Förverkande av villkorligt medgiven frihet när den dömde har begått nytt brott under prövotiden. Att det har skett en klart konstaterbar mildring av påföljdspraxis efter den tidigare domen ska beaktas vid bedömningen av om ett förverkande framstår som oskäligt (I-III).
Allmän åklagare väckte vid Varbergs tingsrätt åtal mot Ö.G. för grovt narkotikabrott.
Tingsrätten (ordförande rådmannen Anderson) meddelade dom den 10 februari 2015.
Tingsrätten fann Ö.G. skyldig till grovt narkotikabrott avseende befattning i slutet av oktober 2014 med ett parti om ca 18 kg höghaltigt amfetamin och ca 1 kg cannabis. Straffvärdet ansågs motsvara åtminstone fängelse sex år.
Under rubriken Påföljdsfrågan anförde tingsrätten bl.a. följande:
Ö.G. dömdes senast av Svea hovrätt den 9 juni 2005 för bl.a. grovt narkotikabrott till fängelse 10 år, varvid tidigare villkorligt medgiven frihet om fyra månader och 27 dagar förklarades helt förverkad. Han frigavs villkorligt den 11 oktober 2011 med en återstående strafftid om tre år, fem månader och 19 dagar. Prövotiden utgår den 1 april 2015. - - - Eftersom Ö.G. har återfallit i likartad brottslighet i slutet av den pågående prövotiden och då straffet i den förra domen utmättes i enlighet med då gällande, och betydligt strängare, praxis ska förverkandet av den villkorligt medgivna friheten begränsas till två år.
Tingsrätten dömde Ö.G. för grovt narkotikabrott till fängelse 6 år och förklarade villkorligt medgiven frihet förverkad till en tid av 2 år.
Ö.G. överklagade i Hovrätten för Västra Sverige och yrkade, såsom han slutligen bestämde sin talan, att hovrätten skulle pröva frågan om förverkande av den villkorligt medgivna friheten.
Åklagaren överlämnade frågan om förverkande av den villkorligt medgivna friheten till hovrätten med det påpekandet att han ansåg att minst halva tiden borde förverkas.
Hovrätten (hovrättslagmannen Gomez samt hovrättsråden Hernandez och Fox) anförde följande i dom den 2 april 2015:
- - -.
Om hovrätten nu, och med ledning av senare års påföljdspraxis, hade bestämt påföljd för de brott Ö.G. dömdes för år 2005 hade den blivit ett flera år kortare fängelsestraff än vad som blev fallet. Som en konsekvens av det hade prövotiden redan gått ut när Ö.G. begick de nya brotten. Därmed hade det saknats förutsättning att förverka villkorligt medgiven frihet. Med hänsyn till detta framstår det som oskäligt att nu ens till någon del förverka villkorligt medgiven frihet. Hovrätten finner däremot inte skäl att göra någon ändring av det fängelsestraff som tingsrätten bestämt. Tingsrättens dom ska ändras i enlighet med det sagda.
Hovrätten ändrar tingsrättens dom endast på så sätt att hovrätten upphäver beslutet om att förverka villkorligt medgiven frihet.
Riksåklagaren överklagade hovrättens dom och yrkade att HD skulle förklara villkorligt medgiven frihet förverkad till en tid av två år.
Ö.G. motsatte sig att hovrättens dom ändrades.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Delacruz, föreslog i betänkande följande dom:
1-3. Redovisar aktuella domar och yrkanden.
Påföljdspraxis för narkotikabrott har ändrats, med början den 16 juni 2011 genom rättsfallet NJA 2011 s. 357. Istället för att, som tidigare, fästa stor vikt vid mängden och sorten narkotika ska påföljdsbestämningen avseende narkotikabrott ske på i princip samma sätt som påföljdsbestämningen vid andra typer av brott. HD:s ändrade praxis har medfört att straffen för narkotikabrott i allmänhet har sänkts.
Riksåklagaren har anfört att om Ö.G. idag hade dömts för brottsligheten som avses i 2005 års dom hade fängelsestraffet blivit några år kortare än tio år, vilket innebär att prövotiden efter villkorlig frigivning hade varit avslutad när Ö.G. begick aktuellt brott under hösten 2014. Riksåklagaren har gjort gällande att det inte är oskäligt att förverka den villkorligt medgivna friheten.
Ö.G. har i huvudsak anfört att det vore oskäligt att förverka den villkorligt medgivna friheten eftersom de personer som dömdes innan praxisändringen i många fall har en längre prövotid. Detta möjliggör i sin tur förverkande av villkorligt medgiven frihet under en avsevärt längre tid, jämfört med dem som döms efter 2011. De som begick narkotikabrott innan praxisändringen kommer därmed att straffas hårdare vid återfall och alltså behandlas olika jämfört med dem som döms för samma brott efter praxisändringen.
Huvudfrågan i målet är alltså om det är oskäligt att förverka villkorligt medgiven frihet när det, sedan den tidigare domen meddelades, skett en ändring av påföljdspraxis i mildrande riktning.
Om en person dömts till ett tidsbestämt fängelsestraff ska, som huvudregel, den dömde friges villkorligt när två tredjedelar, dock minst en månad, av fängelsestraffet har avtjänats, 26 kap. 6 § BrB. Efter den villkorliga frigivningen gäller en prövotid som motsvarar den strafftid som återstår vid frigivningen, dock minst ett år, 26 kap. 10 § BrB.
