Den som ålagts edgångsskyldighet enligt 6 kap. 5 § KL har ansetts inte äga rätt att vägra beediga konkursbouppteckning när han genom lagakraftvunnen dom dömts för de brott som han åberopat till befrielse från edgångsskyldigheten. Tillika fråga om rätt att vägra edgång när anklagelse för brott inte föreligger och om närståendes rätt att vägra edgång.
C. export import KB försattes i konkurs vid Malmö tingsrätt. Till förvaltare i konkursen utsågs advokaten C.J. Sedan konkursbouppteckning upprättats och bouppteckningen beedigats av bouppgivaren begärde förvaltaren att M.C. och F.J. skulle avlägga ed enligt 6 kap. 5 § andra stycket konkurslagen. M.C. hade tidigare varit komplementär i konkursbolaget t.o.m. den 24 juli 2000. F.J. företräder komplementären Martinez, England.
Tingsrätten höll sammanträde för edgång den 19 december 2002, vid vilket - förutom förvaltaren - var närvarande M.C. jämte sitt ombud, advokaten B.K., och F.J. jämte sitt ombud, advokaten S.B.
I protokollet från sammanträdet antecknades bl.a.
Rätten redogör för konkursförvaltarens i ärendet ingivna yrkande, - - -, avseende edgång enligt 6 kap. 5 § andra stycket konkurslagen för M.C. och F.J.
B.K. förklarar att M.C. bestrider bifall till edgångsyrkandet.
S.B. förklarar att F.J. bestrider bifall till edgångsyrkandet. - - -.
Konkursförvaltaren preciserar, att edgångstemat för de yrkade edgångarna är uppgifter angående konkursgäldenärens tillgångar, skulder och räkenskapsmaterial. - - -.
Bouppteckningen - - - gås igenom av konkursförvaltaren. Förvaltaren kompletterar därvid bouppteckningen med följande uppgift. - Gäldenärsbolaget har en fordran på M.C. uppgående till drygt 13 miljoner kr. Detta belopp har gått in på M.C:s privata konto. Han har ännu inte fått en redovisning av M.C. för att de inbetalda pengarna använts för gäldenärsbolagets räkning.
B.K. utvecklar grunderna för M.C:s bestridande av edgångsyrkandet enligt följande. - M.C. dömdes den 28 november 2002 av härvarande hovrätt i hovrättens mål B 2675-01 för grovt skattebrott och bokföringsbrott samt meddelades näringsförbud. M.C. kommer att överklaga denna dom. Hovrättens dom gällde gärningar som M.C. skulle ha begått i egenskap av komplementär i gäldenärsbolaget under tiden fram till april 2000. Dessa omständigheter gör att skyldigheten att beediga uppgifter i bouppteckningen fallit bort för M.C:s del. De av M.C:s andra ombud i ärendet, jur. kand. Russell, i ingiven skrivelse - - - redovisade grunder och omständigheter åberopas även vid dagens sammanträde som grund för M.C:s inställning till edgångsyrkandet.
S.B. utvecklar grunderna för F.J:s bestridande av edgångsyrkandet enligt följande. - De av M.C. utvecklade grunderna för inskränkning i vittnesplikten åberopas även av F.J. Härutöver åberopar hon även, att hon är närstående, maka, till M.C. och att hon mot bakgrund härav inte har någon skyldighet att beediga uppgifter i bouppteckningen, med hänsyn till att hon genom ett beedigande skulle kunna komma att yppa omständighet, vars yppande skulle röja att maken M.C. begått en brottslig handling.
Konkursförvaltaren genmäler. - Undantag från edgångsplikten kan endast föreligga beträffande omständighet som kan röja att den edgångsskyldiga själv eller närstående till denna begått en brottslig gärning. Konkursboet vidhåller - under åberopande av 6 kap. 5 § andra stycket konkurslagen - att ifrågavarande personer är skyldiga att avlägga ed på edgångstemat.
B.K. anför i duplik. Bristerna i gäldenärsbolagets bokföring och i bokföringsmaterialet stärker M.C:s inställning av att han inte är edgångsskyldig.
- - -.
