 17.)
Felparkeringsavgift har i praxis också undanröjts när någon grundläggande förutsättning för parkeringsanmärkningens utfärdande saknats. (NJA 1998 s. 320, NJA 2002 s. 565 och NJA 2007 s. 799.)
Någon annan grund för undanröjande saknas.
Vad gäller fråga om vad som menas med att fordonet frånhänts ägaren genom brott, saknas det definition i 4  § och dess motiv. Motsvarande rekvi-sit finns i bland annat häleribestämmelsen 9 kap. 6  § BrB och i 3  § lagen (1986:796) om godtrosförvärv av lösöre.
I motiven till häleribestämmelsen framgår att med frånhändande avses åtgärder riktade mot ägarens rätt till egendomen och är inriktad på tillägnelse. Med detta menas inte bara brott, genom vilka saken blivit tagen ur annans besittning, såsom stöld, utan varje brott genom vilket någon förvärvat annans sak och således berövat ägaren denna. Detta innefattar bedrägeri, utpressning, ocker, förskingring, vissa former av egenmäktigt förfarande m.m. (NJA II 1942 s. 406). Tillgrepp av fortskaffningsmedel utgör inget sådant frånhändande som erkänns enligt bestämmelsen (NJA 1990 s.  9, Brown m.fl, Brottsbalken m.m., kommentaren till 9 kap. 6  §, Zeteo 2019-04-17, samt Jones m.fl., Brotten mot person och förmögenhetsbrotten, 2 uppl. 2015, s. 275 ff.).
Av 3  § lagen om godtrosförvärv och dess motiv framgår att ett frånhändande inkluderar stöld, rån, tillgrepp av fortskaffningsmedel och egenmäktigt förfarande. Förskingring, olovligt förfogande, bedrägeri, utpressning och ocker utgör dock inte ett frånhändande som erkänns enligt bestämmelsen. (Se prop. 2002/03:17 s. 35 ff.)
Vad gäller avgränsningen av en gärning får domstolen enligt 30 kap. 3  § första meningen RB inte döma över annan gärning än den, för vilken talan i behörig ordning har förts. Med gärning avses i detta sammanhang vad som framgår av åklagarens gärningsbeskrivning. Enligt 45 kap. 4  § första stycket 3 RB ska i gärningsbeskrivningen anges bl.a. den brottsliga gärningen med uppgift om tid och plats för dess förövande och de övriga omständigheter som behövs för dess kännetecknande. Åklagaren ska även ange de bestämmelser som är tillämpliga.
Gärningsbeskrivningen utgör alltså ramen för en brottmålsprocess (se NJA 2015 s. 405 p. 10). Omständigheterna i det enskilda fallet och brottstypen kan påverka hur en gärning avgränsas. Exempelvis kan å ena sidan allt åsidosättande under en bokföringsperiod - ett räkenskapsår - utgöra ett bokföringsbrott enligt 11 kap. 5  § BrB (NJA 1999 s. 647). Å andra sidan kan upprepade liknande bedrägerier mot samma brottsobjekt, utgöra flera brott (NJA 2007 s. 973). Därtill finns vissa brott som utgör en gemensam beteckning på annars skilda gärningar, såsom grov frids- eller kvinnofrids-kränkning samt olaga förföljelse enligt 4 kap. 4 a  § respektive 4 b  § BrB.
Carson Sverige AB har i samband med överlåtelsen av bilen runt den 17 mars 2015 fått fullt betalt av köparen som uppgett felaktiga identitetsuppgifter. Parkeringsanmärkningen har utfärdats den 20 juli 2015, dvs. drygt fyra månader efter överlåtelsen.
Något olovligt tagande eller någon besittningsrubbning har inte skett. Överlåtelsen har inte heller inneburit någon omedelbar skada. Frånhändande av bilen genom stöld, rån eller något annat tillgreppsbrott enligt 8  kap. BrB har därför inte skett.