Villkorlig frigivning syftar till att kontrollera den dömdes övergång från vistelse i anstalt till vistelse i frihet. Genom villkorlig frigivning ges möjlighet att ställa krav på den frigivne och att tillgripa sanktioner om kraven inte uppfylls. Den villkorliga frigivningen ger även möjligheter att på ett ändamålsenligt sätt utforma reaktioner mot den som efter ett avtjänat fängelsestraff fortsätter att begå brott. I slutändan syftar villkorlig frigivning till att minska risken för återfall i brott. (Prop. 2005/06:123 s. 53 f.) Ett system med villkorlig frigivning torde förutsätta att den som missköter sig under prövotiden blir föremål för någon form av sanktion. Utan detta inslag skulle det vara fråga om ett rent avkortande av straffet och beteckningen ”villkorlig” frigivning skulle vara missvisande. (Solis, Att bestämma påföljd för brott, 2 uppl., s. 488.)
Av 34 kap. 4 § BrB följer att, om 34 kap. 1 eller 2 § BrB tillämpas i fråga om någon som villkorligt frigivits från fängelse, ska - om brottet begåtts under prövotiden - den villkorligt medgivna friheten eller en del av denna förklaras förverkad om inte särskilda skäl talar mot det. Såsom särskilda skäl för att inte förverka eller för att förverka endast en del av villkorligt medgiven frihet kan rätten beakta
om ett förverkande annars skulle framstå som oskäligt.
Förverkande av villkorligt medgiven frihet innebär inte att det döms ut ett strängare straff för den nya brottsligheten, utan att resterande del av det tidigare utdömda fängelsestraffet helt eller delvis ska verkställas i anstalt som en reaktion på att den frigivne inte har följt de villkor som ställdes upp för den villkorliga frigivningen (SOU 2012:34 s. 296).
Bestämmelsens nuvarande lydelse är resultatet av 1989 års och 1999 års påföljdsbestämningsreformer. I förarbetena till 1989 års lagstiftning uttalades att förverkande är en reaktion på att någon har brutit mot de villkor som är förenade med den villkorliga frigivningen och i princip avser ändrade verkställighetsvillkor beträffande den första domen. Mot den bakgrunden fanns det mindre anledning att vara restriktiv beträffande förverkande än när det gällde en skärpt straffmätning på grund av återfall. (Prop. 1987/88:120 s. 55.)
Vid 1999 års lagstiftning skärptes förverkanderegleringen. Sedan 1999 års reform gäller en presumtion för att villkorligt medgiven frihet ska förklaras förverkad om den frigivne återfaller i brott under prövotiden. I motiven framhålls att förverkande av villkorligt medgiven frihet är en lämplig åtgärd när det gäller att möta ny brottslighet efter ett tidigare fängelsestraff. Vidare anförs att återfallsskärpningen i så stor utsträckning som möjligt ska styras över till just förverkande; detta då det redan från början står klart både hur mycket den dömde riskerar i återfallsskärpning, om han på nytt begår brott, och under vilken tid skärpningen kan tillämpas. (Prop. 1997/98:96 s. 138.)
Förverkanderegleringen är emellertid inte absolut. Om ett förverkande skulle framstå som oskäligt kan rätten underlåta att förverka hela eller delar av den villkorliga friheten. Vid denna bedömning kan sådana omständigheter som anges i 29 kap. 5 § BrB beaktas. Vidare kan hänsyn tas till om brotten framstår som så olikartade eller väsensskilda att ett förverkande inte ter sig som rimligt. De nu angivna omständigheterna utgör endast exempel på vad som kan beaktas och även andra synpunkter kan därför komma ifråga. Syftet är att det vid en samlad skälighetsbedömning ska vara möjligt att underlåta förverkande eller att endast förverka en del av straffet. (Prop. 1997/98:96 s. 138 f.)
Ö.G. har återfallit i allvarlig brottslighet under prövotid för villkorlig frigivning. För detta brott har Lee dömts särskilt. 34 kap. 4 § BrB är därmed tillämplig och utgångspunkten är att den villkorligt medgivna friheten ska förverkas, 34 kap. 4 § första stycket BrB.
Om påföljden i 2005 års dom hade bestämts med tillämpning av den praxis som nu gäller i narkotikabrott skulle emellertid Lee ha dömts till ett kortare fängelsestraff. Det är också troligt att straffet i sådant fall skulle ha varit helt avtjänat vid tidpunkten för nu aktuellt återfall i brott.
Om det på grund av vad Ö.G. anfört skulle anses oskäligt att förverka den villkorligt medgivna friheten skulle det innebära att Lee kunnat återfalla i allvarlig brottslighet samt bryta mot de villkor som ställdes upp vid den villkorliga frigivningen utan att mötas med någon sanktion. Frigivningen skulle vidare inte vara villkorad utan fråga skulle vara om ett helt eller delvis avkortande av straffet i 2005 års dom. Dessutom skulle följden bli, att av de personer som ådömts fängelsestraff enligt tidigare praxis, skulle de personer som återfaller i allvarlig brottslighet kompenseras genom att slippa avtjäna hela eller delar av reststraffet i anstalt, medan de personer som avhåller sig från att begå brott inte skulle kompenseras i motsvarande mån. En sådan ordning kan varken anses förenlig med systemet för villkorlig frigivning eller med förverkanderegleringens syfte och funktion. Vid nu angivna förhållanden kan det därför inte anses oskäligt att förverka den villkorligt medgivna friheten trots att det, sedan den tidigare domen meddelades, skett en ändring av påföljdspraxis i mildrande riktning.