Tingsrätten (rådmannen Scott) anförde i slutligt beslut den 9 januari 2003:
Rätten förordnar, att M.C. skall beediga bouppteckningens uppgifter angående konkursgäldenärens tillgångar, skulder och räkenskapsmaterial. Edgångsskyldigheten - avseende en viss eller vissa omständigheter - är inskränkt om nedan angivna förutsättningar båda föreligger vid edgångstillfället.
a. Vad som prövats genom den av M.C. ovan åberopade hovrättsdomen har inte till alla delar vunnit laga kraft genom ett avgörande av svensk domstol.
b. M.C:s edgång beträffande en viss eller vissa omständigheter skulle kunna på ett för honom menligt sätt påverka slutet på svensk domstols prövning av - enligt a. ovan - ännu inte med laga kraft avgjorda frågor.
Rätten förordnar att F.J. skall beediga bouppteckningens uppgifter angående konkursgäldenärens tillgångar, skulder och räkenskapsmaterial.
Skälen för rättens ståndpunkt är följande.
Makarna har till stöd för sin ståndpunkt åberopat artikel 6 i Europakonventionen jämte NJA 2001 s. 563, vilket rättsfall i sin tur bygger på viss europeisk rättspraxis. Makarna har härav - som rätten uppfattat deras talan - dragit den slutsatsen, att skyldigheten att avlägga ed helt bortfaller för dem så snart de har kännedom om något förhållande, vars röjande skulle kunna användas som bevis - vid en kommande överprövning av förenämnda hovrättsdom - för att M.C. har begått brott eller för att det föreligger grund för näringsförbud för honom.
Denna slutsats avspeglar som rätten ser det en grov missuppfattning av rättsläget. Syftet med Europakonventionens artikel 6 är endast att skydda en individ för ett förfarande som konkret kan innebära ett åsidosättande vid prövningen - av denna individs civila rättigheter och skyldigheter eller anklagelser mot honom för brott - i en pågående eller kommande rättegång. Häri ligger t.ex. att individen inte äger vägra att beediga omständigheter, vars yppande inte skulle röja varken att han begått brott eller påverka hans civila rättigheter. Utanför artikelns skydd faller vidare i princip omständigheter som vid edgångstillfället har prövats genom ett lagakraftägande avgörande. I och med att vissa omständigheters betydelse prövats genom ett avgörande som vunnit rättskraft finns i normalfallet inget behov av skydd mot ett uppgiftslämnande angående de omständigheter som varit föremål för en sådan prövning. Vidare gäller att artikel 6 i Europakonventionen - enligt sin ordalydelse - enbart skyddar den enskilda individens egna rättigheter och inte en annan persons rättigheter, vare sig den andra personen är närstående eller inte i förhållande till den första individen.
Slutsatsen av det anförda blir att M.C. är skyldig att beediga edgångstemat, i den mån edgången inte avslöjar omständigheter som - vid edgångstillfället - fortfarande kan användas som bevis mot honom vid en överprövning av förenämnda hovrättsdom.
Beträffande F.J. har det inte framkommit omständigheter som ger vid handen att ett beedigande av edgångstemat skulle kränka vad som - i den meningen det åsyftas i artikel 6 i Europakonventionen - utgör F.J:s rättigheter. Inget har ju framkommit om att F.J. - för egen del - löper någon konkret risk för att inte få sin rättvisa i en kommande brottmålsrättegång eller i ett kommande civilt mål genom att beediga edgångstemat.
Som rätten uppfattat F.J:s talan åberopar hon vidare - som grund för bestridandet av bifall till edgångsyrkandet - en analogisk tillämpning av regeln i 36 kap. 3 § RB angående begränsning i vittnesplikten för närstående till part.
Såvitt gäller konkurseden enligt 6 kap. 5 § andra stycket konkurslagen har HD i NJA 1991 s. 123 prövat frågan om edgångsskyldigheten kan falla bort eller inskränkas genom en analogisk tillämpning av reglerna i 36 kap. 6 § RB. HD redovisade som sin uppfattning att det med en tillämpning av detta lagrum på edgångsskyldigheten för konkurseden skulle bli nödvändigt att begränsa beedigandet så att vissa uppgifter undantogs eller vissa förbehåll gjordes av den som skulle avlägga eden. HD fann att i avsaknad av lagbestämmelser var det osäkert hur en sådan edgång skulle gå till i praktiken och att problemen var av sådan art att de inte kunde lösas i rättstillämpningen. HD stannade mot bakgrund av det anförda för den uppfattningen att övervägande skäl talar mot att genom en analogisk tillämpning av reglerna i 36 kap. 6 § RB låta edgångsskyldigheten enligt 6 kap. 5 § andra stycket konkurslagen falla bort eller inskränkas och lämnade den edgångsskyldiges talan utan bifall.