Vad gäller frånhändande genom bedrägeri enligt 9 kap. 1  § BrB, kräver även det att överlåtelsen inneburit skada. Sådan skada eller bristande prestationsvilja i förhållande till att fullgöra köpet av bilen fanns inte vid överlåtelsen, då säljaren erhållit full betalning för bilen (jfr NJA 1986 s.  350). Den omständigheten att drygt fyra månader passerat mellan överlåtelsen av bilen och det att parkeringsanmärkningen utfärdats, förstärker ytterligare att det har rört sig om två olika gärningar (jfr NJA 2007 s. 973). Bilen har således inte heller frånhänts bolaget genom bedrägeri.
Det kvarvarande brottet som kan aktualiseras är oredligt förfarande. Enligt 9 kap. 8  § BrB definieras brottet som den som i annat fall än som angetts i kapitlet, förfar oredligt i det att han medelst vilseledande förmår någon till handling eller underlåtenhet och därigenom skadar den vilseledde eller någon i vars ställe denne är. Skillnaden mot bedrägeri är att oredligt förfarande inte behöver innebära vinning men ska medföra skada.
Exempel är om någon genom oriktiga uppgifter om ett bolags ställning förleder en aktieägare att till underpris släppa ut sina aktier på marknaden eller annars förleder annan till förlustbringande affärer genom att ge denne en falsk föreställning om marknadsläget (NJA II 1942 s. 416 och NJA II 1962 s. 224). Att förleda någon att företa en gärning som medför betalningsskyldighet såsom skadestånd, böter, avgifter osv. kan också utgöra ett sådant brott (se Kelly m.fl., s. 260).
I praktiken spelar frågan om en disposition inneburit eller medfört skada oftast inte så stor roll, eftersom gärningsmannens uppsåt ska täcka skada och en skada som inträffar långt efter dispositionen ofta inte täcks av uppsåt (Bäcklund m.fl., a.a., kommentar till 9 kap. 8  §, Kelly m.fl., a.a., s. 260.)
Att köparen vid överlåtelsen felaktigt uppgett sig ha varit K.H., måste ha varit att köparen därigenom försökt undgå det ansvar som är förknippat med att vara registrerad ägare för bilen, bl.a. att betala felparkeringsavgifter. Shaw AB har slutligt drabbats av avgiften.
De objektiva rekvisiten för brottet, (i) vilseledande, att (ii) någon förmåtts till en disposition och (iii) skada för den vilseledde, är därmed i och för sig uppfyllda. En ytterligare förutsättning för brott är dock att köparen vid överlåtelsetidpunkten också haft uppsåt till att vilseledandet skulle leda till att bolaget skulle drabbas av skadan (jfr NJA 2002 s. 17).
En grundläggande förutsättning för att uppsåt över huvud taget ska kunna föreligga är att gärningsmannen har varit i tillräcklig grad medveten om vad han har gjort.
Köparens agerande kan i nu aktuellt fall i första hand vara straffbart enligt 4 kap. 6 b  § BrB (olovlig identitetsanvändning) och utgöra ett brott mot K.H. (jfr 4 kap. 11  § BrB). Förfarandet kan också i andra hand medföra straff enligt 10 kap. 1  § och 17 kap. 4  § förordningen (2001:650) om vägtrafikregister (oriktig anmälan om ägarbyte).
I fråga om köparen vid överlåtelsen haft uppsåt till att bolaget genom vilseledandet skulle drabbas av framtida felparkeringsavgifter noteras följande. Något avsiktsuppsåt eller insiktsuppsåt att bolaget skulle drabbas av denna framtida avgift kan inte klarläggas vid överlåtelsen. Fråga är om köparen haft ett likgiltighetsuppsåt till att bolaget kunde drabbas av sådan skada.
Ett likgiltighetsuppsåt förutsätter att gärningsmannen var medveten om risken för effekten. Om den frågan besvaras jakande är frågan om gärningsmannen varit likgiltig inför effekten. Det fordras i allmänhet för likgiltighetsuppsåt att risken för effekten dvs. förekomsten av gärningsomständigheten enligt gärningspersonens föreställning varit avsevärd (NJA 2016 s. 763 pp. 12 och 15).