Ö.G. har gjort gällande att det vore oskäligt att förverka den villkorligt medgivna friheten också på grund av hans ålder, att han har genomgått cellgiftsbehandling och har vårdnaden om två barn om fyra och åtta år.
Som angetts i punkten 14 ovan kan rätten, vid bedömningen av om ett förverkande skulle framstå som oskäligt, beakta sådana omständigheter som anges i 29 kap. 5 § BrB. De omständigheter som Ö.G. har anfört föranleder emellertid inte att det vore oskäligt att förverka den villkorligt medgivna friheten (jfr NJA 2010 s. 485 och NJA 1989 s. 564).
Ö.G. har slutligen gjort gällande att det vore oskäligt att förverka den villkorligt medgivna friheten eftersom återfallet i brott skett i slutet av prövotiden.
Enligt 34 kap. 4 § andra stycket 2 BrB kan rätten, som ett särskilt skäl för att inte förverka eller för att förverka endast en del av den villkorligt medgivna friheten, beakta om lång tid har förflutit mellan brotten. Av motiven framgår att skälen för förverkande allmänt sett minskar ju längre tiden mellan brotten är. Även den tid som har förflutit sedan den villkorliga frigivningen ska beaktas. Om återfall sker i slutet av en lång prövotid kan det finnas skäl för att underlåta att förverka i vart fall en del av den villkorligt medgivna friheten (prop. 1997/98:96 s. 138). Hur stor betydelse tiden ska tillmätas beror dock på vilken form av brottslighet som är aktuell. Vid allvarlig brottslighet är tidsaspekten av mindre betydelse än vid andra brott. (Prop. 1987/88:120 s. 110.)
När Ö.G. återföll i brott återstod drygt fem månader av en prövotid om tre år, fem månader och 19 dagar. Att återfallet skett i slutet av prövotiden utgör skäl för att underlåta att förverka i vart fall en del av den villkorligt medgivna friheten. Hänsyn måste emellertid tas till att Ö.G. återfallit i allvarlig brottslighet. Mot bakgrund härav bör två år av den villkorligt medgivna friheten förklaras förverkad. Hovrättens domslut ska därför ändras på så sätt att villkorligt medgiven frihet till en tid av två år förklaras förverkad.
HD ändrar hovrättens dom på det sättet att HD förklarar villkorligt medgiven frihet till en tid av två år förverkad.
HD (justitieråden Espinoza, Martinez Toijer, Martinez, referent, Solis och Spencer) meddelade den 30 december 2015 följande dom:
Tingsrätten dömde Ö.G. för grovt narkotikabrott till fängelse i sex år och förklarade två år av en tidigare villkorligt medgiven frihet förverkad. Brottsligheten avsåg befattning med cirka 18 kg amfetamin och knappt 1 kg cannabis under hösten 2014.
Den villkorligt medgivna friheten hänförde sig till en dom den 9 juni 2005 varigenom Lee hade dömts för bl.a. grovt narkotikabrott till fängelse i tio år, varvid tidigare villkorligt medgiven frihet om fyra månader och 27 dagar hade förklarats helt förverkad. Brotten hade begåtts under hösten 2004 och avsåg befattning med stora mängder amfetamin. Ö.G. frigavs villkorligt från det straffet den 11 oktober 2011 med en återstående strafftid om tre år, fem månader och 19 dagar. Prövotiden löpte ut den 1 april 2015.
Hovrätten har upphävt beslutet om förverkande av villkorligt medgiven frihet och motiverat det med att förverkande framstår som oskäligt med hänsyn till att den brottslighet som Ö.G. tidigare hade dömts för skulle ha föranlett ett flera år kortare fängelsestraff om påföljden hade bestämts enligt senare års påföljdspraxis för narkotikabrott och att, som en konsekvens av det, prövotiden skulle ha gått ut när de nya brotten begicks. Hovrättens dom har vunnit laga kraft mot Ö.G.
Den som har dömts till ett tidsbestämt fängelsestraff ska, som huvudregel, friges villkorligt när två tredjedelar, dock minst en månad, av fängelsestraffet har avtjänats (26 kap. 6 § BrB). Efter den villkorliga frigivningen gäller en prövotid som motsvarar den strafftid som återstår vid frigivningen, dock minst ett år (10 §).
Om den som har villkorligt frigivits begår nytt brott under prövotiden och rätten förordnar att den tidigare utdömda påföljden ska avse också det andra brottet eller dömer särskilt till påföljd för det nya brottet enligt 34 kap. 1 § första stycket 1 och 2 BrB, ska den villkorligt medgivna friheten, eller en del av denna, förklaras förverkad om inte särskilda skäl talar mot det (4 §). Som särskilda skäl för att inte förverka eller för att förverka endast en del av villkorligt medgiven frihet kan rätten enligt bestämmelsens andra stycke beakta (1) om den nya brottsligheten i förhållande till den tidigare är av lindrig beskaffenhet, (2) om lång tid har förflutit mellan brotten eller (3) om ett förverkande annars skulle framstå som oskäligt.
