Det sjörättsliga s k utlämningsansvaret preskriberas efter ett år. 368 § 1 st 5 sjölagen (1891:35 s 1).
Swedbox i Malmö AB:s konkursbo yrkade efter stämning å Tor Line AB vid Malmö TR förpliktande för Tor Line att till konkursboet utge GBP 71600:23 eller motsvarande belopp i svensk valutajämte ränta.
Konkursboet anförde: Swedbox försattes i konkurs d 2 april 1991. Swedbox rörelse drevs vidare av konkursboet under en tid efter konkursutbrottet. Bl a gjordes leveranser till kunder i England. Ett avtal ingicks med juin Petite Ltd. Leverans skulle ske mot Letter of Credit och konossement. En container med beställt gods avgick d 30 aug 1991 med M/S Tor Caledonia från Helsingborg med destination Carter. I samband med att containern lastades, stämplades Johnson med "shipped on board". Denna notering blev emellertid ej daterad varför Bank of America vägrade att betala i enlighet med Letter of Credit. På grund härav erhöll köparen inte av Foster utfärdat originalkonossement. Trots att juin Petite Ltd inte hade originalkonossementet lämnades godset ut av Foster till köparen. Konkursboet har sedan krävt juin Petite Ltd men företaget har vägrat att betala under åberopande av felaktiga notfordringar. Foster har förfarit vårdslöst genom att dels inte datera "shipped on board", dels lämna ut godset trots att originalkonossement inte förevisats. Foster har därigenom orsakat konkursboet skada, bestående i att boets säkerhet för sin fordran försvunnit. Betalning har inte erlagts av juin Petite Ltd på annat sätt.
Tor Line bestred konkursboets yrkande. Foster anförde: Foster vitsordar vad konkursboet har anfört i sak utom uppgiften att avsaknaden av dateringen medförde att Bank of America vägrade betala samt att konkursboet har krävt juin Petite Ltd på betalning. Härutöver vill Foster tillägga att godset utlevererades till juin Petite Ltd d 11 sept 1991. Enär mer än ett år har förflutit mellan det att godset utlämnades och ansökan om stämning inlämnades till rätten gör Foster i första hand gällande att konkursboets fordran jämlikt 368 § 1 st 5 sjölagen är preskriberad. Preskriptionen gäller såväl anspråk grundade på den oriktiga uppgiften i konossementet som att godset felaktigt utlämnats.
I andra hand gör Foster gällande att konkursboet inte har lidit någon skada, eftersom det inte är utrett att juin Petite Ltd har haft fog för sin påstådda vägran att betala.
I genmäle anförde konkursboet: Konkursboet medger att fordringen i för sig kunde vara preskriberad såvitt avser den rättsliga grunden att Tor Line inte daterat "shipped on board". Konkursboet bestrider emellertid att fordringen är preskriberad när det gäller att Foster förfarit vårdslöst genom att lämna ut godset, trots att originalkonossement inte förevisats. Såvitt framgår av svaromålet är det ostridigt att godset lämnats ut på detta sätt.
Med anledning av konkursboets genmäle anförde Foster: Enligt den åberopade bestämmelsen är en fordran på ersättning på grund av att last gått förlorad preskriberad inom ett år från godsets utlämnande. Enligt gällande rättspraxis är ett, enligt 156 § sjölagen, felaktigt utlämnande av godset, i förhållande till den som är berättigad att utfå godset, att likställa med att det gått förlorat. Sjölagens ettåriga preskriptionsregel är därför tillämplig, jmf främst NDS (Nordiske domme i sjöfartsanliggender) 1925 s 465 och NDS 1925 s 467, och konkursboets fordran preskriberad.
För den händelse TR:n skulle finna att preskriptionsregeln i sjölagen inte är tillämplig, gör Foster i andra hand gällande att fordringen är preskriberad på grund av konossementsvillkoren, punkterna 3 och 14:1.
TR:n beslöt att i särskild dom pröva preskriptionsfrågan.