Genom vilseledandet får köparen anses ha varit medveten om risken för att hans åtgärder kunde leda till att K.H. eller staten slutligt skulle drabbas av avgiften. Han får anses ha förhållit sig likgiltig inför den effekten. Den omständigheten att bolaget genom förfarandet slutligt drabbats av avgiften genom en återregistrering, kan inte ha förutsetts vid överlåtelsen. Han kan alltså inte ha varit medveten om risken för denna effekt. Risken för denna effekt, enligt köparens uppfattning vid köpet, kan inte heller ha varit avsevärd. Köparen kan därför inte anses ha haft likgiltighetsuppsåt till att bolaget skulle drabbas av avgiften.
Därtill gäller som nämnts att drygt fyra månader passerat mellan överlåtelsen av bilen och den aktuella felparkeringsavgiften, vilket också talar för att det har rört sig om två olika gärningar.
Något frånhändande av bilen genom oredligt förfarande har det därför inte heller varit.
Sammanfattningsvis innebär detta att fordonet vid överlåtelsetidpunkten inte frånhänts ägaren genom brott. Någon möjlighet att undanröja betalningsskyldigheten på denna grund saknas. Någon annan grund för att betalningsskyldigheten ska undanröjas har inte gjorts gällande. Hovrättens beslut ska därför ändras.
Med ändring av hovrättens beslut fastställer HD betalningsansvaret för felparkeringsavgiften.
HD (justitieråden Turner, Jackson, referent, Rivers, Sanchez och Soto) meddelade den 7 juni 2019 följande beslut.
Boyd sålde ett fordon med registreringsnummer DBY 058 till en person som utgav sig för att vara K.H. och som vid köpet erlade full betalning för fordonet. Bolaget, som hade rätt att göra direktanmälan till vägtrafikregistret, anmälde överlåtelsen och K.H. registrerades den 17 mars 2015 som ägare till fordonet.
Den 20 juli 2015 utfärdade polismyndigheten en parkeringsanmärkning utställd till K.H.
Sedan K.H. vänt sig till Transportstyrelsen och invänt att han inte var ägare till fordonet - och inte heller till 118 andra fordon som registrerats i hans namn - har Transportstyrelsen i beslut den 10 april 2017 tagit bort uppgiften om K.H. som ägare till fordonet DBY 058 och beträffande detta återregistrerat Boyd som ägare med retroaktiv verkan under perioden den 21 januari 2015-27 april 2016. Av handlingarna framgår inte att beslutet har överklagats.
Polismyndigheten har därefter påfört Boyd den aktuella parkeringsanmärkningen.
Sedan Boyd överklagat polismyndighetens beslut undanröjde tingsrätten betalningsansvaret för parkeringsanmärkningen med motiveringen att återregistreringen av Boyd som ägare inte hade skett på grund av äganderättsövergång och att det skulle få orimliga konsekvenser om Boyd skulle ansvara för parkeringsanmärkningen. Hovrätten har avslagit polismyndighetens överklagande med motiveringen att omständigheterna är sådana att Boyd sannolikt har frånhänts fordonet genom brott.
Frågan i målet är om Boyd enligt 4  § lagen (1976:206) om felparkeringsavgift är betalningsansvarigt för den avgift som påförts bolaget.
Vid överträdelse av föreskrifter om parkering får en parkeringsanmärkning meddelas. Den ska innehålla en uppmaning att inom viss tid betala felparkeringsavgiften. Anmärkningen ska överlämnas till fordonets förare eller ägare eller fästas på fordonet. (Se 2  § samt 5  § första och andra styckena lagen om felparkeringsavgift.)
Enligt 4  § första stycket lagen om felparkeringsavgift ansvarar fordonets ägare för att avgiften betalas, om inte omständigheterna gör det sannolikt att denne frånhänts fordonet genom brott. Med fordonets ägare avses, såvitt nu är av intresse, den som vid tiden för den olovliga parkeringen var antecknad som ägare i vägtrafikregistret eller som senare har antecknats som ägare vid tiden för överträdelsen (se andra stycket 1).
Lagen bygger på en avvägning mellan kravet på rättssäkerhet och intresset av ett snabbt och smidigt förfarande. Det har ansetts nödvändigt med ett enkelt system och rationella rutiner för hanteringen av felparkeringsavgifter samtidigt som systemet måste tillgodose den enskildes intresse av rättssäkerhet. (Se prop. 1975/76:106 s. 34 och 41.)
