Högre rätts beslut om fördelning av rättegångskostnader i en särskilt överklagad fråga om avvisning har ansetts inte hindra att dessa kostnader även beaktas vid den slutliga fördelningen av kostnaderna i målet. Också fråga om tillämpning av 18 kap. 4 § rättegångsbalken.
Concorp Scandinavia AB (Concorp) väckte vid Södertörns tingsrätt talan mot Karelkamen Confectionary AB (Karelkamen) med yrkande om att Karelkamen skulle förpliktas att betala 12 miljoner kr. Som grund för käromålet angavs att Concorp hade beviljat Karelkamen ett lån och att yrkat belopp återstod att betala. Karelkamen yrkade att Concorps talan skulle avvisas. Som grund för avvisningsyrkandet angavs att tvisten skulle avgöras av skiljemän enligt lagen om skiljeförfarande. Tingsrätten lämnade avvisningsyrkandet utan bifall. Beslutet överklagades av Karelkamen till Svea hovrätt, som upphävde tingsrättens beslut och avvisade Concorps talan.
Concorp överklagade avvisningsbeslutet. I beslut den 5 april 2012 (NJA 2012 s. 183) upphävde HD hovrättens beslut i avvisningsfrågan och fastställde tingsrättens beslut. HD förpliktade Karelkamen att ersätta Concorp för rättegångskostnader dels i hovrätten med 48 500 kr och ränta, dels i HD med 171 000 kr och ränta.
Målet prövades härefter i sak vid Södertörns tingsrätt.
Tingsrätten (rådmännen Nichols och Martin samt tingsfiskalen Boyd) biföll i dom den 20 december 2012 käromålet.
Karelkamen överklagade i Svea hovrätt.
Hovrätten (hovrättslagmannen Carr samt hovrättsråden Harrison, referent, Perez och Armstrong) meddelade dom den 19 juni 2014. Med ändring av tingsrättens dom ogillade hovrätten käromålet.
Hovrätten tog i domen även ställning till yrkanden i fråga om rättegångskostnader. Beträffande kostnader för prövningen av avvisningsfrågan förpliktade hovrätten Concorp i likvidation och Concorp Holding B.V., till vilket den omtvistade fordran hade överlåtits, att solidariskt betala ersättning till Karelkamen med 548 068 kr jämte ränta. Beloppet avsåg ombudsarvode och kostnader samt till Concorp i likvidation erlagda rättegångskostnader inklusive ränta i enlighet med HD:s beslut i avvisningsfrågan. Hovrätten anförde i domskälen i denna del följande.
Karelkamen har även yrkat ersättning för ombudsarvode och kostnader i tingsrätten, hovrätten och HD hänförliga till prövningen av om målet skulle avvisas på grund av skiljeklausul. Karelkamen har gjort gällande att dessa kostnader har varit nödvändiga och skäliga för tillvaratagande av Karelkamens rätt. Concorp i likvidation och Concorp Holding B.V. har bestritt att Karelkamen ska tillerkännas ersättning för kostnader i denna del och anfört att denna fråga har slutligt avgjorts genom HD:s beslut.
Hovrätten gör följande bedömning avseende kostnaderna i hovrätten och HD i frågan om avvisning. HD har i sitt slutliga beslut i avvisningsfrågan tagit ställning till rättegångskostnadsyrkandena i hovrätten och HD. Eftersom Concorp var vinnande part i denna del beslutade HD om ersättning till Concorp. Frågan är om hovrätten ska ompröva dessa rättegångskostnader när hovrätten nu tar ställning i målet, eller om dessa rättegångskostnader är slutligt avgjorda genom HD:s beslut.
Fördelningen av rättegångskostnader som uppkommer i högre rätt i ett mål där viss fråga har överklagats särskilt regleras i 18 kap. 15 § andra stycket RB. Bestämmelsen tillämpas på så sätt att det avgörande för kostnadsfördelningen i högre rätt är utgången av den särskilt överklagade frågan (NJA II 1943 s. 242). Av lagtexten och motiven framgår inte om den högre rättens fördelning av kostnader ska anses slutlig eller om utgången i huvudmålet kan påverka fördelningen.
För att fördelningen kan påverkas av utgången i huvudmålet talar 1949 års kommentar till rättegångsbalken. Där uttalas att frågan om kostnaden i den högre rätten med hänsyn till utgången av själva målet ska återbetalas av eller stanna på den i målet tappande parten ska bedömas enligt allmänna bestämmelser (Gärde, Nya rättegångsbalken, s. 219). Samma resonemang förs i kommentaren avseende kostnader i mellandomsfall, då det uttalas att det är parterna obetaget att - även när högre rätt avgjort kostnadsfrågan i den fullföljda mellandomen - vid kostnadernas slutliga reglering göra gällande de kostnader som varit förenade med den fullföljda talan (a.a. s. 220).