TR:n (chefsrådmannen Ramkub anförde i dom d 28 mars 1994: Domskäl. 368 § sjölagen har i nu aktuell del följande lydelse: Nedanstående fordringar upphöra, vare sig ansvarigheten för dem är begränsad eller obegränsad, om talan ej väckes i laga ordning i fråga om
fordran på ersättning på grund av att last skadats, gått förlorad eller försenats vid befordran eller på grund av att i konossement lämnats oriktiga eller ofullständiga uppgifter, inom ett år från det godset utlämnats eller borde ha utlämnats;
I praxis har preskriptionsbestämmelsen ovan ansetts tillämplig också, när skadestånd har yrkats på grund av att godset - så som i detta fall -har utlämnats utan att mottagaren har presenterat (original) konossement. Godset har ansetts gått förlorad för den rättmätige rättshavaren; det är alltså fråga om en analogivis gjord tillämpning av bestämmelsen. Tolkningen har gällt både med avseende på fordran från (rättmätig) mottagare och från säljare/avsändare (se det ovan angivna rättsfallet NDS 1925 s 465). Rättsfallen i frågan är visserligen av äldre datum men ingenting tyder på att någon brytning har skett med den rättsgrundsats som införts. På grund av vad sålunda har anförts bedömer TR:n att konkursboet, för att vara bevarat vid sin rätt, haft att instämma talan inom ett år från godsets utlämnande, dvs senast d 11 sept 1992. Då så inte har skett, är konkursboets fordran på grund av underlåten datering av Johnson och felaktigt utlämnande av godset preskriberad. Någon omständighet som skulle betaga Foster rätten att hävda preskription gentemot konkursboets talan har inte påvisats. TR:n kommer således till slutsatsen att konkursboets talan mot Tor Line skall ogillas på grund av att preskription har inträtt av fordringen.
Domslut. Käromålet ogillas.
Konkursboet överklagade i HovR:n över Skåne och Blekinge och yrkade att HovR:n skulle ogilla Tor Lines preskriptionsinvändning och återförvisa målet till TR:n för fortsatt behandling.
Tor Line bestred ändring.
HovR:n (hovrättslagmannen Kelly, hovrättsrådet Fiii och hovrättsassessorn Tansjö, referent) anförde i dom d 8 febr 1996: Konkursboet har till stöd för sitt ändringsyrkande åberopat samma grunder som vid TR:n dock med det tillägget - under hänvisning till att TR:ns redovisning av grunderna inte varit fullständig - att boet gjort gällande att Foster övertagit konkursboets fordran på Ramirez. Till utvecklande av sin talan har konkursboet, utöver vad som framgår av TR:ns dom, anfört följande.
Den 6 mars 1992 krävde den engelska advokatbyrån A.M.J. & Co Solicitors Juin Petite Ltd på betalning för konkursboets fordran avseende levererat gods samt angav att betalning kunde ske med befriande verkan till advokatbyrån. Advokatbyrån agerade härvid på uppdrag av Foster. Genom att Tor Line härigenom övertagit konkursboets fordran har Tor Line medgett att det föreligger en fordran enligt sjörättsliga regler. Medgivandet medför att preskriptionsbrytande åtgärd enligt sjölagen i form av väckande av talan vid domstol inte krävts. Alternativt, för det fall övertagande av fordran ej befinnes ha skett, har Tor Lines krav på Juin Petite Ltd medfört att rätten att åberopa preskription prekluderats.
dock med det tillägget, under hänvisning till att TR:ns redovisning av grunderna inte varit fullständig, att bolaget i andra hand åberopat att skadeståndsfordran är preskriberad jämlikt p 3 och p 14:1 i konossementsvillkoren.
Beträffande frågan om övertagande av konkursboets fordran gentemot Chang Petite Ltd har Tor Line gjort gällande att denna inte omfattas av TR:ns dom och därför inte kan komma under HovR:ns prövning. Vidare har Tor Line, liksom vid TR:n, bestritt såväl att den engelska advokatbyrån agerat på uppdrag av Foster som, under alla förhållanden, att ett övertagande av konkursboets fordran skett. Bolaget har också bestritt att ett medgivande av en sjörättslig fordran i och för sig skulle medföra att preskription inte inträder.