Det finns vissa möjligheter att undanröja en parkeringsavgift med hänsyn till omständigheterna vid parkeringen eller därför att någon grundläggande förutsättning för parkeringsanmärkningens utfärdande inte är uppfylld (se bl.a. NJA 1998 s. 320 och NJA 2014 s. 929). Någon sådan situation föreligger emellertid inte i detta mål.
Varken 4  § lagen om felparkeringsavgift eller dess förarbeten ger något närmare besked om vad som omfattas av uttrycket ”frånhänts genom brott”.
Motsvarande uttryck används i häleribestämmelsen i 9 kap. 6  § första stycket 1 BrB. Där omfattar uttrycket inte bara besittningsrubbningar som sker genom stöld, utan även frånhändanden genom bl.a. bedrägeri, utpressning, oredligt förfarande, förskingring samt vissa former av egenmäktigt förfarande (se t.ex. SOU 1940:20 s. 147 samt Brown m.fl., Brottsbalken m.m., kommentar till 9 kap. 6  §, Zeteo 2019-04-17, och Jones m.fl., Brotten mot person och förmögenhetsbrotten, 2 uppl. 2015, s. 275 ff.). Det finns inte anledning att tolka uttrycket mer restriktivt i lagen om felparkeringsavgift.
Uttrycket bör emellertid såtillvida anses vara begränsande att det innefattar ett krav på att det verkligen är fråga om ett brott – där alla brottsförutsättningar är uppfyllda – och att brottet utgör ett egendomsbrott som riktas mot den som är potentiellt betalningsansvarig för felparkeringsavgiften och där fordonet är brottsobjektet.
Det aktuella fordonet har av Boyd överlåtits till köparen mot betalning. Något olovligt tagande eller någon annan besittningsrubbning som innebär ett frånhändande föreligger inte.
Det kan däremot antas att Boyd genom vilseledande - bestående i att köparen förespeglade att han var K.H. - har förmåtts till den disposition som försäljningen innebar. Fordonet skulle följaktligen kunna vara frånhänt bolaget genom bedrägeri (se 9 kap. 1  § BrB) eller oredligt förfarande (se 9 kap. 8  §). Detta är brottstyper som kan innefatta ett frånhändande i den mening som avses i 4  § lagen om felparkeringsavgift (se p. 12).
För att bedrägeri ska vara förövat förutsätts emellertid att dispositionen har inneburit - inte bara medfört - skada för Boyd eller för någon i vars ställe bolaget är respektive vinning för gärningsmannen (eller för någon annan på sätt som anges i bestämmelsen i 23 kap. 7  § BrB). Eftersom det inte har påståtts annat än att full betalning har erlagts är det klart att någon sådan förmögenhetsöverföring inte har skett. Fordonet har alltså inte frånhänts Boyd genom bedrägeri.
När det gäller oredligt förfarande är det inte nödvändigt att dispositionen innebär skada; det är tillräckligt att den medför skada (se SOU 1940:20 s. 153 samt bl.a. Bäcklund m.fl., a.a., kommentar till 9 kap. 8  § och Kelly m.fl., a.a. s. 260 f.; jfr dock Oliver, Allmän straffrätt i vad angår brotten, 1976, s. 37 f. med vidare hänvisning). En sådan skada som inträffat i detta fall skulle följaktligen kunna utgöra en relevant skada enligt bestämmelsen i 9 kap. 8  § BrB. Det framstår emellertid som tveksamt om brottet i ett sådant fall kan anses ha tagit sikte på utlämnandet av bilen på ett sådant sätt att brottet kan anses innefatta ett frånhändande. Oavsett hur det förhåller sig med den saken får det anses som högst osannolikt att köparen i detta fall hade uppsåt i förhållande till att dispositionen skulle medföra skada för Boyd eller någon i vars ställe bolaget var. Utredningen ger nämligen inget stöd för antagandet att köparen insåg risken för att Boyd eller någon i vars ställe bolaget befann sig skulle drabbas av skada. Något frånhändande genom oredligt förfarande kan därför inte heller anses föreligga.
