En försäkrad som arbetat deltid och som bedömts kunna arbeta i motsvarande omfattning efter inträffat sjukfall har inte ansetts ha rätt till sjukpenning.
Göteborgs allmänna försäkringskassa beslutade den 26 juni 1996 att V.K. inte var berättigad till sjukpenning från och med den 6 maj 1996. Eftersom hon var sjukpenningplacerad för halvtidsarbete och bedömdes ha halv arbetsförmåga fanns inte underlag för utbetalning av sjukpenning.
V.K. yrkade i överklagande till länsrätten att återfå sin sjukpenning. Hon anförde att försäkringskassan hade fattat sitt beslut på uppenbart felaktiga grunder eftersom man bara hade tagit hänsyn till utlåtande från Riksförsäkringsverkets sjukhus.
Länsrätten i Göteborgs och Bohus län, (1997-01-17, ordförande Gutierrez) gjorde följande bedömning: Av de medicinska utlåtanden som finns i utredningen framgår att V.K:s arbetsförmåga i vart fall får anses vara nedsatt till hälften på grund av ett varaktigt smärtsyndrom, som begränsar hennes arbetskapacitet och arbetsförmåga. Hon har också ett besvärande handexem. Det råder delade meningar om hon, främst på grund av sitt psykiska tillstånd, har någon arbetsförmåga överhuvudtaget. Det har dock kunnat konstateras att hon inte lider av någon psykisk sjukdom, även om hennes psykiska hälsa efterhand har försämrats, till viss del på grund av beskedet om indragning av hennes sjukpenning. Av den medicinska utredningen framgår vidare att V.K., trots sina besvär, bör ha förutsättningar för åtminstone ett halvtids- eller deltidsarbete. Länsrätten finner således att V.K. inte är helt arbetsoförmögen, utan hon bör ha möjlighet att utföra ett lättare anpassat arbete. Skäl att ändra försäkringskassans beslut föreligger då inte. - Länsrätten avslår överklagandet.
Sedan V.K. överklagat länsrättens dom beslutade kammarrätten den 31 augusti 1998 att inte meddela prövningstillstånd. V.K. överklagade kammarrättens beslut hos Regeringsrätten som den 7 oktober 1999 med upphävande av det överklagade beslutet meddelade henne prövningstillstånd för prövning i kammarrätten av hennes överklagande av länsrättens dom.
V.K. yrkade att kammarrätten, med ändring av länsrättens dom skulle förklara henne berättigad till halv sjukpenning fr.o.m. den 6 maj 1996. Hon anförde bl.a. följande. Såväl försäkringskassan som länsrätten har funnit att hennes arbetsförmåga är nedsatt med hälften, varför halv sjukpenning skall utges enligt 3 kap. 7 § lagen (1962:381) om allmän försäkring, AFL. Det finns inte något utrymme i AFL för undantag med hänvisning till hur den sjukpenninggrundande inkomsten har beräknats. - Vidare har försäkringskassan inte vidtagit eller planerat någon yrkesinriktad rehabilitering, trots att det varit klarlagt att hon inte kan återgå till sitt tidigare arbete. Varken försäkringskassan eller länsrätten har gett någon antydan om vilken typ av lättare anpassat arbete som skulle kunna tänkas och inte heller har man föranstaltat om någon arbetsprövning eller utredning för att utröna vilken typ av arbete hon trots sina sjukdomsbesvär skulle kunna klara. Det torde vara helt klart att hon inte utan åtgärder kan få ett på arbetsmarknaden normalt förekommande arbete. Försäkringskassan har därför inte haft fog för sitt beslut att dra in hennes sjukpenning innan åtgärder enligt 3 kap. 7 b § eller 22 kap. AFL vidtagits. För att den arbetsförmåga hon anses ha skall kunna tas till vara och leda till att hon får ett lämpligt anpassat halvtidsarbete måste ytterligare rehabiliteringsåtgärder vidtagas, vilka försäkringskassan har ansvar för. Under tiden för dessa bör fortsatt sjukpenning betalas ut.