Rättsläget är således att HD slagit fast på av HD utvecklade skäl att regeln i 36 kap. 6 § RB om inskränkningar i vittnes vittnesplikt till skydd för vittnet självt inte är analogt tillämplig på edgångsskyldigheten enligt 6 kap. 5 § andra stycket konkurslagen. De av HD utvecklade skälen för denna sin ståndpunkt är lika bärande på ett påstående om begränsningar i edgångsskyldigheten enligt 6 kap. 5 § andra stycket konkurslagen genom analogisk tillämpning av regeln i 36 kap. 3 § RB om inskränkningar i vittnes vittnesplikt till skydd för annan än vittnet. F.J:s bestridande av edgångsplikten under åberopande av 36 kap. 3 § RB kan därför inte vinna bifall.
M.C. och F.J. överklagade i Hovrätten över Skåne och Blekinge och yrkade att hovrätten skulle undanröja föreläggandena för dem att avlägga ed enligt 6 kap. 5 § andra stycket konkurslagen.
Konkursförvaltaren bestred ändring.
Hovrätten (hovrättsråden Jennings och Robbins samt hovrättsassessorn Ramos, referent) anförde i slutligt beslut den 30 juni 2003:
Förvaltaren har som grund för yrkandet om edgång åberopat bl.a. att M.C. varit komplementär i gäldenärsbolaget intill den 27 april 2000 och att F.J. är företrädare för det bolag i Storbritannien, Martinez, som därefter inträtt som komplementär. Han har angivit edstemat till att omfatta räkenskapsmaterial, tillgångar och skulder i konkursen.
M.C. och F.J. har var och en för sig åberopat att skyldigheten att avlägga ed utsätter respektive person för en risk att avslöja att personen gjort sig skyldig till brott eller vanärande handling. F.J. har även åberopat att det för hennes del föreligger risk för motsvarande avslöjande beträffande M.C:s åtgöranden. De har angivit att deras överklagande grundar sig på artikel 6 i Europakonventionen, vilken gäller som lag i Sverige.
De sakförhållanden som förvaltaren åberopat har lämnats obestridda av klagandena. Frågan är då om vad de åberopat kan leda till undantag från skyldigheten att avlägga ed.
Förvaltaren har angivit edstemat så att det motsvarar ed av gäldenären själv enligt 6 kap. 3 § konkurslagen. Var och en av klagandena har under olika perioder intagit en ställning som ställföreträdare för gäldenären eller komplementären.
HD angav i rättsfallet NJA 1991 s. 123 att en tillämpning av grunderna för 36 kap. 6 § RB inte gärna kunde innebära att skyldigheten att avlägga ed helt skulle falla bort. I stället torde det, enligt HD, bli nödvändigt att begränsa beedigandet så att vissa uppgifter undantas eller vissa förbehåll görs av den som skall avlägga eden. I avsaknad av lagbestämmelser vore det osäkert hur en edgång med förbehåll skulle gå till i praktiken. Problemen var enligt HD av sådan art att de inte lämpligen borde lösas i rättstillämpningen.
I det lagstiftningsärende som föregick nuvarande bestämmelser om undantag från edgång i 6 kap. 5 § andra stycket konkurslagen noterade regeringen att det enligt den utredning som föregått förslaget inte i konkurslagen borde tas in någon reglering som motsvarade vad som regleras i 36 kap. 6 § RB. Regeringen berörde inte frågan om en sådan reglering vidare, men noterade att det med fog kunde ifrågasättas om det var rimligt att konkurslagen saknade ett undantag som motsvarade undantagen från vittnesplikten i 36 kap. 5 § RB, dvs. för advokater, läkare och vissa andra kategorier av personer. (Se prop. 1994/95:189 s. 39.)
Uttalandena gjordes inte i en fråga som omedelbart föranledde lagstiftning, men måste enligt hovrättens mening likväl tillmätas betydelse.
I rättsfallet NJA 2001 s. 563 förklarade HD att det numera fick anses fastslaget att det inte är förenligt med artikel 6 i Europakonventionen att någon under straffansvar åläggs att lämna uppgifter som avslöjar att han har begått ett brott och som kan användas som bevis i en kommande rättegång mot honom. Den tilltalade hade därför haft rätt att vägra beediga de ifrågavarande uppgifterna. Omständigheterna i målet var vidare sådana att hon fick anses ha haft skälig ursäkt för sitt handlande, varför åtalet för mened lämnades utan bifall.
