Fråga om påföljd för ungdom som dömts för stöld. Även fråga om reformatio in pejus.
Åklagaren väckte talan mot bl.a. T.L. (född 1990) för stöld enligt följande gärningsbeskrivning.
T.L., C.J och J.L har den 27 februari 2007 tillsammans och i samråd genom att slå sönder en fönsterruta berett sig tillträde till Shepard lokaler i Nykvarn och där olovligen med tillägnelseuppsåt tagit en dator till ett värde av cirka 2 000 kronor och en switcher till okänt värde, vilket inneburit skada för målsägande.
T.L. erkände stölden.
Tingsrätten (rådmannen Livingston samt nämndemännen Jones, Mccann och Martinez) dömde - såvitt nu är i fråga - T.L. genom dom den 16 juli 2007 för stöld till dagsböter 50 å 120 kronor. I sina domskäl gällande påföljdsfrågan anförde tingsrätten följande.
T.L. är tidigare ostraffad. I målet har yttrande inhämtats från Individ- och familjeomsorgen i Nykvarn. Stöldens straffvärde motsvarar ett kortare fängelsestraff för en vuxen gärningsman. Med hänsyn till T.L:s ålder kan straffvärdet emellertid stanna vid ett inte ringa bötesstraff. T.L. har, såsom tingsrätten har uppfattat det, inte ovillkorligen samtyckt till ungdomstjänst. Hans påföljd bestäms därför till dagsböter.
T.L. överklagade tingsrättens dom och yrkade att hovrätten skulle ändra påföljden till ungdomstjänst. Åklagaren medgav ändringsyrkandet. Målet avgjordes utan huvudförhandling med stöd av 51 kap. 13 § andra stycket 2 rättegångsbalken.
Hovrätten (hovrättsråden Woods och Patel samt tf. hovrättsassessorn Gonzalez, referent) anförde i dom den 25 september 2007 följande.
Enligt 51 kap. 25 § rättegångsbalken får hovrätten inte med anledning av den tilltalades överklagande döma till en brottspåföljd som är att anse som svårare eller mer ingripande för den tilltalade än den som tingsrätten dömt till. Av 32 kap. 2 § första stycket brottsbalken framgår att den som är under tjugoett år och som begått brott får dömas till ungdomstjänst om den unge samtycker till det och påföljden är lämplig med hänsyn till hans eller hennes person och övriga omständigheter. Enligt samma bestämmelses tredje stycke ska i valet mellan ungdomstjänst och böter, ungdomstjänst väljas om den påföljden inte är alltför ingripande. Om alternativet är ett lindrigt bötesstraff ska dock böter väljas. I förarbetena till stadgandet framgår att så normalt är fallet om alternativet är ett lägre bötesstraff än omkring 60 dagsböter (se prop. 2005/06:165 s. 74 och 132). Detta, liksom det frihetsinskränkande moment ungdomstjänst innehåller, talar för att en ändring av påföljden i nu aktuellt fall skulle medföra att hovrätten dömer till en påföljd som är att anse som svårare eller mer ingripande för T.L.
Den förändring som avsågs med införandet av det nya 32 kap. i brottsbalken var att koncentrera socialtjänstens insatser på unga lagöverträdare som har ett reellt behov av vård och andra insatser från deras sida. Tanken var också att öka fokus på åtgärder som syftar till att motverka en ogynnsam utveckling hos unga lagöverträdare och att söka begränsa användningen av böter och korta frihetsberövanden. Lagstiftaren har inte velat rangordna ungdomstjänst som fristående påföljd efter svårhetsgrad i förhållande till övriga påföljder (se prop. 2005/06:165 s. 72 ff.).
Enligt hovrättens mening vore det med hänsyn till vad som anförts ovan om syftet med den nya lagstiftningen olämpligt att tillämpa 32 kap. 2 § tredje stycket brottsbalken på så sätt att enbart antalet dagsböter ska vara avgörande i frågan om vilken påföljd som ska dömas ut. Det framstår istället som mer ändamålsenligt att i detta fall låta påföljdsvalet styras av att T.L. i tingsrätten i och för sig bedömts som lämplig för att utföra ungdomstjänst samt att han nu samtycker till denna påföljd. Mot denna bakgrund finner hovrätten att stadgandet i 51 kap. 25 § rättegångsbalken inte utgör hinder mot att ändra påföljden i enlighet med T.L. yrkande.
Påföljden bestäms till ungdomstjänst 30 timmar.
Hovrätten ändrar tingsrättens dom endast på så sätt att hovrätten undanröjer påföljdsbestämningen och i stället bestämmer påföljden till ungdomstjänst 30 timmar.
Hovrättens dom meddelad: den 25 september 2007.
Mål nr: B 5915-07.
Lagrum: 32 kap. 2 § brottsbalken; 51 kap. 25 § rättegångsbalken.
Litteratur: Prop. 2005/06:165 s. 72 ff, s. 74 och s. 132.