Ersättning för privat försvarare vid talan om företagsbot.
Allmän åklagare förde vid Hudiksvalls tingsrätt talan mot Tjärnviks Trä AB och yrkade att bolaget skulle åläggas en företagsbot ej understigande 1 500 000 kr.
Tingsrätten ogillade åklagarens talan i dom den 19 december 2013.
Åklagaren överklagade i Hovrätten för Nedre Norrland och yrkade bifall till sin talan om företagsbot.
Tjärnviks Trä AB motsatte sig att tingsrättens dom ändrades.
Bolaget yrkade ersättning för rättegångskostnader i hovrätten med 106 182 kr exklusive mervärdesskatt. Av beloppet avsåg enligt ombudets kostnadsräkning 87 500 kr arbete, 12 500 kr tidsspillan och 6 182 kr utlägg.
Hovrätten (hovrättslagmannen Aguirre, hovrättsrådet Garcia, referent, tf. hovrättsassessorn Ochoa och två nämndemän) meddelade dom den 14 november 2014.
Hovrätten fastställde tingsrättens dom.
Under rubriken Rättegångskostnader anförde hovrätten i domskälen följande.
Vid den redovisade bedömningen i fråga om företagsbot har Tjärnviks Trä AB rätt till ersättning av allmänna medel för rättegångskostnader i hovrätten. Åklagaren har inte haft någon invändning mot yrkat belopp.
De rättegångskostnader som Tjärnviks Trä AB har yrkat ersättning för avser ombudskostnader. Av ingiven kostnadsräkning framgår att ersättning har yrkats för 25 timmars arbete med en timkostnad om 3 500 kr och för 5 timmars tidsspillan med en timkostnad om 2 500 kr.
Frågan är om Tjärnviks Trä AB är berättigat till full ersättning av allmänna medel för ombudskostnaderna med hänsyn till de höga belopp som debiterats per timme för arbete och tidsspillan. Målet har visserligen varit av relativt komplicerad karaktär och bolagets ombud advokat M.A. har utfört sitt uppdrag på ett noggrant och grundligt sätt. Det har dock inte förekommit så ovanliga eller svårbedömda rättsfrågor i målet att det motiverar högre ersättning än vad som skulle ha tillerkänts en offentlig försvarare med tillämpning av brottmålstaxan när det gäller såväl arbete som tidsspillan. Tjärnviks Trä AB ska således få ersättning för ombudets kostnader för arbete med 1 276 kr per timme och för tidsspillan med 1 170 kr per timme. Det finns inte något att invända mot yrkad ersättning för ombudets utlägg för resor och logi.
Enligt hovrättens domslut fick Tjärnviks Trä AB ersättning av allmänna medel för sina rättegångskostnader i hovrätten med 43 932 kr, varav 31 900 kr avsåg arbete, 5 850 kr tidsspillan och 6 182 kr utlägg.
Tjärnviks Trä AB överklagade hovrättens beslut i kostnadsfrågan och yrkade att HD skulle tillerkänna bolaget ersättning för rättegångskostnader i hovrätten med det belopp för ombudets arbete och tidsspillan som hade yrkats där.
Justitiekanslern motsatte sig att hovrättens beslut ändrades.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Odonnell, föreslog i betänkande följande beslut.
1-5. Innehåller en redogörelse i huvudsak motsvarande punkterna 1 och 2 i HD:s beslut.
I HD aktualiseras frågorna om offentlig försvarare kan förordnas för juridisk person i mål som rör företagsbot och vilken betydelse de regler som gäller ersättning till offentliga försvarare (brottmålstaxans timkostnadsnorm) ska ha om privat försvarare har anlitats.
Allmänt om företagsbot m.m.
Av 1 kap. 8 § BrB framgår att brott, utöver brottspåföljd (se 1 kap. 3 §), kan föranleda förverkande av egendom, företagsbot eller annan särskild rättsverkan samt skyldighet att betala skadestånd. Företagsbot är en straffrättslig sanktion som syftar till att förstärka det straffrättsliga reaktionssystemet när det gäller sådana brott som har begåtts i utövningen av näringsverksamhet. Med andra ord är företagsbot inte av civilrättslig karaktär (prop. 1985/86:23 s. 18 ff.).