Förverkanderegleringen fick ny lydelse den 1 januari 1999. Numera gäller uttryckligen en presumtion för att villkorligt medgiven frihet ska förklaras förverkad om den frigivne begår nya brott under prövotiden. Enligt förarbetena är förverkande av villkorligt medgiven frihet en lämplig åtgärd för att möta ny brottslighet efter ett tidigare fängelsestraff. Förverkande har enligt förarbetena fördelar jämfört med den allmänna återfallsskärpningen enligt 29 kap. 4 § BrB genom att det redan från början står klart hur mycket den dömde riskerar i straffskärpning om han eller hon på nytt begår brott och under vilken tid som straffskärpning kan komma i fråga. (Prop. 1997/98:96 s. 138.)
Av 34 kap. 4 § BrB följer alltså att som särskilda skäl för att underlåta förverkande, eller att förverka endast en del av reststraffet, ska det nya brottets svårhet och tidsaspekten beaktas. Om den nya brottsligheten är av lindrig beskaffenhet eller om lång tid har förflutit mellan brotten bör förverkande kunna underlåtas eller delförverkande beslutas. Även den tid som har gått sedan den tidigare domen eller den villkorliga frigivningen bör beaktas. Vid ny brottslighet i slutet av en lång prövotid kan det finnas skäl att underlåta förverkande, i vart fall av en del av tiden. Vidare gäller att rätten kan underlåta att förverka hela eller delar av den villkorliga friheten om ett förverkande skulle framstå som oskäligt. Vid denna bedömning bör enligt förarbetena sådana omständigheter som anges i 29 kap. 5 § kunna beaktas, dvs. omständigheter som är hänförliga t.ex. till gärningsmannens person eller dennes handlande efter brottet (billighetshänsyn). Vidare kan hänsyn tas till om brotten framstår som så olikartade eller väsensskilda att ett förverkande inte ter sig som rimligt. Uppräkningen av omständigheter i 34 kap. 4 § utgör enligt förarbetena endast exempel på vad som kan beaktas. Syftet är att det vid en samlad skälighetsbedömning ska vara möjligt att underlåta förverkande eller att förklara endast en del av straffet förverkat. (Jfr a. prop. s. 138 f.)
Den domstol som dömer över de nya brotten har alltså att ta ställning till om och i så fall i vilken utsträckning en tidigare villkorligt medgiven frihet ska förklaras förverkad. Målet väcker på den punkten en fråga av principiell natur: Kan domstolen vid sitt ställningstagande om förverkande ta hänsyn till att påföljdspraxis har mildrats för den typ av brott som den tidigare domen avser?
Som framgått av det föregående är prövotidens längd, och även reststraffet, beroende av hur långt det tidigare straffet var. Även om den tidigare straffmätningen skulle ha skett enligt en strängare praxis, som senare har övergetts, ska den domstol som ska ta ställning till förverkandefrågan inte utgå från någon fingerad prövotid. Frågan om förverkande aktualiseras alltid om den tilltalade har begått nya brott under den prövotid som följer av den tidigare domen.
Huvudregeln är alltså att förverkande av tidigare villkorligt medgiven frihet ska ske om den frigivne begår nya brott under prövotiden. Frågan är dock om en mildrad påföljdspraxis utgör ett särskilt skäl för att underlåta förverkande eller för att förklara endast en del av reststraffet förverkat. Det är domstolens uppgift att göra en samlad bedömning av alla omständigheter som har betydelse. Vad som kommer i blickfånget är då främst om ett förverkande skulle framstå som oskäligt enligt 34 kap. 4 § andra stycket 3 BrB.
Det finns vissa principiella skäl som talar emot att en mildrad påföljdspraxis ska föras in i bedömningen. Att hänsyn tas till ny praxis stämmer mindre väl med en av grundtankarna bakom reglerna om förverkande av en tidigare villkorligt medgiven frihet, nämligen att reaktionen på ytterligare brott ska vara tydlig och utgå just från den återstående strafftiden.
Det kan inte heller vara en uppgift för den senare domstolen att i någon mening ompröva påföljdsbestämningen i den tidigare domen. Den domstolens underlag för en ny prövning får normalt antas vara betydligt sämre än det som den tidigare domstolen hade att tillgå. Den tidigare domstolen kan i sina domskäl dessutom ha utelämnat omständigheter som först enligt efterföljande praxis ska ges betydelse. Hållpunkterna för vad som kan betecknas som en fingerad påföljdsbestämning blir inte sällan osäkra och det kan vara svårt för den senare domstolen att med bara den tidigare domen som underlag göra egna välgrundade antaganden om straffvärde och andra relevanta omständigheter.
Att se en mildrad påföljdspraxis som ett särskilt skäl mot förverkande ligger inte heller i linje med de exempel som anges i lagmotiven. Även om exemplen inte är uttömmande, måste det iakttas en viss försiktighet med att utvidga tillämpningen av oskälighetsregeln till fall som ligger helt vid sidan av motiven, eftersom det kan leda till en olikformig och svårförutsebar rättstillämpning.
Även andra aspekter måste emellertid ges betydelse. Genom oskälighetsregeln har lagstiftaren öppnat för undantag i fall som har varit svåra att förutse eller att reglera särskilt. Om de skäl - som i ett enskilt fall kan anföras till stöd för en begränsning av förverkandet - är av minst samma tyngd som de i lagmotiven angivna, kan det inte med fog hävdas att lagstiftarens strävan efter tydlighet motverkas eller att grunden för reglerna urholkas genom rättspraxis om skälen tillåts påverka bedömningen. Det har framhållits i förarbetena att den samlade reaktionen inte får framstå som orimlig (se prop. 1987/88:120 s. 53). Det är domstolen i det senare målet - där frågan om ett förverkande kommer upp - som har ansvaret för detta.