I ett avgörande från Svea hovrätt (RH 2013:2) har bestämmelsen tillämpats i linje med uttalandena i 1949 års kommentar. Hovrätten kom där fram till att bestämmelsen i 18 kap. 15 § andra stycket RB skulle tillämpas på så sätt att utgången i huvudmålet kunde påverka fördelningen av kostnaderna för överklagandet av viss fråga trots att högre rätt redan har beslutat om fördelningen av kostnadsansvaret för denna fråga.
Hovrätten hänvisade visserligen till vissa uttalanden i doktrinen som kritiserat denna ordning, men konstaterade samtidigt att dessa uttalanden ändå tycktes vila på förutsättningen att ordningen var gällande rätt.
Hovrätten ansluter sig till den bedömning av rättsläget som gjordes i 2013 års avgörande. Det innebär alltså att hovrätten även ska ta ställning till de rättegångskostnader som HD:s beslut omfattar, dvs. rättegångskostnaderna för avvisningsfrågan i hovrätten och HD. Detsamma gäller för rättegångskostnaderna i tingsrätten hänförliga till avvisningsfrågan. Kostnaderna ska alltså bedömas enligt de allmänna principerna i 18 kap. RB. Detta innebär att Karelkamen som vinnande part ska ersättas för sina kostnader i avvisningsfrågan om de skäligen varit påkallade för tillvaratagande av Karelkamens rätt.
Med hänsyn till att rättsläget när det gäller frågan om avvisning på grund av skiljeklausul var oklart och att Karelkamen hade ett berättigat intresse av att få avvisningsfrågan prövad anser hovrätten att det var skäligen påkallat för tillvaratagande av Karelkamens rätt att väcka frågan om avvisning och att överklaga tingsrättens beslut. Karelkamen har därför rätt till ersättning för sina kostnader i denna del såväl vad gäller kostnaderna i tingsrätten och hovrätten som i HD. Enligt hovrättens bedömning är de yrkade beloppen skäliga.
Concorp Holding B.V. och Concorp Scandinavia AB i likvidation överklagade och yrkade att hovrättens dom i sak skulle ändras och att rättegångskostnaderna därför skulle fördelas på annat sätt. Bolagen yrkade vidare att HD i vart fall skulle befria dem från skyldigheten att ersätta Karelkamen för rättegångskostnader i avvisningsfrågan.
Karelkamen motsatte sig ändring av hovrättens dom.
HD meddelade prövningstillstånd endast i frågan om ansvaret för rättegångskostnader i avvisningsfrågan.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Leonard, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut.
Punkterna 1-8 motsvarar i huvudsak punkterna 1-8 i HD:s beslut.
Det är svårt att förstå uttalandena i 1949 års kommentar till rättegångsbalken på annat sätt än att fördelningen enligt överrättens tidigare beslut inte är definitiv i huvudmålet. Även i äldre doktrinuttalanden framträder ett sådant synsätt, dvs. det ansågs följa av vanliga ersättningsregler att beslutade överrättskostnader kan beaktas som en ”självständig rättegångskostnad” när målet avgörs vid underrätten (se Gibson, Om kostnader i civil rättegång och deras gäldande, ak. avh., 1931, s. 342).
I senare uttalanden i doktrinen tycks man utgå från att den ordning som presenteras i 1949 års kommentar gäller, även om viss kritik har framförts. Marshall har betecknat motsvarande ordning för mellandomssituationen, som gällde tidigare, som säregen (Robinson i SvJT 1982, s. 123, se även Robinson i SvJT 1969, s. 944). Fitger frågar sig vad det ska vara för mening med att den högre rätten med laga kraft fastställer hur kostnaderna där ska fördelas, om fördelningen faktiskt ska omprövas av den lägre rätten i samband med att målet avgörs (Smith m.fl., a.a. s.s.). Det är dock onekligen så att parternas kostnader inom ramen för den överklagade frågan klargörs när den högre rätten prövar kostnadsfrågan (jfr NJA 2006 s. 367).
I ett tillägg i rättsfallet NJA 1987 s. 719, som rörde rättegångskostnader, utvecklades följande om situationen när högre rätt har beslutat om kostnaderna i en särskilt överklagad fråga: Fördelningen av parternas kostnader i första instans för den särskilt överklagade frågan torde komma att prövas och fördelas i samband med att hela målet avgörs och på grundval av utgången då. Med hänsyn härtill synes det naturligt att den lägre instansen vid avgörandet av hela målet ”slutligen fördelar också kostnaderna i fullföljdsinstansen efter samma grund” (justitierådet Soleruds tillägg i nämnda rättsfall).
