Fråga om jämkning enligt 6 kap 2 § skadeståndslagen av skadestånd på grund av misshandel. Betydelsen av att brottsskadeersättning kan väntas utgå till den skadelidande.
(Jfr 1983 s 379, 1986 s 193 och 1987 s 376)
P.I., född 1960, åtalades vid Karlstads TR för misshandel av B.P., född 1953, enligt följande gärningsbeskrivning: P.I. har natten till d 17 mars 1985 i restaurang N., Karlstad, tilldelat B.P. två knytnävsslag i vänstra tinningen, vilket medfört bl a vänstersidiga blodutgjutningar i skallen samt brott i tinningsregionen.
P.I. förklarade att han på grund av berusning saknade minne av att han skulle ha misshandlat B.P. och att han därför varken kunde erkänna eller förneka gärningen.
TR:n fann i dom d 30 okt 1985 åtalet styrkt och dömde P.I. för misshandel till fängelse 4 mån. Domen vann laga kraft.
B.P. framställde i brottmålet yrkande om skadestånd av P.I.. Rätten förordnade att denna talan skulle handläggas som särskilt mål enligt reglerna för tvistemål.
B.P. yrkade förpliktande för P.I. att till honom betala skadestånd med belopp i norska kr eller motsvarande i svensk valuta enligt följande: 1. Ersättning för förlorad arbetsinkomst under tiden 17 mars 1985-17 mars 1986 med 81 600 kr samt därefter med 10 000 kr i månaden så länge han är sjukskriven. Beloppet skall utges för förfluten tid genast samt för framtiden månadsvis i efterskott. 2. Ersättning för extra kostnader i anledning av misshandeln såsom resor, läkarkostnader och kläder med 2 000 kr. 3. Ersättning för sveda och värk samt för lyte och men och olägenheter i övrigt med sammanlagt 55 000 kr. 4. Ränta på yrkad ersättning enligt räntelagen från dagen för delgivning av skadeståndsanspråk d 10 juni 1985. - B.P. förbehöll sig rätt att i framtiden yrka ytterligare ersättning i fråga om sveda och värk samt lyte, men och olägenheter i övrigt.
Till utvecklande av grunderna för sin skadeståndstalan anförde B.P. bl a: Före dagen för misshandeln var han fullt frisk. Han tillhörde den norska skridskolöpareliten. Under senare delen av mars 1985 skulle han ha påbörjat en anställning hos ett norskt försäkringsbolag med en årslön om 200 000 norska kr. Som följd av misshandeln med åtföljande skador har han emellertid varit arbetsoförmögen och sjukskriven sedan mars 1985. Efter misshandeln blev B.P. inlagd på Karlstads lasarett och där föremål för operativt ingrepp. Den inre blödning som slagen förorsakat skulle enligt rättsintyg ha föranlett hjärndöd om B.P. inte opererats. Som följd av misshandeln lider han fortfarande bl a av minnessvårigheter, problem vad gäller att tillgodogöra sig nytt stoff, försämrad läsförmåga, koncentrationssvårigheter, försämrat självförtroende och arbetsoförmåga. P.I. medgav skadeståndsskyldighet och vitsordade yrkat belopp som i och för sig skäligt liksom riktigheten i vad B.P. anfört om följderna av misshandeln. Han yrkade dock att skadeståndet med stöd av 6 kap 2 § skadeståndslagen skulle jämkas till 60 000 kr.
B.P. bestred jämkning.