Det är alltså den senare domstolen som har möjlighet, och även en skyldighet, att göra en samlad bedömning. För att kunna fullgöra den uppgiften måste domstolen ta hänsyn till den tidigare brottslighetens svårhet. Detta är någonting annat än att ompröva den tidigare domen. Vad det är fråga om är i stället att göra en mer översiktlig bedömning av den tidigare brottslighetens verkliga allvar, sett i ljuset av ny påföljdspraxis. När den senare domstolen vid tiden för sin prövning tar ställning till vad som då ska ses som oskäligt i fråga om förverkande, har det alltså betydelse att en klart konstaterbar mildring av påföljdspraxis har skett under mellantiden. I en sådan situation måste det således läggas på den senare domstolen att väga in detta som en omständighet i den samlade bedömningen.
Att väga in en mildrad påföljdspraxis kan dock bli aktuellt bara rent undantagsvis. Det måste - med hänsyn till de principiella betänkligheterna och för att olikformigheter i rättstillämpningen ska undvikas - krävas att det har skett en klart konstaterbar ändring av påföljdspraxis avseende den aktuella brottsligheten. Motsvarande gäller självfallet om en ändrad syn på hur påföljd ska bestämmas för en viss typ av brottslighet har manifesterats genom lagstiftning.
Ett exempel på en ändring av påföljdspraxis är den för narkotikabrott - särskilt för grova narkotikabrott - som inleddes genom HD:s dom i mefedronmålet den 16 juni 2011 i rättsfallet NJA 2011 s. 357. Denna praxisändring var så påtaglig att den som regel bör ges betydelse vid bedömningen av förverkandefrågan och normalt leda till att inte hela straffåterstoden förverkas.
Ö.G. har gjort sig skyldig till ny allvarlig brottslighet under prövotid för villkorlig frigivning. Bestämmelsen i 34 kap. 4 § BrB är därmed tillämplig, och utgångspunkten är att villkorligt medgiven frihet ska förklaras förverkad (se p. 5 och 6).
När Ö.G. begick brott på nytt, återstod drygt fem månader av en prövotid om tre år, fem månader och 19 dagar (straffåterstoden). Att de tidigare brotten begicks för så länge sedan som år 2004 och att den nya brottsligheten har begåtts i slutet av prövotiden utgör klara skäl mot att förverka i vart fall hela den villkorligt medgivna friheten. Det ska dock vägas in att den tidigare domen avsåg mycket allvarlig narkotikabrottslighet. Enligt domen hade Ö.G. under en begränsad tid närmast yrkesmässigt hanterat ansenliga mängder narkotika och bedrivit en omfattande narkotikahandel. Vid bedömningen av vilken betydelse den tidigare brottsligheten ska tillmätas, måste det i och för sig tas hänsyn till att det efter den tidigare domen har skett en klart konstaterbar mildring av påföljdspraxis; enligt riksåklagaren hade fängelsestraffet blivit några år kortare med dagens rättstillämpning. Men det ska samtidigt beaktas att den nya brottsligheten är allvarlig och likartad den tidigare.
Ö.G. har därutöver framhållit att han har genomgått cellgiftsbehandling och har vårdnaden om två barn om fyra och åtta år. Dessa omständigheter, som primärt ska beaktas vid påföljdsbestämningen för det nya brottet men som också kan få betydelse vid bedömningen av förverkandefrågan, innebär inte att det vore oskäligt att förverka den villkorligt medgivna friheten. Inte heller Ö.G:s ålder, 62 år, utgör skäl mot förverkande.
En sammanvägning av omständigheterna leder till att den villkorligt medgivna friheten bör förklaras förverkad till en tid av ett år och sex månader. Hovrättens domslut ska ändras i enlighet med detta.
HD ändrar hovrättens dom på det sättet att HD förklarar villkorligt medgiven frihet förverkad till en tid av ett år sex månader.
Allmän åklagare väckte vid Uppsala tingsrätt åtal mot I.J.N. för bl.a. narkotikabrott.
Tingsrätten (ordförande rådmannen Martinez) meddelade dom den 27 februari 2015.
Tingsrätten fann I.J.N. skyldig till flera fall av narkotikabrott avseende bl.a. cannabis och kokain samt till grov stöld, rattfylleri, olovlig körning och dopningsbrott. Gärningarna var begångna hösten 2014 och det samlade straffvärdet bedömdes till fängelse fyra år.
Under rubriken Påföljd antecknade tingsrätten bl.a. att I.J.N. den 10 mars 2009 hade dömts av Clark hovrätt för bl.a. grovt narkotikabrott till fängelse i nio år, att han hade frigivits från det fängelsestraffet den 13 juli 2014 med en återstående strafftid om tre år och att prövotiden utgick den 13 juli 2017. Vidare anförde tingsrätten följande:
I.J.N. har mycket kort tid efter den villkorliga frigivningen återfallit i allvarlig brottslighet av samma typ som den han tidigare dömts för. Den villkorligt medgivna friheten ska därför förverkas. Tingsrätten anser inte att det finns skäl att vid detta beslut ta hänsyn till om det straff som I.J.N. ådömdes 2009 hade blivit kortare om han hade prövats för samma brottslighet idag. Den villkorligt medgivna friheten förverkas därför i sin helhet.