Mot bakgrund av det anförda, särskilt det som sägs i 1949 års kommentar till rättegångsbalken, skulle det kunna ses som en inskränkning av huvudprincipen i 18 kap. 1 § RB att inte tillåta den vinnande parten i huvudsaken att göra gällande samtliga sina rättegångskostnader. Det gäller då även sådana ”överklagandekostnader” som högre rätt har beslutat om i en särskilt överklagad fråga. Skäligen påkallade rättegångskostnader ska också ersättas ”fullt” enligt 18 kap. 8 § första stycket RB. Det är dock inte fråga om någon formell ändring av högre rätts kostnadsbeslut utan att parterna sinsemellan tillåts slutreglera sina rättegångskostnader (jfr 17 kap. 11 och 12 §§ RB om rättskraft). Med motsatt ordning skulle dessutom en part med svag ställning i sak kunna orsaka motparten stora och slutgiltiga kostnader under processens gång genom överklaganden i bifrågor.
Slutsatsen blir därför att utgången i huvudmålet bör kunna påverka kostnadsansvaret i avvisningsfrågan och att Karelkamen således får göra gällande även dessa kostnader vid kostnadernas slutliga reglering.
Om det i samma mål finns ”flera yrkanden” och parterna ömsom vinner ska, enligt 18 kap. 4 § första stycket RB, vardera parten bära sin rättegångskostnad eller den ena parten få jämkad ersättning. Kan kostnaderna för olika delar av målet särskiljas, ska ersättningsskyldigheten fördelas efter det. Är det som parten tappat bara av ringa betydelse får han dock full ersättning.
I förarbetena till 18 kap. 4 § anges att enligt äldre rättegångsbalken skulle, ”då i saken är flera käromål” och parterna ömsom vinna och tappa, envar bära sina rättegångskostnader (NJA II 1943 s. 230). I rättspraxis hade det emellertid skett vissa avvikelser från denna regel. Om en uppdelning av kostnaderna på de olika käromålen kunde ske torde t.ex. detta ibland ägt rum. Den praxis som hade utbildats borde enligt förarbetena behållas. En part borde ”så vitt partens talan bifalles” få ersättning för sina kostnader i denna del av målet (a.a. s.s.).
Det är svårt att förstå förarbetena på annat sätt än att 18 kap. 4 § första stycket RB relaterar till parternas yrkanden i målet i sak, dvs. till själva tvisten mellan parterna som rätten tar ställning till genom dom (jfr Gärde m.fl., Nya rättegångsbalken, 1949, s. 206, Yang i Minnesskrift för Wilson, 1960, s. 110, och Smith m.fl., a.a. s. 17:3 f.). En invändning om rättegångshinder är inte en fråga rörande saken och en beaktad sådan invändning leder inte till att en parts yrkande bifalls eller ogillas utan till att målet inte prövas överhuvudtaget (jfr Yang m.fl., Rättegång II, 9 uppl. 2015, s. 11).
I doktrinen har det dock öppnats upp för möjligheten att tillämpa 18 kap. 4 § RB även när en kärande vunnit i en processuell fråga om avvisning av käromålet men sedan förlorat målet i sak. Steele lyfter särskilt fram denna möjlighet i fall där avvisningsfrågan dragit stora kostnader medan den materiella frågan bara orsakat låga kostnader (Yang m.fl., Rättegång III, 7 uppl. 2006, s. 310). Heuman lyfter fram möjligheten vid vissa viktigare processuella beslut och förordar en sådan tillämpning när det gäller avvisningsyrkanden på grund av skiljeavtal (Young i JT 1991-92, s. 337).
En jämförelse kan här göras med vad som gäller när högre rätt återförvisar ett mål till lägre rätt. Återförvisning kan ske t.ex. om en tingsrätt har avvisat ett käromål på grund av skiljeavtal men högre rätt efter överklagande finner tingsrätten behörig. Frågan om kostnaden i den högre rätten ska då prövas av den lägre rätten i samband med målet efter dess återupptagande (18 kap. 15 § tredje stycket RB). I förarbetena sägs att om den part på vilkens talan målet återförvisas ”sedermera tappar”, är det i allmänhet inte rimligt att han, därför att han kan anses ha vunnit i fråga om återförvisningen, får gottgörelse för sina kostnader i den högre rätten (NJA II 1943 s. 242, se även NJA 1999 s. 258).
Mot bakgrund av det anförda skulle det kunna ses som en inskränkning av huvudprincipen i 18 kap. 1 § RB att betrakta den helt vinnande parten i huvudsaken som ömsom förlorande, på grund av att motparten har vunnit i en processuell fråga om avvisning under rättegången. Att tillämpa 18 kap. 4 § på det sättet synes nästan stå i strid med förarbetena och skulle dessutom kunna leda till svåra gränsdragnings- och tillämpningsproblem. Dels när det gäller frågan om vilka processuella vinster som ska beaktas, dels när det gäller frågan hur kostnaderna för de processuella och materiella delarna i ett mål ska särskiljas från varandra. En fråga om avvisning av ett fordringsanspråk på grund av ett skiljeavtal kan ju självfallet även beröra fordringsanspråket och - som i detta fall - kopplingen mellan anspråket och skiljeavtalet (jfr NJA 1990 s. 14).