Mot bakgrund av det anförda får 1991 års rättsfall alltjämt anses vägledande med begränsningar enligt vad som följer av det senare rättsfallet. Även i avsaknad av ytterligare vägledning i förarbeten, rättsfall och litteratur måste det klarläggas i detalj vilka frågor som de personer som föreläggs att avlägga ed kan ha rätt att avstå från att besvara. När, som i det aktuella fallet och även med förbehåll som tingsrätten angivit, förelagd edgång är av en art och omfattning som motsvarar ed av gäldenären själv eller dennes ställföreträdare, kan detta ske vid tingsrätten, lämpligen vid ett edgångssammanträde.
Det anförda äger giltighet även med avseende på den av F.J. i andra hand åberopade grunden.
Hovrätten finner att det som klagandena anfört inte kan föranleda att de befrias från skyldigheten att avlägga ed på det sätt de har yrkat.
Hovrätten avslår överklagandena.
M.C. och F.J. överklagade och yrkade att HD skulle undanröja föreläggandet för dem att avlägga bouppteckningsed i konkursen.
Konkursförvaltaren bestred ändring.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, rev.sekr. Hunt, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut:
M.C. och F.J. har gjort gällande att de har rätt att vägra avlägga ed eftersom de riskerar att under edgången avslöja att M.C. gjort sig skyldig till brott. Denna risk omfattar hela edstemat.
Det kan anmärkas att Hovrätten över Skåne och Blekinge dömde M.C. för grovt skattebrott och bokföringsbrott avseende verksamhet i konkursbolaget. Domen vann laga kraft den 7 april 2003.
I 36 kap. 6 § RB stadgas bl.a. att vittne må vägra yttra sig angående omständighet, vars yppande skulle röja att vittnet eller någon honom närstående förövat brottslig gärning eller vanärande handling.
I NJA 1991 s. 123, som avsåg edgångsskyldighet enligt 6 kap. 5 § andra stycket konkurslagen, gjorde den som skulle avlägga ed gällande att en skyldighet för honom att avlägga ed skulle strida mot grunderna för 36 kap. 6 § RB. HD fann att det visserligen kunde hävdas att den rättsprincip som har kommit till uttryck i det angivna lagrummet är av så grundläggande betydelse att den borde slå igenom även på konkursområdet men att övervägande skäl talade för att 36 kap. 6 § inte var analogiskt tillämplig.
I NJA 2001 s. 563 ansågs den som ålagts edgångsskyldighet enligt 6 kap. 5 § andra stycket konkurslagen ha rätt att vägra beediga uppgifter som skulle avslöja att han har begått ett brott och som kan användas som bevis i en kommande rättegång mot honom. HD motiverade avgörandet med att det numera får anses vara fastslaget att det inte är förenligt med artikel 6 Europakonventionen att någon under straffansvar åläggs att lämna uppgifter som avslöjar att han har begått ett brott och som kan användas som bevis i en kommande rättegång mot honom. HD hänvisade här till Europadomstolens domar: den 25 februari 1993 i målet Mullen mot Frankrike; den 17 december 1996 i målet Harper mot Förenade kungariket; den 21 december 2000 i målet Barnes och McGuinness mot Irland.
Av 2001 års fall och Europadomstolens praxis får det anses klart att det finns en möjlighet att vägra lämna uppgifter i vissa situationer. För att en sådan situation skall uppstå krävs att det finns en konkret anklagelse om brott, att uppgifterna som efterfrågas har samband med den anklagade gärningen samt att det är fråga om ett framtvingande och inte endast ett efterfrågande av uppgifterna.
I förevarande fall är det klarlagt att M.C. var anklagad för brott vid tidpunkten för tingsrättens beslut. Det kan inte uteslutas att de uppgifter som efterfrågas av konkursförvaltaren - räkenskapsmaterial, tillgångar och skulder i konkursen - har ett samband med den gärning som M.C. var anklagad för.