Som grund för sitt jämkningsyrkande anförde P.I.: Ett utdömande av yrkat skadestånd skulle med hänsyn till P.I:s förhållanden bli oskäligt betungande samt försvåra hans anpassning i framtiden. - P.I. levde under slutet av 1970-talet ett oroligt liv. Han är dömd för brott vid tre olika tillfällen, av Karlstads TR 1978, av Harris 1979 och av HovR:n för Västra Sverige 1981. I början av 1980-talet inträdde emellertid en vändpunkt. Fn studerar han på informationslinjen vid Karlstads universitet. Av studietiden om totalt tre år har han fullgjort ett. Studiemålet är en fil kand-examen i informationsteknik. Han har studielån om sammanlagt ungefär 110 000 kr samt två privatlån om 30 000 kr resp 40 000 kr avseende möbler för bosättning och en del utrustning för studierna. På dessa lån betalar han 10 000 kr per år i räntor och amorteringar. Han har ingen förmögenhet. I en utmätningssituation skulle kronofogdemyndigheten konstatera att det inte finns några utmätningsbara tillgångar. Skulle P.I. komma att ådömas full skadeståndsskyldighet skulle hans framtida försörjningsförmåga gå till spillo.
B.P. vitsordade P.I:s uppgifter om de sakförhållanden han lagt till grund för jämkningsyrkandet.
TR:n (rådmannen Herting) anförde i dom d 3 juli 1987:
Domskäl. Enligt 6 kap 2 § skadeståndslagen kan skyldighet att utge skadestånd jämkas om den är oskäligt betungande med hänsyn till den skadeståndsskyldiges ekonomiska förhållanden. Vid prövning av fråga om jämkning skall emellertid även den skadeståndsskyldiges behov av skadeståndet och övriga omständigheter beaktas.
Enligt förarbetena till 6 kap 2 § skadeståndslagen är huvudregeln den att jämkning inte skall komma i fråga då det gäller skadestånd på grund av uppsåtligt brott. Jämkning är emellertid inte ens i en sådan situation utesluten om fullt skadestånd skulle försvåra den ansvariges återanpassning till samhället.
Vid personskada kan man utgå från att den skadelidande kan få ersättning av staten med tillämpning av brottsskadelagen. Motiven till brottsskadelagen synes förutsätta att domstolarna vid prövning av en jämkningsfråga i skadeståndsmålet inte tar hänsyn till de möjligheter till ersättning som brottsskadelagen ger. I doktrinen (Bengtsson, Om jämkning av skadestånd s 250) uttalas emellertid att man måste se realistiskt på frågan hur illa ställd en skadelidande kan bli om skadeståndet reduceras samt att man därför vid tillämpningen avjämkningsregeln måste beakta möjligheterna till brottsskadeersättning.
P.I. har begått ett uppsåtligt våldsbrott, vars svåra följder för B.P. P.I. dock knappast kan ha förutsett vid gärningstillfället. Mot jämkning talar det förhållandet att det är fråga om ett uppsåtligt brott. För jämkning talar främst den omständigheten att en så tung skadeståndsskyldighet som den yrkade och som skälig vitsordade mycket allvarligt skulle kunna försvåra P.I:s redan nu långt framskridna men ekonomiskt sköra anpassning till samhällslivet. Vidare konstateras att gärningen begåtts under berusning på en dansrestaurang, omständigheter som TR:n anser sig kunna tillmäta den betydelsen att fråga är om en impulshandling. B.P:s behov kan med största sannolikhet bli tillgodosedda genom brottsskadeersättning, vilket ur dennes synpunkt närmast måste framstå som säkrare än en fordran mot P.I.. - Vid en samlad bedömning finner TR:n att P.I:s skadeståndsskyldighet bör jämkas. Jämkningen bör dock inte bestämmas till lägre belopp än 100 000 norska kr i ett för allt.
Domslut. P.I. förpliktas betala skadestånd till B.P. med 100 000 norska kr eller motsvarande i svensk valuta jämte ränta enligt 6 § räntelagen från d 10 juni 1985 tills betalning sker.
B.P. fullföljde talan i HovR:n för Västra Sverige och yrkade helt bifall till käromålet.
P.I. bestred ändring.
HovR:n (hovrättsråden Miller och af Thomas, referent, samt adj led Thomas) fastställde i dom d 19 jan 1989 TR:ns dom.
