Tillgrepp av fortskaffningsmedel har ansetts inte kunna utgöra för brott till häleri. 9 kap 6 §, 8 kap 7 § och 10 kap 7 § 1 st BrB. (Begränsad prövning enligt 54 kap 11 a § RB.)
Allmän åklagare yrkade vid Södra Roslags TR ansvar å B.O., född 1964, i första hand för häleri med följande påstående: B.O. har d 8 sept 1989 på länsväg 276 vid Johnson, Österåkers kommun, fört personbilen (registreringsnummer, uteslutet här) trots att han insett att fordonet varit frånhänt annan genom brott. B.O:s befattning med fordonet har varit ägnad att försvåra dess återställande.
I andra hand yrkades ansvar för olovligt brukande med följande formulering av ansvarspåståendet: B.O. har d 8 sept 1989 på länsväg 276 vid Johnson, Österåkers kommun, olovligen brukat Price personbil (registreringsnummer, uteslutet här) och därigenom vållat skada.
Åklagaren yrkade samtidigt ansvar å B.O. för olovlig körning vid samma tillfälle.
Slutligen yrkade åklagaren också ansvar å B.O. för stöld med följande påstående: B.O. har d 25 sept 1989 ombord på MS Athena, som låg förtöjd i Stockholms hamn, stulit fyra trummor värda ca 30 000 kr.
TR:n (ordf lagmannen Robertson) anförde i dom d 17 okt 1989:
I målet är upplyst, att den ifrågavarande bilen, en Opel Kadett, tillgripits natten mellan d 1 och 2 sept genom att gärningsmannen eller gärningsmännen brutit upp låset till vänster framdörr och tjuvkopplat tändningen.
B.O. har berättat. Vid 05-tiden träffade han i Täby Centrum en bekant som var villig att köra honom till Åkersberga. Under färden blev de förföljda av en polisbil. Bekanten försökte köra ifrån polisbilen. Han lyckades till slut inte hålla bilen på vägen utan körde i diket, varvid bilen välte. Bekanten smet omedelbart från platsen. Eftersom B.O. hade rent samvete, stannade han kvar på platsen till poliserna hann fram, vilket tog en halv till en minut. - Han märkte inte att vänstra dörren var uppbruten. Han vill inte avslöja bekantens namn.
De i målet hörda polisassistenterna har omvittnat. De upptog förföljandet sedan de under patrullering uppmärksammat Opelbilen och fått besked om att den var anmäld tillgripen. Färden gick i mycket hög hastighet, så hög, att de för kortare ögonblick förlorade bilen ur sikte. Det är dock uteslutet att bilen skulle ha kunnat stanna utan att de mycket snart hunnit i fatt den. De kunde se att bilen var tjuvkopplad genom att blinkljusen slogs på i kurvorna. Strax före ett backkrön observerade de rök och kände lukten av bränt gummi. Uppe på krönet fick de syn på Opelbilen och såg hur den saktade farten och körde ned i diket, där den blev stående. När Opelbilen slutligen stannat, var polisbilen 15-20 meter ifrån platsen. De såg endast en person, B.O., och han klev ut genom dörren vid förarsätet.
Genom vittnesmålen är gärningarna styrkta. Det är vidare ställt utom allt tvivel att B.O. varit medveten om att Opelbilen var tillgripen.