I prop. 2002/03:106 som bl.a. behandlar frågan om rätten att vara passiv vid utredningar som kan leda till skattetillägg konstaterade regeringen, med utgångspunkt i Europadomstolens praxis, att det är klart att den rätt att inte behöva belasta sig själv som anses ingå i en ”fair trial” inte är avsedd att hindra myndigheterna från att ställa frågor till den misstänkte eller från att begära uppgifter från honom eller henne (se a. prop. s. 81). Rätten att vara passiv kränks däremot om uppgifterna framtvingas genom, t.ex. vites-, fängelse- eller annat sanktionshot (se bl.a. Europadomstolens dom den 21 december 2000 i målet Collins mot Irland § 40).
Den som ålagts edgångsskyldighet skall under straffansvar beediga att bouppteckningen är riktig och fullständig avseende uppgifter om tillgångar, skulder och räkenskapsmaterial. Vill inte den som är skyldig att avlägga ed medverka vid edgången kan en sådan medverkan framtvingas genom föreläggande om vite, hämtning eller häktning (se 6 kap. 9 § konkurslagen).
Att under dessa förhållanden tvinga M.C. att avlägga ed som innebär att han under straffansvar skulle tvingas lämna uppgifter som kunde vara belastande för honom själv skulle innebära en kränkning av artikel 6 Europakonventionen. Omständigheterna är därför sådana att M.C. har haft rätt att vägra avlägga ed i konkursen.
När det gäller frågan om uppgiftsskyldighet för andra än den anklagade innebär rätten att inte behöva belasta sig själv att man inte skall behöva medverka till att man själv åtalas eller döms för brott. Det är i förhållande till den anklagade som förbudet att framtvinga uppgifter gäller.
Begreppet anklagad för brott i artikel 6 Europakonventionen har en autonom betydelse. Enligt Europadomstolens praxis har den relevanta tidpunkten inträtt när behörig myndighet underrättat någon om anklagelsen om brott eller när myndigheterna vidtagit en åtgärd som gör att en persons situation väsentligt har påverkats av att det finns en misstanke mot honom eller henne (se bl.a. Europadomstolens dom den 20 oktober 1997 i målet Serves mot Frankrike § 42).
Några avgöranden från Europadomstolen som behandlar andra än den anklagades rätt att förhålla sig passiv finns inte.
Enligt 36 kap. 3 § RB behöver närstående till part inte vittna. Anledningen till det är att det ansetts innebära en obillig hårdhet att kräva vittnesmål av närstående, eftersom en skyldighet att vittna skulle innebära en svår motsättning mellan plikten att hålla sig till sanningen och den helt naturliga benägenheten att hjälpa en nära anförvant (se Fitger, Kommentar till rättegångsbalken s. 36:13).
Av samma skäl som angavs i NJA 1991 s. 123 är det emellertid tveksamt om det är lämpligt att tillämpa reglerna i 36 kap. 3 § RB analogiskt vid en edgångssituation.
Däremot torde det kunna hävdas att RB:s regler om rätt att vägra yttra sig i vissa situationer är ett uttryck för en allmängiltig princip, som begränsar uppgiftsskyldigheten där den uppgiftsskyldige riskerar att avslöja en straffbar handling, som han själv eller honom närstående begått (jfr Fitger i Festskrift till Tucker s. 144, Harris, Brotten mot borgenärer s. 224 och prop. 1948 s. 420).
F.J. var vid tidpunkten för tingsrättens beslut inte själv anklagad för brott. Däremot var hennes make, M.C., anklagad för brott som hade samband med verksamheten i konkursbolaget. Det kan inte uteslutas att de uppgifter som hon under straffansvar skulle tvingas lämna kan vara belastande för M.C. Det är inte rimligt att närstående under hot om sanktioner skall behöva lämna uppgifter som t.ex. skulle avslöja att någon nära anhörig begått en brottslig handling. Omständigheterna är därför sådana att även F.J. i egenskap av närstående får anses ha haft rätt att vägra avlägga ed.
Med ändring av hovrättens beslut undanröjer HD föreläggandet för M.C. och F.J. att avlägga ed enligt 6 kap. 5 § andra stycket konkurslagen.