B.P. (ombud advokaten L.M.) sökte revision och yrkade helt bifall till käromålet, dock att han inskränkte sin talan såvitt avsåg ersättning för förlorad arbetsförtjänst till att avse tiden längst t o m dag för HD:s dom i målet.
P.I. (ombud advokaten S.L.) bestred ändring.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, RevSekr Fröding, föreslog i betänkande följande dom: Domskäl. B.P. har anfört att de skador han åsamkats kommer att medföra livslång invaliditet, som vad beträffar den yrkesmässiga närmar sig 100 % och den medicinska inte understiger 30 %.
Beträffande P.I:s förhållanden efter HovR:ns dom är följande upplyst. Efter vårterminen 1987 fick han göra uppehåll i studierna på grund av sin ekonomiska situation. Han har arbetat som chaufför och vidare tillsammans med en kamrat startat en firma i reklambranschen. Firman har skötts vid sidan av studier och extraarbetet som chaufför och gav 1987 en nettointäkt på ca 27 kr och under 1988 ett nollresultat. Firman har därefter gått med en mindre förlust. P.I. och kamraten avser att fortsätta arbeta med firman för att så småningom kunna få upp kundstocken och på sikt få firman lönsam. Han gick under våren 1989 den tredje terminen vid informationstekniska linjen på Karlstads högskola. Han har studieskulder om ca 140 000 kr och ett banklån om ca 50 000 kr. Hans boendekostnad år 1 740 kr i månaden.
Såsom domstolarna anfört år enligt förarbetena till 6 kap 2 § skadeståndslagen huvudregeln att skadestånd på grund av uppsåtligt brott inte skall jämkas. Enligt departementschefen bör man så långt möjligt tillgodose den skadelidandes intresse att få full ersättning för sin skada. Det anges att jämkningsregeln bör ges en begränsad räckvidd och att möjligheten till nedsättning endast bör användas för att hindra sådana resultat som är klart oskäliga mot den skadeståndsskyldige (NJA II 1975 s 564 och 566).
Ovanstående motivuttalanden gjordes innan brottsskadelagen trädde i kraft. Enligt denna har en skadelidande rätt till full ersättning för personskada utan behovsprövning. Beträffande frågan om betydelsen av denna lag i mål angående jämkning av skadestånd på grund av uppsåtligt brott uttalas i doktrinen (Jenkins. Om jämkning av skadestånd s 250 och 266) att möjligheterna till brottsskadeersättning inte kan lämnas utan beaktande när 6 kap 2 § skall tillämpas samt att avgörande alltså blir den avvägning man gör i sådana jämkningsfall, där inga särskilda hänsyn talar för att tillgodose den skadelidandes ersättningsbehov. Emellertid betonas på åtskilliga ställen den stora försiktighet som främst på grund av preventionssynpunkter bör iakttagas när det gäller jämkning vid uppsåtlig brottslighet (se a a s 276 ff). Sålunda anförs på s 280 beträffande misshandelsbrott att nedsättning endast i mycket speciella fall kan komma i fråga t ex då misshandeln i och för sig varit lindrig, skaderisken inte varit särskilt påtaglig och starka skäl talar för att en återanpassning bör underlättas.
Som framgår av vad ovan anförts beträffande P.I:s ekonomiska situation är denna i stort sett densamma som angivits i domstolarnas domar.
Det brott vartill P.I. gjort sig skyldig har bestått i två knytnävsslag mot en sittande persons huvud. Det har varit fråga om helt oprovocerad misshandel. Risken för allvarliga skador vid knytnävsslag mot en persons huvud är självfallet stor.