Tingsrätten dömde I.J.N. för narkotikabrott, olovlig körning, rattfylleri, dopningsbrott och grov stöld till fängelse 4 år samt förklarade villkorligt medgiven frihet helt förverkad.
I.J.N. överklagade i Svea hovrätt och yrkade att åtalet på en punkt skulle ogillas samt i vart fall att påföljden skulle lindras och att den villkorligt medgivna friheten inte skulle förverkas.
Åklagaren motsatte sig I.J.N:s ändringsyrkanden.
Hovrätten (hovrättsråden Lewis och Greer, referent, tf. hovrättsassessorn Hudson samt två nämndemän) meddelade dom den 13 maj 2015.
Hovrätten fann inte skäl att bifalla I.J.N:s yrkande om frikännande på en viss punkt och fann inte heller skäl att sänka straffet. Vidare anförde hovrätten följande:
Brotten har begåtts under prövotid för villkorlig frigivning efter tidigare narkotikabrottslighet. Särskilda skäl talar inte emot att förverka den återstående tiden i sin helhet. Inte heller hovrätten anser att den numera utvecklade praxisen för straffmätning i narkotikabrott ger anledning till någon annan bedömning.
Hovrätten fastställer tingsrättens dom.
I.J.N. överklagade hovrättens dom och yrkade att HD skulle i första hand upphäva beslutet om förverkande av villkorligt medgiven frihet, i andra hand förklara den villkorligt medgivna friheten förverkad endast till en del.
Riksåklagaren motsatte sig att hovrättens dom ändrades.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden (samma som under I) föreslog i betänkande en dom av följande innehåll:
Punkterna 1-3 under rubriken Bakgrund redovisar aktuella domar och yrkanden.
Punkterna 4-14 överensstämmer med motsvarande punkter i målet under I.
Punkterna 15-17 överensstämmer i sak med motsvarande punkter i målet under I och avslutas med följande: Hovrättens domslut i fråga om förverkande av villkorligt medgiven frihet ska därför fastställas.
HD fastställer hovrättens domslut i fråga om förverkande av villkorligt medgiven frihet.
HD (samma ledamöter som under I) meddelade den 30 december 2015 följande dom:
Tingsrätten dömde I.J.N. för narkotikabrott i fyra fall (bl.a. hantering av 1 950 gram cannabisharts och 99,76 respektive Hall), ringa narkotikabrott i tre fall, grov olovlig körning och rattfylleri i två fall, grov stöld och två fall av ringa dopningsbrott till fängelse i fyra år och förklarade villkorligt medgiven frihet helt förverkad. Brotten var begångna sensommaren och hösten 2014. Hovrätten har fastställt tingsrättens dom.
Den villkorligt medgivna friheten hänförde sig till en dom den 10 mars 2009 varigenom Cantrell hade dömts för bl.a. grovt narkotikabrott i två fall, narkotikabrott i tre fall, häleri, olovlig körning och rattfylleri till fängelse i nio år. Narkotikabrottsligheten avsåg bl.a. förvärv i överlåtelsesyfte vid olika tillfällen under första halvåret 2008 av sammanlagt cirka 5 kg amfetamin. I.J.N. frigavs villkorligt den 13 juli 2014 med en återstående strafftid om tre år. Prövotiden går ut den 13 juli 2017.
I.J.N. har gjort gällande att det är oskäligt att förverka den villkorligt medgivna friheten med hänsyn till att det har skett en ändring av påföljdspraxis i mildrande riktning efter det att 2009 års dom meddelades och att han skulle ha fått ett avsevärt kortare fängelsestraff än nio år om påföljden hade bestämts enligt senare års påföljdspraxis. Det hade inneburit att prövotiden blivit kortare och börjat löpa tidigare och sannolikt skulle ha varit avslutad vid tiden för den nya brottsligheten.
4-17 jämte rubriker överensstämmer med motsvarande punkter i målet under Hines har gjort sig skyldig till ny allvarlig brottslighet under prövotid för villkorlig frigivning. Bestämmelsen i 34 kap. 4 § BrB är därmed tillämplig och utgångspunkten är att villkorligt medgiven frihet ska förklaras förverkad (se p. 5 och 6).
I I.J.N:s fall var den återstående strafftiden tre år. Han begick de nya brotten kort efter villkorlig frigivning. Detta ska tillmätas stor betydelse vid bedömningen. Den tidigare domen avsåg en omfattande brottslighet och däribland mycket allvarlig narkotikabrottslighet, bl.a. befattning med cirka 5 kg amfetamin. Enligt domen hade Cantrell varit den drivande kraften bakom narkotikabrottsligheten och förmått andra att medverka i den. Vid bedömningen av vilken betydelse som den tidigare brottsligheten ska tillmätas, måste det i och för sig tas hänsyn till att det efter den tidigare domen har skett en klart konstaterbar mildring av påföljdspraxis; enligt riksåklagaren torde ett fängelsestraff om cirka sju år ha dömts ut med dagens rättstillämpning. Men det ska samtidigt beaktas att den nya brottsligheten är allvarlig och till stor del likartad den tidigare.
En sammanvägning av omständigheterna leder till att den villkorligt medgivna friheten bör förklaras förverkad till en tid av två år och tre månader. Hovrättens domslut ska ändras i enlighet med detta.