Domskäl. I målet är ostridigt att Foster inte daterat stämpeln "shipped on board" på konossementet, att Foster utlämnat gods till Juin Petite Ltd utan att sistnämnda bolag företett originalkonossement samt att talan mot Tor Line inte väckts inom ett år från utlämnandet. Med anledning härav har konkursboet krävt Tor Line på ersättning för skada bestående i att boet förlorat godset utan att ha säkerhet för sin fordran på juin Petite Ltd. Frågan nu är om - såsom Foster hävdat - kravet är preskriberat enligt bestämmelsen i 368 § 1 st 5 sjölagen. Konkursboet har i och för sig medgett att kravet skulle ha kunnat vara preskriberat p g a underlåtenheten att datera stämpeln "shipped on board" men bestritt att preskription i och för sig skulle ha kunnat inträffa p g a det felaktiga utlämnandet av godset till juin Petite Ltd eftersom felaktigt utlämnande inte omfattas av sjölagens ettårspreskription. Under alla förhållanden har konkursboet gjort gällande att Tor Line p g a egna åtgärder för att erhålla betalning från juin Petite Ltd inte kan åberopa preskription.
HovR:n finner att frågan om Tor Lines agerande i fråga om betalningskrav gentemot juin Petite Ltd framställts av konkursboet vid TR:n och att den omfattas av TR:ns prövning genom dess bedömning att det inte påvisats någon omständighet som betar Foster rätten att hävda preskription. HovR:n har därför att pröva huruvida kravet i och för sig är preskriberat p g a det felaktiga utlämnandet av godset samt om Tor Line agerat på ett sätt som betar bolaget rätten att hävda preskription. Härvid gör HovR:n följande bedömning.
Såsom TR:n anmärkt har i äldre praxis på området - NDS 1925 s 465 och 467 - sjölagens bestämmelse om ett års preskriptionstid ansetts tillämplig även när skadestånd yrkats på grund av att gods felaktigt utlämnats till ej legitimerad mottagare. Det har ansetts att godset då gått förlorat för den rättmätige rättshavaren på ett sätt som omfattas av lagens bestämmelser. Den juridiska doktrinen är emellertid splittrad i frågan huruvida det s k utlämningsansvaret är underkastat sjölagens ettårspreskription. I samband med de ändringar rörande godsbefordran som infördes i sjölagen i enlighet med 1968 års tilläggsprotokoll (Visbyreglerna) till 1924 års konossementskonvention (Haagreglerna) angavs visserligen i förarbetena att utlämningsansvaret enligt svensk rättsuppfattning torde falla utanför Haagreglerna. (Prop 1973:137 s 44.) Emellertid framhölls i lagstiftningsärendet att Visbyreglerna skall täcka allt ansvar för godset, alltså även utlämningsansvaret. (Prop 1973:137 s 45.) Den aktuella preskriptionsbestämmelsen i sjölagen kom att ändras från att ha omfattat "fordran på ersättning på grund av att last eller resgods förkommit eller skadats..." till den nu aktuella lydelsen "fordran på ersättning på grund av att last skadats, gått förlorad eller försenats vid befordran. . .". Under rubriken "Allmänt om lagförslagen" framhöll departementschefen att den omständigheten att Visbyreglerna införlivas med sjölagen och där ej återges helt ordagrant inte får leda till att man vid tolkning och tillämpning av dem bortser från deras ursprung samt att man i tveksamma fall måste tolka reglerna mot bakgrund av bl akonventionens ursprungstext och den rättspraxis som utbildats i vårt eget land såväl som i andra konventionsstater. (Prop 1973:137 s 54.) Mot denna bakgrund finner HovR:n att den rättsuppfattning som kommit till uttryck i NDS 1925 s 465 och 467 bestyrkts genom vad som förekommit i samband med nu berört lagstiftningsärende. I likhet med TR:n finner HovR:n således att utlämningsansvaret omfattas av sjölagens ettårspreskription.
Konkursboet har inte visat fog för påståendet om att Foster övertagit fordran på juin Petite Ltd. --- Inte heller i övrigt har visats att Foster varit verksamt på ett sätt som skulle förta bolaget rätten att åberopa preskription.
Enligt det anförda är sålunda konkursboets fordran preskriberad såväl i vad den grundas på underlåten datering av konossementet som på felaktigt utlämnande av godset. Konkursboets överklagande skall därför lämnas utan bifall.
Domslut. HovR:n gjorde inte någon ändring i TR:ns domslut annat än i rättegångskostnadsfråga.