Den grundläggande bestämmelsen om företagsbot finns i 36 kap. 7 § BrB. Enligt den ska en näringsidkare, på yrkande av allmän åklagare, åläggas företagsbot för brott som har begåtts i utövningen av näringsverksamheten. En förutsättning är emellertid att det för brottet är föreskrivet strängare straff än penningböter. Det krävs också att näringsidkaren inte har gjort vad som skäligen har kunnat krävas för att förebygga brottsligheten (p. 1) eller att brottet har begåtts antingen av en person i ledande ställning grundad på befogenhet att företräda näringsidkaren eller fatta beslut på näringsidkarens vägnar eller av en person som annars har haft ett särskilt ansvar för tillsyn eller kontroll i verksamheten (p. 2). Har brottsligheten varit riktad mot näringsidkaren ska dock företagsbot inte åläggas.
Vem som är att bedöma som näringsidkare behandlas i förarbetena. Uttrycket näringsidkare anges ha samma innebörd som på andra håll i lagstiftningen. Med näringsidkare avses således varje fysisk eller juridisk person som yrkesmässigt bedriver verksamhet av ekonomisk art, oavsett om denna är inriktad på vinst eller inte. Till de juridiska personer som bedriver näring hör i första hand sådana rättssubjekt som har bildats för ändamålet, t.ex. det stora flertalet aktiebolag samt handelsbolag, ekonomiska föreningar och vissa stiftelser. Också statliga och kommunala bolag hör hit, liksom enskilda personer som bedriver näringsverksamhet (a. prop. s. 24 och 62 och prop. 2005/06:59 s. 20).
Om en talan om företagsbot riktar sig mot någon som samtidigt är åtalad för brott gäller vid handläggningen rättegångsbalkens regler om rättegång i brottmål. I de fall en talan förs endast om företagsbot, gäller i stället, i tillämpliga delar, rättegångsbalkens regler om åtal för brott för vilket det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter, se 2 § lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. Det framgår även av förarbetena att allmänna straffprocessuella regler bör tillämpas i mål om företagsbot så långt det är möjligt (prop. 1985/86:23 s. 52 ff.).
Bestämmelserna i 21 kap. och 31 kap. RB som rör försvarare respektive rättegångskostnader i brottmål är därför tillämpliga.
Vad avser rätten till offentlig försvarare regleras den i 21 kap. 3 a § RB. Av bestämmelsen framgår bl.a. att offentlig försvarare kan förordnas om det föreligger särskilda skäl med hänsyn till vad målet rör. Det som avses är särskilda frågor som är komplicerade och därför motiverar att en offentlig försvarare biträder den misstänkte, t.ex. yrkande om särskild rättsverkan (Fitger m.fl., Rättegångsbalken. En kommentar (oktober 2015 Zeteo), kommentaren till 21 kap. 3 a § RB).
Bestämmelsen ger intryck av att endast handla om under vilka förutsättningar som det är möjligt för en fysisk person att få offentlig försvarare.
Av förarbetena till företagsbotsregleringen framgår emellertid att en näringsidkare (se ovan p. 9) kan anlita en försvarare i mål om företagsbot, men att det även finns möjlighet att få en offentlig försvarare förordnad under de förutsättningar som anges i 21 kap. 3 a § RB. Vidare sägs att eftersom mål om företagsbot i allmänhet kommer att avse förhållandevis stora värden, kan man räkna med att det ofta finns anledning att bifalla framställningar om förordnande av offentlig försvarare i sådana mål (prop. 1985/86:23 s. 58 och prop. 2005/06:59 s. 49).
Vidare har i den praktiska rättstillämpningen offentlig försvarare kommit att utses för juridiska personer bl.a. i mål om värdeförverkande (dödsbo) och företagsbot (aktiebolag). (Se NJA 1981 s. 1083 och NJA 2014 s. 139 (I).)