HD (justitieråden Chan, Pripp, Hoffman, referent, Cox och Cobb) meddelade den 2 juni 2005 följande slutliga beslut:
Enligt 6 kap. 3 § konkurslagen är en konkursgäldenär skyldig att inför rätten avlägga en bouppteckningsed. För en juridisk person åligger edgångsskyldigheten ställföreträdaren eller en av dem. Om konkursgäldenären underlåter att uppfylla sin skyldighet, kan hämtning eller häktning komma i fråga (6 kap. 9 § första stycket). Även annan än konkursgäldenären kan vara skyldig att avlägga bouppteckningsed (se närmare 6 kap. 5 § andra stycket). Också i ett sådant fall kan tvångsmedel komma i fråga för att genomdriva uppgiftsskyldigheten (se närmare 6 kap. 9 § andra stycket).
Bestämmelserna i konkurslagen om en gäldenärs skyldighet att med ed bekräfta lämnade uppgifter måste dock ses också mot bakgrund av den rätt som en enskild har att i en rättegång där han eller hon står åtalad för brott inte behöva svara på frågor eller på annat sätt bidra till utredningen. Rätten att hålla tyst och att kunna vägra lämna ut uppgifter har stöd i artikel 6.1 i Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Enligt denna artikel gäller bl.a. att var och en vid prövningen av en anklagelse mot honom för brott skall vara berättigad till en rättvis rättegång. I begreppet ”rättvis rättegång” ingår bl.a. rätten att hålla tyst och att inte vara skyldig att lämna kriminellt belastande uppgifter om sig själv (”incriminate oneself”). En annan sak är att domstolen är oförhindrad att dra slutsatser i fråga om partens tystnad (jfr 35 kap. 3 § RB och bl.a. Europadomstolens uttalande i domen den 8 april 2004 i målet Weh mot Österrike, § 46).
Rätten till tystnad och rätten att vägra lämna belastande uppgifter om sig själv är inte begränsad att gälla endast en tilltalads rätt i en brottmålsrättegång. Även i fall då någon rättegång ännu inte har inletts kan den enskilde ha rätt att vara tyst eller vägra fullgöra en föreskriven uppgiftsskyldighet. Enligt den praxis som utvecklats i Europadomstolen krävs det dock i sådana fall att denne är anklagad för något brott (jfr ”any criminal charge” i art. 6.1 i konventionen) och att de uppgifter som efterfrågas har samband med den misstänkta gärningen. Vidare krävs att det är frågan om uppgifter som kan utkrävas med någon form av tvångsmedel och som inte endast är av det slaget att den enskilde själv kan bestämma om han eller hon vill lämna de uppgifter som efterfrågas. (Se bl.a. domarna den 25 februari 1993 i målet Mullen ./. Frankrike, den 21 december 2000 i målet Barnes and McGuinness ./. Irland, den 21 december 2000 i målet Collins mot Irland och den 8 april 2004 i målet Weh mot Österrike.) Rätten att i ett förfarande utom rätta tiga eller vägra lämna uppgifter anses föreligga när en behörig myndighet har underrättat den enskilde om anklagelsen om brott eller när myndigheten har vidtagit en åtgärd som gör att dennes situation väsentligen har påverkats av att det finns en misstanke mot honom eller henne (se bl.a. Europadomstolens dom den 20 oktober 1997 i målet Serves mot Frankrike).
Vid tiden för tingsrättens beslut pågick en rättegång mot M.C. om ansvar för grovt skattebrott och bokföringsbrott (grovt brott) avseende verksamhet i konkursbolaget. Genom domen i hovrätten, som vann laga kraft den 7 april 2003, dömdes han slutligt för dessa brott. De uppgifter som efterfrågas av konkursförvaltaren - uppgifter om räkenskapsmaterial, tillgångar och skulder i konkursbolaget - måste anses ha samband med dessa brott. I den utsträckning M.C. genom att beediga konkursbouppteckningen skulle röja för honom belastande uppgifter gällande brott för vilka ansvarsfrågan var föremål för prövning måste han anses ha haft rätt att vägra fullgöra edgången (se NJA 2001 s. 563). Vid tiden för tingsrättens beslut om edgångsskyldighet var situationen denna. Sedan han genom hovrättens lagakraftvunna dom befunnits skyldig till angivna brott kan det emellertid inte längre anses föreligga någon rätt för honom att vägra avlägga ed på grund av de brottsanklagelser som låg till grund för åtalet i brottmålet (jfr NJA 1980 s. 435).
M.C. har emellertid i HD åberopat att det edgångstema som angetts har betydelse också för frågan om brott enligt 11 kap. BrB; brott som vad gäller honom inte är prövade och inte heller preskriberade. Det har emellertid inte i målet ens påståtts att det från myndigheternas sida föreligger någon misstanke om att M.C. gjort sig skyldig till något sådant brott som sägs i detta kapitel. Han kan därför inte heller på den nu åberopade grunden vägra avlägga eden.
