Miljösanktionsavgift-----Med hänvisning till legalitetsprincipen har miljösanktionsavgift ansetts inte kunna tas ut av en detaljist som till allmänheten saluhållit behållare utan kännbar varningsmärkning. Enligt 3 kap. 1 och 4 §§ Kemikalieinspektionens föreskrifter (KIFS 1998:8) om kemiska produkter och biotekniska organismer skall bestämmelserna ”i första hand” tillämpas av dem som tillverkar eller för in produkten till Sverige.
ÖVERKLAGAT AVGÖRANDE
1. Miljööverdomstolen fastställer miljödomstolens domslut.
2. Eriksson Bil i Gällivare Aktiebolags yrkande om ersättning för rättegångskostnader lämnas utan bifall.
miljödomstolens dom och fastställa nämndens beslut.
Eriksson Bil i Gällivare Aktiebolag har bestritt ändring och yrkat ersättning för sina rättegångskostnader i Miljööverdomstolen.
Miljööverdomstolen har avgjort målet utan huvudförhandling med stöd av 23 kap. 6 § första stycket första meningen miljöbalken.
Nämnden har i Miljööverdomstolen åberopat en inspektionsrapport med fotografier och fakturakopia samt anfört i huvudsak följande.
Vid inspektionstillfället stod det behållare med bensintillsats uppställda mitt på golvet i butiken. Och på lagret fanns en stor mängd behållare med bensintillsats för påfyllning. Lackstiften förvarades bakom försäljningsdisken. I samband med inspektionen bekräftade tre personer som arbetade vid försäljningsdisken att de varor som förvarades där var till försäljning till allmänheten. Produkterna saknade kännbar varningsmärkning och erbjöds eller försåldes till allmänheten.
Enligt Kemikalieinspektionens råd och tips för tillsyn skall alla länkar i distributionskedjan som överlåter produkter till allmänheten kunna ställas till svars.
Det är riktigt att bolaget till allmänheten har sålt kemiska produkter som i två fall har saknat farobeteckning, kännbar märkning och varit märkta med felaktig färg på farosymbolen (Renault lackstift och Volvo lackstift/färgpenna) samt i ett fall saknat kännbar varningsmärkning (bensintillsats).
Lackstiften och färgpennorna omfattas inte av bestämmelserna i 3 kap. 4 § kemikalieinspektionens föreskrifter (KIFS 1998:8) om kemiska produkter och biotekniska organismer. Enligt föreskriften skall behållare som innehåller kemiska produkter och som är märkta med farobeteckningen Mycket giftig, Frätande eller Hälsoskadlig vara försedd med kännbar varningsmärkning. Av inspektionsrapporten framgår att lackstiften och färgpennorna saknade farobeteckning. Lackstiften och färgpennorna behövde därför inte vara försedda med kännbar varningsmärkning. Detta följer av legalitetsprincipen inom straffrätten som är i lika hög grad gällande när det gäller systemet med miljösanktionsavgifter (se Miljööverdomstolens dom den 13 maj 2002 i mål 768-01).
Det skulle enligt bolagets mening vara uppenbart oskäligt att besluta om miljösanktionsavgift för behållare med bensintillsats med hänsyn till följande omständigheter.
Enligt 3 kap. 1 § första stycket KIFS 1998:8 skall bestämmelserna tillämpas i första hand av dem som tillverkar produkterna eller för in dem till Sverige, dvs. i det här fallet Volvo Personbilar Sverige AB. Leveranser har alltså skett från ett i landet etablerat företag med ett utvecklat miljötänkande. På grund av detta och då bestämmelserna skall tillämpas i första hand av tillverkaren eller importören, har Eriksson Bil i Gällivare AB haft fog för sitt antagande att behållarna varit märkta enligt gällande föreskrifter.
Bolaget inser att det är olyckligt att saluförda produkter i tre fall har saknat kännbar varningsmärkning. Genom att vända sig till Volvo Personbilar Sverige AB har bolaget emellertid gjort vad det kunnat för att åtgärda problemet. Leverantören har i sin tur vidtagit åtgärder avseende sina leveranser till återförsäljare och har även tagit fram en utbildning om saluföring och hantering av kemiska produkter. Utbildningen är riktad till berörd personal bland återförsäljare.