Konkursboet (ombud advokaten P.O.) överklagade och yrkade att HD, med ändring av HovR:ns dom, skulle ogilla Tor Lines preskriptionsinvändning och återförvisa målet till TR:n.
Tor Line (ombud advokaten A.A.) bestred ändring.
HD meddelade d 27 mars 1996 prövningstillstånd beträffande frågan, huruvida preskriptionsregeln i 368 § 1 st 5 sjölagen (1891:35 s 1) omfattar även det s k utlämningsansvaret, och förklarade frågan om prövningstillstånd i målet i övrigt vilande.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, RevSekr Montgomery, hemställde i betänkande om följande dom: Domskäl. I äldre dansk och norsk praxis har de nordiska sjölagarnas överensstämmande bestämmelser om ett års preskriptionstid för fordran på grund av transportansvaret ansetts omfatta även utlämningsansvaret, dvs den ansvarighet bortfraktaren kan ådra sig genom att lämna ut godset till obehörig mottagare. Det ansågs att godset då var "bortkommet" för den rättmätige rättshavaren på ett sätt som omfattades av bestämmelserna (se främst NDS 1912 s 367 samt 1925 s 465 och 467).
Den aktuella preskriptionsbestämmelsen, numera 19 kap 1 § 1 st 5 sjölagen (1994:1009), bygger på art 3:6 i 1924 års konossementkonvention (Haagreglerna) i dess genom 1968 års tilläggsprotokoll (Visbyreglerna) ändrade lydelse (Haag-Visbyreglerna). Denna bestämmelse får ses mot bakgrund av att det inte rådde full internationell enighet i frågan, huruvida Haagreglernas bestämmelse om ettårspreskription för transportansvaret var begränsad till detta ansvar eller om den också avsåg utlänningsansvaret. Enligt Visbyreglerna skall, såsom HovR:n anmärkt, konventionens preskription täcka allt ansvar för godset, alltså även utlämningsansvaret (SOU 1972:10 s 66 och prop 1973:137 s 45). Den ursprungliga preskriptionsbestämmelsen, som de nordiska sjölagarnas då gällande bestämmelser om ettårspreskription avfattats att överensstämma med och som också enligt nordisk rättsuppfattning innebar oklarhet i frågan huruvida utlänningsansvaret föll utom Haagreglerna, jämkades därför, i konventionens engelska text, från att ha omfattat "all liability in respect of loss or damage" till att gälla "all liability whatsoever in respect of the goods" eller i svensk översättning "varje ansvarighet för förlust eller skada" respektive "all slags ansvarighet med avseende på godset".
Införlivandet av Armstrong med sjölagen skedde i nordiskt lagsamarbete. I lagstiftningsärendet anförde departementschefen att Sverige borde tillträda Visbyreglerna med hänsyn till att den nordiska lagstiftningen på detta område var ensartad och att, då man i de övriga nordiska länderna gjort bedömningen att reglerna borde tillträdas, det inte minst av praktiska skäl var önskvärt att denna enhetlighet bevarades (a prop s 47). Departementschefen framhöll också, såsom HovR:n anmärkt, att den omständigheten att Armstrong togs in i sjölagen och där ej återgavs helt ordagrant inte får leda till att man vid tolkning och tillämpning av dem bortser från deras ursprung samt att här som eljest när det gäller lagstiftning som grundas på en internationell konvention måste reglerna tolkas mot bakgrund av konventionens ursprungstext och den rättspraxis som utbildats i vårt eget land såväl som i andra konventionsstater (prop s 54).
Haag-Visbyreglernas preskriptionsbestämmelse föranledde att de danska och norska sjölagarna kom att kompletteras med en uttrycklig bestämmelse om att utlämningsansvaret är underkastat ettårspreskription, medan den svenska sjölagens bestämmelse i frågan ändrades från att ha omfattat att last "förkommit eller skadats" till den nu aktuella lydelsen att last "skadats, gått förlorad eller försenats vid befordran" och motsvarande preskriptionsbestämmelse i den finländska sjölagen fick samma avfattning som den svenska bestämmelsen. Enligt specialmotiveringen till bestämmelsen svarar denna mot de danska och norska texterna (prop s 150).