Riksförsäkringsverket (RFV) ansåg att överklagandet skulle avslås och anförde bl.a. följande. För den som inte antas kunna återgå till sitt vanliga arbete skall vid bedömning av sjukpenningrätten den försäkrades förmåga att försörja sig själv genom annat arbete beaktas. Den principen gäller även för arbetslösa. För den som inte kan stå som arbetssökande i det yrke han tidigare hade får bedömningen av arbetsförmågan göras i förhållande till de arbeten den försäkrade kan ta på arbetsmarknaden i stort. Eftersom V.K:s sjukpenninggrundande inkomst är baserad på halvtidsarbete skall hennes normala arbetstid enligt RFV:s mening anses utgöra fyra timmar per dag. RFV anser att V.K. fr.o.m. den 6 maj 1996 borde ha kunnat klara ett för henne lämpligt arbete på halvtid. Hennes arbetsförmåga kan därför inte anses nedsatt i sådan grad att hon är berättigad till sjukpenning för tid efter den 5 maj 1996.
Kammarrätten i Göteborg (2001-06-14, Holland, Smith, referent, Hood samt nämndemännen Mclaughlin och Johnson) yttrade: Enligt 3 kap. 7 § första stycket AFL - i tillämplig lydelse - utges sjukpenning vid sjukdom som sätter ned den försäkrades arbetsförmåga med minst en fjärdedel. I lagrummets andra stycke föreskrivs att halv sjukpenning skall utges om arbetsförmågan är nedsatt med mindre än tre fjärdedelar men med minst hälften. Av fjärde stycket följer att försäkringskassan, om den försäkrade inte kan antas kunna återgå till sitt vanliga arbete, skall undersöka om den försäkrade efter sådan åtgärd, som avses i 7 b § eller 22 kap. kan försörja sig själv genom förvärvsarbete om arbetsförhållandena ändras eller om annat lämpligt arbete erhålls. Därvid skall beaktas vad som rimligen kan begäras av honom med hänsyn till sjukdomen, hans utbildning och tidigare verksamhet samt ålder, bosättningsförhållanden och andra sådana omständigheter. - Den första fråga som kammarrätten har att ta ställning till i målet är om det förhållandet att en försäkrad bedömts ha halv arbetsförmåga i ett för honom eller henne lämpligt arbete alltid medför att rätt till halv sjukpenning föreligger. Av betydelse är härvid i förevarande mål att V.K. under lång tid varit anställd på halvtid som lokalvårdare och att hennes sjukpenninggrundande inkomst varit baserad på inkomsten av detta arbete. Efter vad som framgår har hon inte förvärvsarbetat eller varit arbetssökande utöver halvtidsarbetet. Vidare har V.K. varit sjukskriven från sitt arbete sedan november 1993. Flera försök till omplacering har gjorts men misslyckats, varför hon vid tidpunkten för försäkringskassans beslut var arbetslös. - Begreppet "arbetsförmåga" är inte definierat i AFL. Enligt kammarrättens mening skall i fråga om rätt till sjukpenning arbetsförmågans nedsättning bedömas i förhållande till den försäkrades vanliga arbete och den normala arbetstiden. Härvid torde i regel den försäkrades vanliga arbete vara det arbete som legat till grund för beräkningen av hans eller hennes sjukpenninggrundande inkomst. Kammarrätten anser därför att V.K:s rätt till sjukpenning skall bedömas efter hennes möjlighet att arbeta på halvtid. - Mot bakgrund av utredningen i målet delar kammarrätten länsrättens bedömning att V.K. bör ha förutsättningar för att klara ett lättare anpassat halvtidsarbete. Rätt till sjukpenning kan därför i princip inte anses föreligga. Emellertid får det anses klart att V.K. inte kan återgå till sitt tidigare arbete som lokalvårdare. Härvid uppkommer frågan om försäkringskassan - innan sjukpenningen drogs in - borde ha undersökt hennes möjligheter att efter rehabiliteringsåtgärder kunna försörja sig själv genom förvärvsarbete. Denna skyldighet aktualiseras emellertid endast om det kan antas att den försäkrade inte kan direktplaceras i ett lämpligt arbete på den öppna arbetsmarknaden. Mot bakgrund av kammarrättens ovan redovisade bedömning avseende V.K:s förmåga att utföra arbete får försäkringskassan anses ha haft fog för sitt beslut att vägra fortsatt sjukpenning, trots att någon rehabiliteringsutredning inte företagits. Överklagandet skall således avslås. - Kammarrätten avslår överklagandet.