Med hänsyn härtill bör det anses att även en näringsidkare som är en juridisk person ska kunna få en offentlig försvarare i mål som rör företagsbot om förutsättningar finns för det enligt 21 kap. 3 a § RB. Det kan tilläggas att ett sådant ställningstagande tillgodoser upprätthållandet av ett grundläggande rättsskydd för näringsidkare som riskerar att åläggas en straffrättslig sanktion.
Enligt 31 kap. 2 § första stycket RB kan en tilltalad som har frikänts i ett mål där åklagaren för talan få ersättning av allmänna medel för kostnader för bl.a. försvarare, under förutsättning att kostnaderna varit skäligen motiverade för att den tilltalade skulle kunna tillvarata sin rätt. Skälighetskravet får anses ta sikte på såväl att den åtgärd som har föranlett kostnaden ska vara motiverad som att åtgärden i sig ska vara rimlig.
HD har i flera rättsfall behandlat frågan om en tilltalads rätt till ersättning för privat försvarare vid frikännande dom (se bl.a. NJA 1982 s. 836, NJA 1984 s. 641 I, NJA 1985 s. 851, NJA 1991 s. 600). Praxis ger uttryck för att ersättning till en frikänd tilltalad för försvararkostnad i normalfallet bör bestämmas med utgångspunkt i brottmålstaxans timkostnadsnorm, men att denna bör kunna frångås när målets beskaffenhet eller annan särskild anledning föranleder det.
I rättsfallet NJA 2015 s. 62 har HD gjort ytterligare uttalanden gällande tillämpningen av 31 kap. 2 § RB och brottmålstaxans timkostnadsnorm och har då bl.a. anfört att om en tilltalad utifrån målets beskaffenhet får anses ha haft fog för att anlita en särskilt kvalificerad försvarare för att tillgodose hans berättigade behov av försvar, så har han rätt till ersättning för den faktiska försvararkostnaden förutsatt att denna är skälig enligt allmänna sysslomannarättsliga principer. Om den tilltalade emellertid har anlitat en försvarare som är överkvalificerad i förhållande till behovet, så kan han inte få ersättning för merkostnaden.
När det kommer till mål som rör företagsbot synes lagstiftarens tanke vara att det finns tillräckligt kvalificerade försvarare som kan åta sig offentliga försvararuppdrag och följaktligen mot en ersättning som motsvarar brottmålstaxans timkostnadsnorm. Det innebär att den som anlitar en privat försvarare får vara beredd på att acceptera att rätten till ersättning av allmänna medel enligt 31 kap. 2 § RB inte kommer att utgå med ett högre belopp än vad som följer av brottmålstaxan, om än den faktiska kostnaden för ombudsarvodet har varit högre.
Vid bedömningen av om det finns anledning att göra avsteg från brottmålstaxan får tillämpas de principer som HD har etablerat avseende ersättning till frikänd tilltalad för kostnad för privat försvarare.
När det kommer till frågan om Tjärnviks Trä AB är berättigat till full ersättning av allmänna medel för dess rättegångskostnader gör HD ingen annan bedömning än den som hovrätten har gjort i fråga om skälig ersättning för arbete och tidsspillan.
Bolagets överklagande ska således avslås.
HD avslår överklagandet.
HD (justitieråden Lin, Chan, Booker, Jackson och Elliott, referent) meddelade den 11 juli 2016 följande slutliga beslut.
I februari 2011 förolyckades en sågverksoperatör, som var anställd av Tjärnviks Trä AB, när hon blev påkörd av en timmertruck på sågverket. Åklagaren väckte åtal för vållande till annans död mot den person som hade kört trucken. Samtidigt yrkade åklagaren att Tjärnviks Trä skulle åläggas att betala en företagsbot på minst 1 500 000 kr. Enligt åklagaren hade personal vid Tjärnviks Trä uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosatt vad som ålegat den enligt arbetsmiljölagstiftningen och därigenom av oaktsamhet orsakat kvinnans död. Såväl tingsrätten som hovrätten ogillade åtalet och yrkandet om företagsbot.