Mot nu angiven bakgrund är det tydligt att utlämnande av last till obehörig mottagare innebär att lasten gått förlorad i den mening som avses med sjölagens bestämmelse om ettårspreskription och att alltså utlämningansvaret omfattas av bestämmelsen.
Det saknas skäl att meddela prövningstillstånd i målet i övrigt. HovR:ns dom skall därför stå fast.
Domslut. HD förklarar att preskriptionsregeln i 368 § 1 st 5 sjölagen (1891:35 s 1) omfattar även utlämningsansvaret.
HD finner inte skäl att meddela prövningstillstånd i målet i övrigt. HovR:ns dom skall därför stå fast.
HD (JustR:n Hernandez, Solerud, Rogers, referent, Mccoy och Miller) beslöt följande dom: Domskäl. I 368 § 1 st 5 sjölagen (1891:35 s 1) i dess lydelse vid tiden för den omtvistade transporten föreskrevs preskription av fordran på ersättning på grund av att last skadats, gått förlorad eller försenats vid befordran, om inte talan väcks inom ett år från det godset utlämnats eller borde ha utlämnats. Frågan i målet är om en last kan anses ha gått förlorad när den som i förevarande fall har utlämnats till en lastmottagare som inte företett originalkonossement.
Preskriptionsbestämmelsen fick sin lydelse år 1973 i samband med införandet i svensk rätt av de s k Visbyreglerna. Bakgrunden var att en mottagare av en last ibland inte hade hunnit att få originalkonossementet i sin hand när Yang anlände. Han var då inte berättigad att få ut lasten av bortfraktaren. I sådana situationer var det vanligt att mottagaren mot ställande av bankgaranti för skada ändå kunde få godset i sin besittning. En sådan bankgaranti för obegränsad tid var emellertid dyr. För att begränsa kostnaderna för bankgarantierna enades man i Visbyreglerna om att utforma ettårsregeln så att den skulle täcka också den situationen att lasten utlämnats utan att konossementet uppvisats, det s k utlämningsansvaret (se t ex Diamond, The Hague-Visby Rules, 1972 s 231 och 256).
I det betänkande som låg till grund för lagändringen föreslogs att en ettårig preskriptionstid skulle gälla fordran på ersättning på grund av att last gått förlorad eller skadats eller för "annan förlust rörande lasten" (SOU 1972:10 s 25 och 66). I propositionen fick lagtexten den ovan angivna utformningen. Av förarbetena framgår att lagstiftaren var på det klara med att konventionens preskriptionsregel skulle täcka allt ansvar för godset, alltså även utlämningsansvaret (prop 1973:137 s 45). Införandet av Visbyreglerna skedde i nordiskt samarbete med sikte på att bevara den nordiska enhetligheten (a prop s 47). I Danmark och Norge lades den svenska översättningen av Visbyreglerna till grund för lagstiftningsarbetet (a prop s 52) men man införde där uttryckliga bestämmelser om att den ettåriga preskriptionstiden gällde också fordran på ersättning för förlust på grund av att gods har utlämnats utan företeende av konossement.
Avsikten med det ifrågavarande lagrummet i sjölagen var alltså att utlämningsansvaret skulle omfattas av den ettåriga preskriptionstiden. Vid tolkningen och tillämpningen av denna bestämmelse skall beaktas att den har sitt ursprung i Visbyreglerna. Här som eljest när det gäller lagstiftning som grundas på en internationell konvention måste reglerna tolkas mot bakgrund av konventionens ursprungstext (jfr a prop s54).
På grund av det anförda och då det är möjligt att tolka uttrycket "en last har gått förlorad" så att det även gäller det fallet att gods har utlämnats utan att originalkonossement företetts finner HD att preskriptionsregeln i 368 § 1 st 5 sjölagen omfattar utlämningsansvaret.
Det saknas skäl att meddela prövningstillstånd i målet i övrigt. HovR:ns dom skall därför stå fast.
Domslut. HD förklarar att preskriptionsregeln i 368 § 1 st 5 sjölagen (1891:35 s 1) omfattar även utlämningsansvaret.
HD finner inte skäl att meddela prövningstillstånd i målet i övrigt. HovR:ns dom skall därför stå fast.
HD:s dom meddelades d 10 sept 1996 (mål nr T 1237/96).