Miljösanktionsavgift skall betalas av en näringsidkare som vid bedrivande av näringsverksamhet åsidosätter föreskrifter som har meddelats med stöd av miljöbalken (30 kap. 1 § första stycket 1 balken). Avgift skall betalas bl.a. av en näringsidkare som erbjuder eller säljer kemiska produkter i behållare som saknar föreskriven kännbar varningsmärkning och därmed överträder 3  kap. 1 och 4 §§ Kemikalieinspektionens föreskrifter (KIFS 1998:8) om kemiska produkter och biotekniska organismer (förordningen [1998:950] om miljösanktionsavgifter, bilagan, punkt 5.4).
Enligt Kemikalieinspektionens föreskrifter skall behållare vara försedda med kännbar varningsmärkning, när hälso- och miljöfarliga kemiska produkter släpps ut på marknaden. Bestämmelsen om sådan märkning gäller i yrkesmässig verksamhet och skall ”i första hand” tillämpas av dem som tillverkar eller för in produkterna i Sverige.
Det är ostridigt att Eriksson Bil i Gällivare AB till allmänheten har sålt behållare med kemiska produkter som har saknat föreskriven kännbar varningsmärkning. Den fråga Miljööverdomstolen har att ta ställning till är därför om en miljösanktionsavgift kan tas ut av bolaget för detta.
Den legalitetsprincip som gäller på straffrättens område gör sig i lika hög grad gällande i ett system med miljösanktionsavgifter. Föreskrifter som omfattas av sanktionssystemet måste därför vara så klart utformade att det inte kan uppstå någon tvekan om vem som är ansvarig eller under vilka förutsättningar ansvar inträder.
Enligt sin ordalydelse skall bestämmelserna om bl.a. kännbar varningsmärkning tillämpas ”i första hand” av den som tillverkar eller importerar kemiska produkter. Däremot går det inte att läsa ut av bestämmelserna om också detaljister – som i ett senare led tar befattning med produkterna – har någon form av sekundärt ansvar för märkningen eller i vilka situationer ett sådant ansvar skulle kunna aktualiseras. Ordalydelsen ger inte stöd för att lägga ansvaret på någon annan än tillverkaren och importören. Ändamålsskäl talar också för att det är just tillverkaren och importören som skall svara för märkningen. Det framstår således som angeläget att varningsmärkningen görs på ett så tidigt stadium som möjligt.
Miljööverdomstolen kommer fram till att det i vart fall saknas otvetydigt stöd i författning för att det legat på Eriksson Bil i Gällivare AB en skyldighet att förse behållare som innehåller kemiska produkter med kännbar varningsmärkning. Därmed finns det inte grund för att ta ut någon miljösanktionsavgift av bolaget. Överklagandet skall avslås och miljödomstolens domslut följaktligen stå fast.
En part åläggs som regel inte skyldighet att ersätta motparten för rättegångskostnader i ett mål i vilket förvaltningsprocesslagen tillämpas. Och någon möjlighet att få ersättning av allmänna medel för ombudskostnader ges inte enligt den lagen. Bolagets yrkande om ersättning skall därför avslås.
Domen får enligt 23 kap. 8 § miljöbalken inte överklagas.
I avgörandet har deltagit hovrättsråden Bradley Toijer, referent, Lamb och Morris samt hovrättsassessorn Pacheco. Enhälligt.
Miljödomstolen upphäver det överklagade beslutet.
Miljödomstolen erinrar om att Eriksson Bil i Gällivare Aktiebolag, i enlighet med 30 kap 9 § miljöbalken, har rätt att återfå den miljösanktionsavgift som kan ha erlagts till följd av det överklagade beslutet, jämte ränta.
Den 4 april 2002 genomförde två miljöinspektörer vid miljö- och byggkontoret i Gällivare kommun en inspektion hos Eriksson Bil i Gällivare AB (bolaget). Vid inspektionen upptäcktes flera produkter (lackstift, lackstift/färgpenna samt bensintillsats) med förpackningar som saknade föreskriven kännbar varningsmärkning. I yttrande till nämnden, avgivet innan beslutet om miljösanktionsavgift fattades, angavs att produkterna fanns till försäljning till vanlig konsument vid disk och butik.
Miljö- och byggnämnden beslutade därefter den 22 augusti 2002 att påföra bolaget miljösanktionsavgift om 15 000 kronor.