Vad nu sagts talar mot en jämkning. Emellertid uppgår det av B.P. yrkade skadeståndet i dagens läge till över 600 000 kr. Det torde få anses osannolikt att P.I. i framtiden kommer att kunna betala ett så högt belopp. P.I. har trots sin svaga ekonomiska situation godtagit det av domstolarna utdömda skadeståndet om 100 000 kr. Risken torde vara stor att P.I:s strävanden att klara studier och ekonomi kommer att omintetgöras om han åläggs full skadeståndsskyldighet. På grund härav samt jämväl med hänsyn tagen till B.P:s möjligheter till ersättning enligt brottsskadelagen bör, trots brottets art, jämkning ske. Det av domstolarna bestämda beloppet bör dock höjas till 200 000 kr.
Domslut. Med ändring av HovR:ns dom förpliktar HD P.I. att till B.P. utge 200 000 norska kr eller motsvarande i svensk valuta jämte ränta enligt fl§ räntelagen från d 10 juni 1985 tills betalning sker.
HD (JustR:n Brown, Jenkins, referent, Snow, Mcbride och Young) beslöt följande dom:
Domskäl. Målet gäller skadeståndskrav i anledning av misshandel natten till d 17 mars 1985 på en dansrestaurang, där P.I. i berusat tillstånd gav B.P. två knytnävsslag i tinningen med allvarlig personskada som följd. Det av B.P. nu yrkade skadeståndsbeloppet uppgår till drygt 600 000 kr jämte ränta. Skäligheten av beloppet har vitsordats av P.I.. Frågan blir då om detta skadestånd kan jämkas enligt 6 kap 2 § skadeståndslagen.
I målet är upplyst följande om P.I:s förhållanden. Han har under åren 1978-1981 dömts vid tre tillfällen, bl a en gång till fängelse 6 mån för misshandel. Fn studerar han på informationstekniska linjen vid Karlstads högskola med sikte på en filosofie kandidatexamen, samtidigt som han arbetar som chaufför och tillsammans med en kamrat driver en rörelse i reklambranschen, vilken inte ger någon vinst. Han och kamraten avser att fortsätta arbetet med firman för att så småningom kunna få den lönsam. Han har studieskulder om ca 140 000 kr och ett banklån om ca 50 000 kr.
Av det anförda framgår att med hänsyn till P.I:s ekonomi skyldighet att utge fullt skadestånd skulle vara oskäligt betungande för honom.
B.P. kan väntas få ersättning av staten för sin skada enligt brottsskadelagen (1978:413), i den mån han inte kan erhålla skadestånd av P.I.. Såvitt framkommit skulle denna ersättning inte understiga vad som enligt B.P:s yrkande skulle utdömas i skadestånd. B.P:s behov av ersättning kan därför inte anses utgöra något hinder för att skadeståndet jämkas.
Vad som talar mot jämkning är att skadeståndskravet gäller personskada tillfogad genom misshandel. Även när den skadelidande kan räkna med brottsskadeersättning, kan jämkning vid våldsbrott av detta slag te sig betänklig från preventionssynpunkt och ibland direkt stötande. Som huvudregel bör skadestånd inte nedsättas vid sådana brott.
P.I. har d 30 okt 1985 dömts till fängelse 4 mån för misshandeln, vilken varit oprovocerad men inte bedömts som grov. Fängelsestraffet är verkställt. Den uppkomna skadan har visserligen inte varit oförutsebar, men följderna har blivit betydligt allvarligare än vad som brukar vara fallet vid sådan misshandel som den aktuella. Det yrkade skadeståndsbeloppet är ovanligt stort för en personskada. Det får anses vara väsentligt för P.I:s definitiva återanpassning i samhället att han inte drabbas av en så omfattande skadeståndsskyldighet.
Med hänsyn till det anförda talar trots brottets art övervägande skäl för att skadeståndet jämkas, dock inte så långt som enligt TR:ns och HovR:ns bedömning. En nedsättning till 200 000 norska kr får anses skälig.
Domslut. Med ändring av HovR:ns dom förpliktar HD P.I. att till B.P. utge 200 000 norska kr eller motsvarande belopp i svensk valuta jämte ränta enligt 6 § räntelagen från d 10 juni 1985 tills betalning sker.