HD ändrar hovrättens dom på det sättet att HD förklarar villkorligt medgiven frihet förverkad till en tid av två år tre månader.
Allmän åklagare väckte vid Södertörns tingsrätt åtal mot R.I. för grovt narkotikabrott.
Tingsrätten (ordförande rådmannen Duncan) meddelade dom den 18 maj 2015.
Tingsrätten fann R.I. skyldig till grovt narkotikabrott avseende befattning i slutet av september 2014 med ett parti om ca 34 kg cannabis. Brottets straffvärde bedömdes till fängelse sex år.
Tingsrätten antecknade i domen att R.I. tidigare hade dömts för grovt narkotikabrott och grov narkotikasmuggling till fängelse i 13 år och att han hade frigivits villkorligt den 30 november 2013. Under rubriken Ska R.I:s villkorligt medgivna frihet förverkas? anförde tingsrätten i domskälen följande:
Som framgår ovan frigavs R.I. den 30 november 2013 från verkställighet av ett tidigare utdömt fängelsestraff. Han hade då en återstående strafftid om fyra år, tre månader och 10 dagar. Prövotiden löper fortfarande. Det finns en presumtion för att denna återstående strafftid ska förverkas (34 kap. 4 § första stycket BrB). Om särskilda skäl talar emot förverkande, kan detta underlåtas. Såsom särskilda skäl kan rätten enligt andra stycket i samma lagrum beakta (1) om den nya brottsligheten är av lindrig beskaffenhet i förhållande till den tidigare, (2) om lång tid har förflutit mellan brotten eller (3) om ett förverkande skulle framstå som oskäligt. Den första punkten är inte aktuell för R.I:s del. Ett förverkande framstår inte heller som oskäligt.
Vid bedömningen av hur lång tid som förflutit mellan brotten bör det beaktas att R.I. har varit frihetsberövad under perioden två månader efter den första domen till den 30 november 2013. Att det har gått lång tid mellan brotten bör därför inte tillmätas någon större vikt (jfr Johnson, Att bestämma påföljd för brott, 2 uppl., s. 495). Den nu aktuella brottsligheten har också begåtts ca tio månader efter frigivningen, dvs. i ett tidigt skede av prövotiden.
Enligt tingsrättens bedömning finns det således inte några särskilda skäl som talar emot förverkande av hela den villkorligt medgivna friheten. I linje med den ovan berörda presumtionen ska därför hela den återstående strafftid som R.I. har förverkas.
Tingsrätten dömde R.I. för grovt narkotikabrott till fängelse 6 år och förklarade villkorligt medgiven frihet helt förverkad.
R.I. överklagade i Svea hovrätt och yrkade att hovrätten skulle ogilla åtalet eller i vart fall döma honm till en annan påföljd än fängelse. Han yrkade under alla förhållanden att hovrätten skulle sätta ned fängelsestraffets längd och upphäva beslutet om förverkande av villkorligt medgiven frihet.
Åklagaren motsatte sig R.I:s ändringsyrkanden.
Hovrätten (hovrättsråden Diaz och Gonzalez, referent, tf. hovrättsassessorn Farmer samt två nämndemän) meddelade dom den 24 juli 2015.
Hovrätten fann inte skäl att bifalla R.I:s yrkande om frikännande eller att ändra påföljden. Beträffande frågan om förverkande av villkorligt medgiven frihet anförde hovrätten följande:
Hovrätten anser i likhet med tingsrätten att tiden mellan brotten inte utgör ett skäl för att avstå från förverkande. Frågan är då om den förändring i mildrande riktning som skett av påföljdspraxis vid narkotikabrott innebär att det är oskäligt att förverka den villkorligt medgivna friheten. Ett sådant synsätt måste bygga på tanken att R.I. skulle ha dömts till ett kortare fängelsestraff än 13 år, att han skulle ha blivit villkorligt frigiven vid en tidigare tidpunkt och med en kortare prövotid samt att denna därför hade löpt ut vid återfallet, givet att detta skett vid samma tidpunkt som nu. Något förverkande hade då inte varit möjligt. HD har den 25 maj 2015 meddelat prövningstillstånd avseende denna fråga (HD:s mål nr B 2266-15) men målet är ännu inte avgjort.
Om någon som har dömts till fängelse efter villkorlig frigivning återfaller i brott, ska återfallet i första hand beaktas genom förverkande av den villkorligt medgivna friheten. Först om detta inte är möjligt bör återfallsskärpning vid den nya påföljdsbestämningen ske (se 29 kap. 4 § BrB). R.I. har återfallit i allvarlig brottslighet kort tid efter den villkorliga frigivningen och ganska långt innan prövotiden löper ut. Det är inte bara fråga om samma typ av brottslighet som den som omfattades av den tidigare domen utan likheten i fråga om narkotikatyp och tillvägagångssätt är slående. Ett avstående från att förverka den villkorligt medgivna friheten skulle innebära att R.I. kunnat begå brott på nytt utan att kunna mötas med den sanktion som lagstiftaren primärt har anvisat vid återfall - förverkande av villkorligt medgiven frihet. Frigivningen av honom hade då i praktiken inte varit villkorad och systemet med villkorlig frigivning skulle därmed vara satt ur spel. Resonemanget med utgångspunkt i nuvarande påföljdspraxis blir också i så måtto spekulativt att det är osäkert om R.I. vid ett tänkt kortare fängelsestraff hade återfallit under eller efter prövotiden. Till detta kan läggas att den omständigheten att påföljdspraxis har kommit att ändras inte har utgjort skäl för att bevilja andra som dömts till fängelsestraff för narkotikabrott enligt tidigare praxis resning för ny påföljdsbestämning (se HD:s beslut den 7 juli 2011 i mål nr Ö 3071-11). Det finns slutligen inte stöd i lagförarbetena för att förverkande av villkorligt medgiven frihet ska underlåtas i ett fall som detta. Enligt hovrätten är ett förverkande av den villkorligt medgivna friheten vid föreliggande förhållanden inte oskäligt. Några andra särskilda skäl för att inte förverka den villkorligt medgivna friheten har inte framkommit i målet. Tingsrättens dom ska därför inte ändras i denna del.