V.K. överklagade och yrkade att Regeringsrätten skulle upphäva kammarrättens dom och förklara henne berättigad till halv sjukpenning för tiden efter den 5 maj 1996. Hon anförde bl.a. att hon med stöd av 3 kap. 7 § andra stycket AFL var berättigad till sjukpenning.
RFV bestred bifall till V.K:s yrkande och anförde bl.a. följande. Eftersom V.K:s sjukpenninggrundande inkomst (SGI) är baserad på halvtidsarbete skall hennes normala arbetstid anses utgöra fyra timmar per dag. V.K:s arbetsförmåga är därför inte nedsatt i sådan grad att hon är berättigad till sjukpenning.
Regeringsrätten (2004-11-04, Nordborg, Duarte, Dexe, Adams, Butler) yttrade: Skälen för Regeringsrättens avgörande. Enligt 3 kap. 7 § första stycket AFL utges sjukpenning vid sjukdom som sätter ned den försäkrades arbetsförmåga med minst en fjärdedel. Av andra stycket framgår att om den försäkrade saknar arbetsförmåga utges hel sjukpenning. Om arbetsförmågan är nedsatt med minst tre fjärdedelar utges tre fjärdedels sjukpenning. Är arbetsförmågan nedsatt i mindre grad men med minst hälften utges halv sjukpenning. I annat fall utges en fjärdedels sjukpenning.
SGI är enligt 3 kap. 2 § AFL den årliga inkomst i pengar som en försäkrad kan antas komma att tills vidare få för eget arbete här i landet, antingen såsom arbetstagare i allmän eller enskild tjänst eller på annan grund.
Av handlingarna i målet framgår bl.a. följande. V.K., som under lång tid varit anställd på halvtid som lokalvårdare, blev fr.o.m. den 30 november 1993 helt sjukskriven. Hon hade då en SGI beräknad på 24 timmars arbetstid per vecka. V.K. gjorde flera försök att återgå i arbete men blev slutligen uppsagd. Hon anmälde sig som arbetssökande i maj 1996. Efter det att en utredning företagits på Riksförsäkringsverkets sjukhus i Tranås och det bedömts styrkt att V.K. hade halv arbetsförmåga beslutade Göteborgs allmänna försäkringskassa den 21 maj 1996 att fr.o.m. den 6 maj samma år inte utge fortsatt sjukpenning till henne. V.K. uppbär fr.o.m. maj 1996 halv förtidspension.
Frågan i målet är om V.K. med stöd av 3 kap. 7 § andra stycket AFL är berättigad till sjukpenning fastän hon bedömts kunna klara att arbeta i motsvarande omfattning som hon arbetade före sjukfallet.
Regeringsrätten gör följande bedömning.
Sjukförsäkringssystemet avser att kompensera för det inkomstbortfall som kan antas uppstå för den försäkrade till följd av sjukdom. Vid beräkningen av SGI görs i enlighet härmed ett antagande om den årliga inkomst som den försäkrade kan komma att tills vidare få för det egna arbetet och rätten till sjukpenning är i princip relaterad till den tidigare arbetsinsatsen (jfr prop. 1986/87:69 s. 27 och 30 f., prop. 1996/97:28 s. 24 och RÅ 2002 ref. 48). När det i 3 kap. 7 § AFL talas om sjukdom som nedsätter den försäkrades arbetsförmåga måste detta därför ses mot bakgrund av den försäkrades normala arbetstid.
V.K. har bedömts kunna klara att arbeta halvtid, dvs. i motsvarande omfattning som hon arbetade före sjukskrivningen. Då V.K:s arbetsförmåga fr.o.m. den 6 maj 1996 inte kan anses nedsatt i förhållande till den tidigare arbetsinsatsen har hon inte rätt till sjukpenning. Överklagandet skall därför avslås.
Regeringsrättens avgörande. Regeringsrätten avslår överklagandet.