Erikssons Bil i Gällivare AB har yrkat att det överklagade beslutet skall upphävas samt anfört i huvudsak följande. De produkter som miljö- och byggnämnden påstått saknat kännbar varumärkning förvaras i bolagets interna lager, där kunder och obehöriga inte får vistas, och inte i butik. Så var även fallet vid tidpunkten för kommunens inspektion. Produkterna har inte erbjudits eller sålts till allmänheten. Försäljning har endast skett internt inom bolaget. Yttrandet till nämnden under sommaren 2002 innehåller felaktiga uppgifter. Uppgifterna lämnades av den ende person som fanns i tjänst under perioden. Han hade inte tidigare arbetat med personvagnsdelar och saknade kännedom om produkterna.
Miljö- och byggnämnden har avstyrkt bifall till överklagandet och anfört att företrädare för bolaget var närvarande vid inspektionen, att personal på lagret guidade inspektörerna till lagret samt att personal vid inspektionstillfället uppgav att produkterna såldes till allmänheten.
Enligt 30 kap 1 § första stycket 1 p miljöbalken skall miljösanktionsavgift betalas av en näringsidkare som vid bedrivande av näringsverksamhet åsidosätter föreskrifter som har meddelats med stöd av miljöbalken.
I förordningen (1998:950) om miljösanktionsavgifter anges vilka överträdelser som medför att miljösanktionsavgift skall tas ut och med vilka belopp. En sådan överträdelse är om näringsidkaren, i enlighet 3 kap 4 § Kemikalieinspektionens föreskrifter (1998:8) om kemiska produkter och biotekniska organismer, erbjuder eller säljer kemiska produkter i behållare som saknar föreskriven kännbar varningsmärkning (punkt 5.4 i bilagan till förordningen). Var och en som i näringsverksamhet till allmänheten erbjuder eller säljer kemiska produkter med farobeteckningen Mycket giftig, Giftig, Frätande eller Hälsoskadlig är ansvarig för att kännbar (taktil) varningsmärkning för synskadade finns på förpackningen. Varningsmärkningen skall uppfylla kraven i svensk standard SS-EN ISO 11 683.
Miljösanktionsavgiften utgör en offentligrättslig sanktion som uppvisar likheter med straffrättsliga påföljder. Den legalitetsprincip som gör sig gällande på straffrättens område gör sig i lika hög grad gällande i ett sanktionssystem som ligger så nära straffrätten som detta gör. Även allmänna straffrättsliga principer i fråga om vem som har bevisbördan för att en överträdelse har ägt rum skall tillämpas på miljösanktionssystemet.
Av handlingarna i målet framgår att bolaget och nämnden har olika uppfattning om produkternas märkning. Särskild dokumentation över produkternas märkning, t. ex. fotografier, saknas i målet. I nämndens beslut har dock redogjorts för vilka produkter som avses och deras farobeteckning. Anledning saknas att ifrågasätta miljöinspektörernas iakttagelser om varningsmärkning vid inspektionstillfället.
Bolagets uppgift om att produkterna förvarades på lagret och inte i butik har inte motsagts av miljö- och byggnämnden. Nämndens yttrande får snarare förstås på så sätt att produkterna faktiskt återfunnits i sådana lokaler. Nämnden har dock gjort gällande att produkterna ändå, enligt uppgift från bolagets personal vid inspektionstillfället, såldes till allmänheten. Dessa uppgifter har även bekräftats genom det yttrande som därefter lämnats till nämnden. Bolaget har i miljödomstolen uppgett att produkterna endast funnits för intern försäljning inom bolaget samt lämnat en förklaring till varför motsatta uppgifter tidigare lämnats av personal vid bolaget. Nämnden har inte närmare angett på vilket sätt produkterna erbjudits eller sålts till allmänheten eller av vem. Nämnden kan därför, mot bolagets bestridande, inte anses ha visat att produkterna erbjudits eller sålts till allmänheten. Under sådana förhållanden saknas förutsättningar att påföra bolaget miljösanktionsavgift. Det överklagade beslutet skall därför upphävas.
Överklagande ges in till miljödomstolen senast den 18 december 2002. Det skall vara ställt till Svea hovrätt, Miljööverdomstolen. Prövningstillstånd krävs.
I avgörandet, som är enhälligt, har deltagit rådmannen Webb och miljörådet Woodard. Föredragande har varit beredningsjuristen Rodriguez.