Sammantaget gör omständigheterna inte det sannolikt att fordonet frånhänts Boyd genom brott. Betalningsansvaret kan därför inte undanröjas på den grunden.
Som har framgått följer av 4  § andra stycket 1 lagen om felparkeringsavgift att ägare i bestämmelsens mening är ”den som när överträdelsen skedde var antecknad som fordonets ägare i något av de register som avses i 1  § 1 eller 2 eller den som senare har antecknats där som ägare av fordonet vid tiden för överträdelsen”.
Ägarbegreppet har alltså i detta sammanhang getts en särskild innebörd. Också den som inte har gjort ett civilrättsligt giltigt förvärv av ett fordon eller som vid tiden för en överträdelse hade överlåtit fordonet kan vara att anse som ägare och därmed bli ansvarig för felparkeringsavgiften. Regleringens utformning är betingad av effektivitetsskäl.
Samtidigt är det tydligt att regleringen har tillkommit mot bakgrund av hur förhållandena gestaltar sig vid en registrering av en sedvanlig äganderättsövergång, dvs. en registrering som baseras på uppgifter från överlåtare eller förvärvare. Det väcker frågan om regleringen  - och då särskilt andra ledet i 4  § första stycket 1 lagen om felparkeringsavgift  - låter sig tillämpas i alla sammanhang där ägarregistreringen bygger på en av Transportstyrelsen beslutad återregistrering.
Det andra ledet - som alltså innebär att ägarbegreppet även omfattar den som senare har registrerats som ägare vid tiden för överlåtelsen - lades till vid en reform 1988. Bakgrunden var rådande praxis som innebar att en ny ägare registrerades med retroaktiv verkan och därefter hölls ansvarig även för förseelser som hade skett efter överlåtelsen men under den tid då den gamla ägaren fortfarande stod antecknad i registret. Syftet med reformen var att ge lagstöd åt denna praxis. (Jfr prop. 1988/89:6 s. 13 f.)
Den nya regleringen tog alltså sikte på den situationen att ett fordon övergår till en ny ägare och syftade till att denne skulle kunna hållas betalningsansvarig för överträdelser som inträffat efter förvärvet. (Se prop. 1988/89:6 s. 1 och 13 f. där det talas om en precisering av ”vem som vid ägarbyten skall anses vara fordonsägare” och om ”en ny ägare”; jfr även de förarbetsuttalanden som gjordes i anslutning till den ursprungliga regleringen och som låg till grund för den praxis som utvecklats tidigare, prop. 1975/76:106 s. 47.)
Den aktuella bestämmelsen är således primärt avsedd för de fall då registreringen är föranledd av en anmälan om ägarbyte. Den måste också anses omfatta fall när en återregistrering sker för att uppnå överensstämmelse med de verkliga förhållandena, exempelvis då ett ägarbyte aldrig skett.
Vid en återregistrering som inte har sin grund i ett konstaterande av att den tidigare registrerade ägaren fortfarande eller på nytt äger fordonet kan bestämmelsen däremot inte anses tillämplig. Detta är i och för sig ägnat att minska enkelheten och effektiviteten i systemet. Ett motsatt synsätt skulle emellertid innebära alltför stora risker för den som överlåter ett fordon och sedermera, utan egen begäran, på nytt blir registrerad som ägare av detta.
Av utredningen framgår att Boyd sålde bilen under mars 2015 och att ny ägare registrerades för bilen. Boyd har därefter, drygt två år senare, återregistrerats som fordonets ägare för perioden den 21 januari 2015-27 april 2016, utan att detta har haft något samband med en ny överlåtelse. Boyd kan inte enbart på den grunden att bolaget har återregistrerats som ägare anses ha varit ägare till fordonet under den aktuella perioden. Det förhållandet att Boyd möjligen kunde ha fått registreringen upphävd (jfr prop. 1975/76:106 s. 23 f. och 36) och på den grunden undgått betalningsansvar för parkeringsanmärkningen påverkar inte den bedömningen.
Detta innebär att Boyd inte ska anses som fordonets ägare vid tiden för överträdelsen.
De nu redovisade bedömningarna innebär att överklagandet ska avslås.
HD avslår överklagandet.