Tjärnviks Trä företräddes av ombud i rättegången. I hovrätten begärde bolaget ersättning för sina rättegångskostnader där. Yrkandet avsåg - förutom vissa utlägg - arvode till ombudet för 25 timmars arbete med en timkostnad på 3 500 kr och ersättning för fem timmars tidsspillan utifrån en timkostnad på 2 500 kr. Hovrätten har gjort bedömningen att det i målet inte förekommit så ovanliga eller svårbedömda rättsfrågor att det motiverar en högre ersättning än vad som skulle ha tillerkänts en offentlig försvarare med tillämpning av brottmålstaxans timkostnadsnorm. Bolaget har därför fått ersättning för begärd tidsåtgång för arbete och tidsspillan men med en timkostnad enligt denna taxa.
Om ett yrkande om företagsbot riktas mot den som är åtalad för brottet, har denne som misstänkt rätt till offentlig försvarare under de förutsättningar som anges i 21 kap. 3 a § RB.
Mot bakgrund av den åtalsprövning som ska göras enligt 36 kap. 10 a § BrB förs emellertid en talan om företagsbot ofta utan samband med ett åtal mot näringsidkaren. I stället framställs - som i detta mål - ett särskilt yrkande om företagsbot mot näringsidkaren. Detta sker enligt de regler som finns i lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m.
Som utgångspunkt ska dock vid en talan enligt 1986 års lag tillämpas vad som i allmänhet gäller i fråga om rättegången i brottmål (se 2 § i 1986 års lag). Det innebär att bestämmelserna om försvarare i 21 kap. RB ska tillämpas i den utsträckning detta är möjligt. I enlighet med vad lagstiftaren antog när åtalsprövningsregeln infördes medger lagstiftningen alltså att offentlig försvarare förordnas även vid en sådan talan (se prop. 2005/06:59 s. 49, jfr även prop. 1985/86:23 s. 58). Det förhållandet att näringsidkaren är en juridisk person hindrar inte att en offentlig försvarare förordnas, såvida det finns förutsättningar för detta enligt 21 kap. 3 a § RB.
Också bestämmelserna om rättegångskostnad i 31 kap. RB ska tillämpas vid en talan enligt 1986 års lag. Ersättning till en frikänd tilltalad för anlitande av försvarare enligt 31 kap. 2 § RB ska som regel bestämmas med utgångspunkt i brottmålstaxans timkostnadsnorm, men denna kan frångås när det är motiverat av målets beskaffenhet eller av någon annan särskild anledning (se bl.a. NJA 1982 s. 836, NJA 1991 s. 600 och NJA 2015 s. 62). Denna princip för bestämmandet av ersättningen gäller även när ett yrkande om företagsbot har ogillats vid en talan enligt 1986 års lag. En annan sak är att ett mål av detta slag i praktiken inte sällan kan vara sådant att det finns anledning att frångå timkostnadsnormen.
Som hovrätten konstaterat har Tjärnviks Träs ombud utfört sitt uppdrag på ett noggrant och grundligt sätt. Ombudet har också särskilda insikter och erfarenheter på arbetsmiljöområdet. Målet kan dock inte sägas ha aktualiserat några i sammanhanget speciella eller svårbedömda problem, vare sig rättsligt eller bevismässigt. Inte heller annars har målet varit sådant att det motiverar att brottmålstaxans timkostnadsnorm frångås. Överklagandet ska därmed avslås.
HD avslår överklagandet.
HD:s beslut meddelat: den 11 juli 2016.
Mål nr: Ö 6027-14.
Lagrum: 21 kap. 3 a § och 31 kap. 2 § RB, 36 kap. 10 a § BrB samt 2 § lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m.
Rättsfall: NJA 1982 s. 836, NJA 1991 s. 600 och NJA 2015 s. 62.