Sammanfattningsvis skall således M.C:s yrkande om befrielse från att avlägga ed lämnas utan bifall.
Vad gäller F.J. är inte påstått att hon vare sig vid tiden för tingsrättens beslut eller senare varit anklagad för brott och på den grunden skulle vara befriad från edgångsskyldigheten. Däremot har invänts att hon som närstående till M.C. inte är skyldig att avlägga ed.
Enligt 36 kap. 3 § RB behöver närstående till part inte vittna. Anledningen är att det ansetts innebära en obillig hårdhet att kräva vittnesmål av närstående, eftersom en skyldighet att vittna skulle innebära en svår motsättning mellan plikten att hålla sig till sanningen och den helt naturliga benägenheten att hjälpa en nära anförvant (se Fitger, Kommentar till rättegångsbalken s. 36:13).
RB:s regler om rätt för en närstående till en tilltalad att vägra yttra sig i vissa situationer kan i och för sig anses vara ett uttryck för en allmängiltig princip som begränsar uppgiftsskyldigheten där den uppgiftsskyldige riskerar att avslöja en straffbar handling som hans eller hennes närstående begått (jfr Fitger i Festskrift till Tucker s. 144, Harris, Brotten mot borgenärer s. 224 och prop. 1948 s. 420). Något uttryckligt hinder mot att höra en närstående under ed i ett fall som det nu aktuella följer dock inte av artikel 6 i Europakonventionen. Frågan om skyldighet att lämna uppgifter under ed i fall då uppgifterna kan vara till men för en närstående som är anklagad för brott synes inte heller ha blivit föremål för Europadomstolens prövning.
I rättsfallet NJA 1991 s. 123, som gällde frågan om skyldighet för annan än en konkursgäldenär att avlägga bouppteckningsed, fann HD övervägande skäl tala mot en analog tillämpning av reglerna i 36 kap. 6 § RB och låta edgångsskyldigheten enligt 6 kap. 5 § andra stycket konkurslagen i dess dåvarande lydelse falla bort eller inskränkas. De problem som förutsågs med en analog tillämpning var, ansågs det, av sådan art att de lämpligen inte borde lösas i rättstillämpningen.
Andra stycket i 6 kap. 5 § konkurslagen har efter 1991 års avgörande erhållit en ändrad lydelse genom att en ny andra mening lagts till (SFS 1995:793). Någon reglering motsvarande den i 36 kap. 6 § RB intogs dock inte i stycket (se prop. 1994/95:189 s. 38 f.). Lagstiftaren har alltså medvetet avstått från att vidta några åtgärder beträffande det problem som HD visat på i 1991 års rättsfall. I avsaknad av uttryckliga lagregler om undantag från edgångsskyldigheten i konkurslagen i fall den edgångsskyldige befinner sig i en situation motsvarande ett vittnes i 36 kap. 6 § RB och i avsaknad av avgörande från Europadomstolen om sådant undantag får F.J. anses redan vid tidpunkten för tingsrättens beslut ha saknat rätt att vägra avlägga bouppteckningsed, trots att M.C. stod åtalad för brott och hans skuld då ännu inte hade slutligt prövats.
På grund av det anförda skall F.J:s yrkande om befrielse från att avlägga ed lämnas utan bifall.
HD förordnar att M.C. och F.J. skall beediga bouppteckningens uppgifter angående konkursgäldenären C. export och import KB:s tillgångar, skulder och räkenskapsmaterial.
HD:s beslut meddelat: den 2 juni 2005.
Mål nr: Ö 3067-03.
Lagrum: 6 kap.3 och 5 §§konkurslagen (1987:672) och 36 kap. 6 § RB.
Rättsfall: NJA 1980 s. 435, NJA 1985 s. 774, NJA 1991 s. 123 och NJA 2001 s. 563, Europadomstolens dom den 25 februari 1993 i målet Mullen mot Frankrike, dom den 20 oktober 1997 i målet Serves mot Frankrike, dom den 21 december 2000 i målet Barnes and McGuinness mot Irland, dom den 21 december 2000 i målet Collins mot Irland och dom den 8 april 2004 i målet Weh mot Österrike.