Hovrätten gjorde ingen ändring i sak av tingsrättens fällande dom och beslutet om förverkande av villkorligt medgiven frihet.
R.I. överklagade hovrättens dom och yrkade i första hand att HD skulle frikänna honom från ansvar. I andra hand yrkade han en icke frihetsberövande påföljd eller i vart fall ett kortare fängelsestraff samt att beslutet om förverkande av villkorligt medgiven frihet skulle upphävas eller att tiden skulle sättas ned.
HD meddelade prövningstillstånd beträffande frågan om förverkande av villkorligt medgiven frihet men fann inte skäl att meddela prövningstillstånd beträffande målet i övrigt.
Riksåklagaren motsatte sig att hovrättens dom ändrades.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden (samma som under I) föreslog i betänkande en dom av följande innehåll:
Punkterna 1-3 under rubriken Bakgrund redovisar aktuella domar och yrkanden.
Punkterna 4-14 överensstämmer med motsvarande punkter i målet under I.
Punkterna 15-17 överensstämmer i sak med motsvarande punkter i målet under I och avslutas med följande: Hovrättens domslut i fråga om förverkande av villkorligt medgiven frihet ska därför fastställas.
HD fastställer hovrättens domslut i fråga om förverkande av villkorligt medgiven frihet.
HD (samma ledamöter som under I) meddelade den 30 december 2015 följande dom:
Hovrätten dömde R.I. för grovt narkotikabrott till fängelse i sex år och förklarade villkorligt medgiven frihet helt förverkad. Brottsligheten avsåg hantering av cirka 34 kg cannabis i september 2014.
Den villkorligt medgivna friheten hänförde sig till en dom den 30 september 2005 varigenom R.I. dömts för bl.a. grovt narkotikabrott i tre fall och grov narkotikasmuggling till fängelse i 13 år. Narkotikabrottsligheten avsåg befattning med 57,7 kg, 58,2 kg och omkring 18 kg cannabisharts under oktober och december 2004 samt januari 2005. Smugglingsbrottet avsåg partiet om 58,2 kg cannabisharts. R.I. frigavs villkorligt den 30 november 2013 med en återstående strafftid om fyra år, tre månader och tio dagar. Prövotiden löper ut den 13 mars 2018.
R.I. har gjort gällande att det är oskäligt att förverka den villkorligt medgivna friheten med hänsyn till att det har skett en ändring av påföljdspraxis i mildrande riktning efter det att 2005 års dom meddelades och att han skulle ha fått ett betydligt kortare fängelsestraff än 13 år om påföljden hade bestämts enligt senare års påföljdspraxis. Detta skulle ha inneburit att prövotiden troligen hade löpt ut vid tiden för den nya brottsligheten.
4-17 jämte rubriker överensstämmer med motsvarande punkter i målet under I.
R.I. har gjort sig skyldig till ny allvarlig brottslighet under prövotid för villkorlig frigivning. Bestämmelsen i 34 kap. 4 § BrB är därmed tillämplig och utgångspunkten är att villkorligt medgiven frihet ska förklaras förverkad (se p. 5 och 6).
I R.I:s fall var den återstående strafftiden fyra år, tre månader och tio dagar. Han begick det nya brottet tio månader efter villkorlig frigivning, alltså efter relativt kort tid. Detta ska tillmätas förhållandevis stor betydelse vid bedömningen. Den tidigare domen avsåg en mycket allvarlig narkotikabrottslighet med hantering av stora mängder cannabisharts. Enligt domen var det uppenbart fråga om organiserad internationell verksamhet. Utredningen gav dock inte något säkert svar på vilken närmare ställning R.I. hade haft i narkotikahanteringen. Vid bedömningen av vilken betydelse som den tidigare brottsligheten ska tillmätas, måste det i och för sig tas hänsyn till att det efter den tidigare domen har skett en klart konstaterbar mildring av påföljdspraxis; enligt riksåklagaren hade fängelsestraffet blivit några år kortare med dagens rättstillämpning. Men det ska samtidigt beaktas att det nya brottet är allvarligt och likartat den tidigare brottsligheten.
En sammanvägning av omständigheterna leder till att den villkorligt medgivna friheten bör förklaras förverkad till en tid av tre år. Hovrättens domslut ska ändras i enlighet med detta.
HD ändrar hovrättens dom på det sättet att HD förklarar villkorligt medgiven frihet förverkad till en tid av tre år.
HD:s domar meddelade: den 30 december 2015.
Mål nr: B 2266-15 (I), B 3019-15 (II) och B 4260-15 (III).
Lagrum: 26 kap. 6 och 10 §§ samt 34 kap. 4 § BrB.