Åklagaren har förklarat, att hon inte gör gällande annat än att det brott varigenom Opelbilen avhänts ägaren är att beteckna som tillgrepp av fortskaffningsmedel. Frågan blir därmed hur B.O:s befattning med bilen skall bedömas, eller närmare bestämt om ett brott, som endast innebär besittningsrubbning, kan anses som ett frånhändande i häleribestämmelsens mening, något som åklagaren i första hand hävdat. Att döma av motivuttalanden, se NJA II 1942 s 405 ff, synes detta inte vara fallet. Med frånhändande åsyftas, sägs det, ej blott sådana brott, genom vilka saken blivit tagen ur annans besittning, såsom stöld, utan varje brott, genom vilket någon förvärvat annans sak och således berövat ägaren denna. Även egenmäktigt förfarande kan enligt förarbetena under vissa betingelser medföra ansvar för häleri, nämligen om tillägnandet inte medför någon skada, t ex för att vinningsrekvisitet brister. Vad särskilt gäller tillgrepp av fortskaffningsmedel har i litteraturen intagits ståndpunkten att detta brott inte kan anses som ett sådant frånhändande som kan medföra häleriansvar, se Mueller, Häleribrottet s 225 f och 230 f samt Jones, Brotten II, 2 uppl 1986, s 135 (jfr även SOU 1983:50 s 300 och Kommentar till Brottsbalken I, 5 uppl 1987, s 504). Slutligen skall nämnas att Svea HovR ej ansett häktning komma i fråga för B.O:s befattning med bilen under motivering att tillgrepp av fortskaffningsmedel ej utgör för brott till häleri.
Med hänsyn till det anförda finner TR:n att B.O. inte skall fällas till ansvar för häleri. Förutsättningar att bifalla åtalet för olovligt brukande är däremot för handen.
B.O. har uppgivit. Någon gång mellan kl 04 och 05 gick han via bildäcket ombord på båten för att uppsöka en kamrat, som han trodde arbetade ombord. Kamraten hade sagt, att han var anställd på en stor båt, och B.O. tyckte att den aktuella båten föreföll tillräckligt stor för att passa kamratens beskrivning. Syftet med besöket var att höra om kamraten kunde skaffa honom arbete. Båten var helt öde och B.O. satte sig på en soffa, där han somnade. Han blev väckt av ett befäl, som beordrade honom att försvinna. Just innan han lämnade båten observerade han i foajén på båten en väska som stod intill en vägg; väskan innehöll trummor. Väskan såg "bortkommen" ut. B.O. ville göra en god gärning och tog därför hand om väskan för att lämna in den i "receptionen". Han hoppades att han därigenom skulle få en hacka i hittelön. Efter det han lämnat båten, blev han hejdad av en vakt. B.O. sade, att han var anställd ombord. Vakten tycktes inte tro på den uppgiften. B.O. blev då rädd att han skulle missförstås, varför han slängde ifrån sig väskan och tog till benen.
A.S., som varit den som hejdat B.O. efter denne lämnat båten, har i sitt vittnesmål bekräftat de uppgifter som B.O. lämnat om det faktiska händelseförloppet i samband med A.S:s ingripande.
B.O:s uppgifter om anledningen till att han omhändertog väskan och att han försökte fly förtjänar inte avseende. TR:n finner i stället styrkt att B.O. tillgripit trummorna med tillägnelseuppsåt. Åtalet skall därför bifallas.
B.O. är enligt kriminalregisterutdraget dömd vid tio tillfällen fr o m febr 1983, ett flertal gånger för tillgreppsbrott. För de genom de fyra senaste domarna ådömda fängelsestraffen löper prövotiden för villkorligt medgiven frihet alltjämt för tre av dem. Det är dom av Svea HovR d 4 okt 1988 (återstående strafftid tre månader med en prövotid som utgår d 8 nov 1989), dom av HovR:n d 3 jan 1989 (återstående strafftid tre månader med en prövotid som utgår d 8 febr 1990) och dom av denna TR d 29 mars 1989 (återstående strafftid tre månader med en prövotid som utgår d 7 juni 1990). B.O. har slutligen dömts av Stockholms TR d 13 juli 1989; straffet var till fullo verkställt d 6 sept 1989.
Annan påföljd än fängelse kan inte komma i fråga. Av villkorligt medgivna friheter från avtjänande av straff bör förverkas vad som återstår enligt domarna d 3 jan och d 29 mars 1989. Med tanke på den korta tid som återstår av prövotiden enligt HovR:ns första dom bör förverkande kunna underlåtas.
Domslut. TR:n dömde B.O. enligt 8 kap 1 § BrB för stöld, 10 kap 7 § 1 st BrB för olovligt brukande och 3 § 1 st 2 trafikbrottslagen (1951:649) för olovlig körning till fängelse tre månader varjämte villkorligt medgiven frihet förklarades förverkad.
Såväl åklagaren som B.O. fullföljde talan i Svea HovR. Åklagaren yrkade att B.O:s befattning med personbilen (registreringsnummer, uteslutet här) skulle bedömas som häleri samt att påföljden till följd därav måtte skärpas.
B.O. yrkade att han måtte frikännas för stöld samt att påföljden för övriga gärningar måtte bestämmas till böter och att villkorligt medgiven frihet inte måtte förverkas till någon del. För det fall HovR:n fastställde TR:ns dom i ansvarsdelen yrkade B.O. att villkorligt medgiven frihet måtte förklaras förverkad endast till en mindre del.
Parterna bestred varandras yrkanden.
HovR:n (hovrättslagmannen Warner, hovrättsrådet Dixon och adj led Seveborg, referent, samt nämndemännen Perez och Williams) fastställde i dom d 21 nov 1989 TR:ns dom.
Riksåklagaren sökte revision och yrkade att B.O:s befattning med personbilen (registreringsnummer, uteslutet här) skulle bedömas som häleri och att fängelsestraffet till följd härav skulle skärpas.
B.O. (offentlig försvarare advokaten Perkins) bestred ändring.
HD (JustR:n Blake, Hill och Hudson) beslöt d 3 jan 1990 i enlighet med hemställan av riksåklagaren att, intill dess annorlunda bestämts, begränsa prövningen av målet till frågan, hur B.O:s befattning med personbilen skulle bedömas (54 kap 11 a § RB), och förklarade målet i övrigt vilande.
Riksåklagaren anförde i revisionsinlagan bl a: För häleriansvar fordras att gärningsmannen tagit befattning med något som är frånhänt annan genombrott. Förbrottet måste vara fullbordat före häleriet och måste också verkligen vara ett brott, dvs alla brottsrekvisit måste vara uppfyllda, inklusive kravet på uppsåt (Ds 1988:27 s 12). Det torde vidare erfordras att hälarens uppsåt omfattar att ett förbrott, alltså ett brott som i ett senare led kan grunda häleriansvar, har begåtts (BrB Kommentar I s 523). Eventuellt uppsåt torde i och för sig vara tillräckligt.
Helt avgörande för om tillgrepp av fortskaffningsmedel kan utgöra förbrott till häleri synes vara om brottet innebär frånhändande i häleribestämmelsens mening och om detta frånhändande omfattas av den ursprunglige gärningsmannens uppsåt.
Begreppet frånhända finns kommenterat på åtskilliga ställen i förarbeten, doktrin och praxis. Det synes vara den allmänna meningen att lagstiftaren med detta uttryck avsett inte bara en besittningskränkning utan också att egendomen mer eller mindre definitivt skall gå förlorad för ägaren (se ex vis NJA II 1942 s 406, BrB kommentar I s 504, SOU 1983:5 s 300, Mueller, Häleribrottet s 231, Jones, Brotten II, andra uppl s 135, NJA 1954 s 240 I och II, jfr också kommentarerna till olovligt förfogande där uttrycket används). Med frånhända skulle sålunda avses åtgärder riktade - inte mot ägarens besittning - utan mot hans rätt till egendomen. I doktrinen har på grundval härav uttalats att tillgrepp av fortskaffningsmedel inte kan tjäna som förbrott till häleri. Jag delar inte den i doktrinen uttalade uppfattningen. Denna synes nämligen i första hand grundas på att gärningsmannen saknat uppsåt att tillägna sig fordonet. Detta kan emellertid enligt min mening icke vara av omedelbar betydelse för om ett frånhändande skall anses föreligga. Det avgörande måste i stället vara om tillgreppet som sådant inneburit ett angrepp på ägarens rätt till fordonet och om detta förhållande omfattats av gärningsmannens uppsåt.
Av häleribestämmelsens ordalydelse torde inte några säkra slutsatser kunna dras angående tolkningen av begreppet frånhändande. Från ägarens synpunkt är det uppenbart att han i regel uppfattar det som om bilen frånhänts honom. Han har under obestämd tid undandragits den faktiska dispositionsrätten över bilen. En sådan innebörd av begreppet frånhända torde väl överensstämma med vanligt språkbruk. Föraren av ett tillgripet fordon måste också, typiskt sett, anses göra sig skyldig till åtgärder som liknar dem som normalt förknippas med häleriansvar. Ett mycket stort praktiskt behov av att kunna angripa angivet förfarande som häleri torde vidare föreligga.
Brottet tillgrepp av fortskaffningsmedel infördes i och med nya brottsbalken, medan häleribestämmelsen fick sin slutliga utformning vid 1942 års strafflagsrevision. Före BrB:s tillkomst förekom i mål angående s k billån att domstolarna prövade gärningsmannens uppsåt med avseende på tillägnandet av bilen (se bl a NJA 1954 s 240 I och II). För att undvika svårbedömda gränsfall infördes på förslag av lagrådet brottet tillgrepp av fortskaffningsmedel. Bestämmelsen, som avsåg att straffbelägga sådana fall, då någon olovligen tagit och brukat annans motorfordon, skulle enligt lagrådets uppfattning tillämpas i de fall då det inte var naturligt att tala om tillägnelseuppsåt. Konsekvenserna för omfattningen av häleriansvaret vid befattning med tillgripna bilar och andra motorfordon synes därvid inte närmare ha berörts.
Det utmärkande för brottet tillgrepp av fortskaffningsmedel i förhållande till stöldbrott är sålunda att något tillägnelseuppsåt inte bedöms kunna styrkas. Såsom ovan angivits torde dock därav inte automatiskt följa att häleriansvar skall vara uteslutet vid en senare befattning med fordonet. Visserligen kan inte göras gällande att den som tillgripit bilen har haft för avsikt att tillgodogöra sig den eller dess värde. Typiskt sett måste det emellertid sägas vara honom likgiltigt huruvida ägaren återfår bilen eller ej. Efter det att bilen övergivits av honom eller lånats ut kan den komma att förstöras, slaktas eller kanske tillgripas av någon annan. Detta ingår som ett så naturligt led i händelseförloppet att det normalt sett måste omfattas av gärningsmannens i vart fall eventuella uppsåt. En sådan bedömning leder till att gärningsmannens uppsåt omfattat också att fordonet eller del av dess värde definitivt går förlorad för ägaren. Härigenom får kravet på "frånhändande" anses uppfyllt. En sådan tolkning står enligt min mening i god överensstämmelse med straffbestämmelsens ordalydelse och ligger också väl i linje med motiven bakom kriminaliseringen av häleri.
Jag vill med hänvisning till det anförda göra gällande att tillgrepp av fortskaffningsmedel normalt bör anses innebära att fordonet frånhänts ägaren i häleribestämmelsens mening. B.O:s befattning med den i målet aktuella bilen bör med åberopande av det anförda därför bedömas som häleri.
Jag hemställer, under förutsättning att HD särskilt prövar den av mig angivna prejudikatfrågan, om anstånd med utveckling av talan beträffande målet i övrigt till dess att angiven fråga avgjorts.
För det fall förfarandet bedöms som olovligt brukande innebär riksåklagarens talan att HovR:ns dom skall stå fast.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, RevSekr Camitz, hemställde i betänkande att HD måtte meddela följande dom:
Domslut. HD fastställer HovR:ns dom såvitt B.O:s befattning med personbilen (registreringsnummer, uteslutet här) därigenom bedömts som olovligt brukande.
Målet lämnas i övriga delar utan prövning. HovR:ns dom skall därför även i övrigt stå fast.
HD (JustR:n Cruz, Chapman, Martinez, referent, Serrano och Evans) beslöt dom i enlighet med betänkandet.