Slutsatsen blir därför att Karelkamen bör betraktas som helt vinnande part i målet då Concorps käromål ogillades i sin helhet.
Ersättning för rättegångskostnader utgår bara för sådana kostnader som har varit skäligen påkallade för att tillvarata partens rätt (18 kap. 8 § första stycket RB). Enligt förarbetena är det avgörande om parten vid tiden för vidtagande av den åtgärd som föranlett kostnaden haft skäl att anse åtgärden erforderlig (NJA II 1943 s. 235). En kostnad som redan då åtgärden vidtogs bort framstå som onyttig bör enligt förarbetena inte i något fall ersättas.
Det kan nämnas att den som stäms till domstol måste framställa en invändning om rättegångshinder på grund av skiljeavtal på ett mycket tidigt stadium. Om inte invändningen framställs redan första gången parten ska föra talan i saken vid rätten, är invändningen utan verkan (se 4 § lagen [1999:116] om skiljeförfarande och 10 kap. 17 a § RB). Om tingsrätten ogillar en invändning om rättegångshinder bestämmer vidare tingsrätten i varje enskilt fall om beslutet ska få överklagas särskilt (49 kap. 4 § RB).
I detta fall var rättsläget i avvisningsfrågan oklart och Karelkamen får anses ha haft ett berättigat intresse av att väcka frågan i tingsrätten och att överklaga tingsrättens beslut. Det förhållandet att Karelkamen slutligen vann huvudmålet kan inte i sig anses medföra att kostnaderna i avvisningsfrågan var onödiga. En part kan också föredra ett skiljeförfarande av skäl som inte hänför sig till tvistens utgång. Slutsatsen blir därför att Karelkamens kostnader i avvisningsfrågan får anses ha varit skäligen påkallade för att tillvarata bolagets rätt.
Sammanfattningsvis bör hovrättens beslut fastställas. -  -  -.
HD fastställer hovrättens beslut (hovrättens domslut punkten 2).
HD (justitieråden Escobar, Mcdaniel, Berg, Gonzalez, referent, och Warner) meddelade den 10 mars 2016 följande beslut.
Concorp Scandinavia AB (Concorp) ansökte om stämning vid tingsrätten och yrkade att Karelkamen Confectionary AB (Karelkamen) skulle förpliktas att betala 12 miljoner kr. Som grund för käromålet an­gavs att Concorp hade beviljat Karelkamen ett lån och att yrkat belopp återstod att betala. Karelkamen yrkade att Concorps talan skulle avvisas. Som grund för avvisningsyrkandet anförde bolaget att tvisten skulle avgöras av skiljemän enligt lagen (1999:116) om skiljeförfarande.
Tingsrätten lämnade Karelkamens yrkande om avvisning utan bifall. Hovrätten upphävde efter överklagande tingsrättens beslut och avvisade Concorps talan. Med upphävande av hovrättens beslut i avvisningsfrågan fastställde HD tingsrättens beslut (se NJA 2012 s. 183). HD förpliktade Karelkamen att ersätta Concorp för rättegångskostnader i hovrätten med 48 500 kr och ränta samt för rättegångskostnader i HD med 171 000 kr och ränta.
Tingsrätten avgjorde målet i sak till Concorps fördel. Hovrätten har ogillat Concorps talan. Hovrätten har i domen även tagit ställning till yrkanden i fråga om rättegångskostnader. Beträffande kostnaderna för avvisningsfrågan har hovrätten förpliktat Concorp i likvidation att solidariskt med Concorp Holding B.V. - till vilket den omtvistade fordran hade överlåtits - betala ersättning till Karelkamen med 548 068 kr och ränta (hovrättens domslut punkten 2). Beloppet avsåg ombudsarvode och kostnader samt till Concorp i likvidation betalda rättegångskostnader i enlighet med HD:s beslut i avvisningsfrågan.
I HD gäller frågan främst fördelningen av rättegångskostnaderna i avvisningsfrågan när Karelkamen vunnit framgång i huvudmålet.
Huvudregeln i fråga om rättegångskostnader i tvistemål är enligt 18 kap. 1 § RB att den part som förlorar målet ska ersätta motparten hans eller hennes rättegångskostnad, om inte annat är stadgat. Enligt 4 § första stycket kan kostnaderna fördelas när det i samma mål finns flera yrkanden och parterna vinner ömsom. Ersättning för rättegångskostnader utgår enligt 8 § första stycket bara för sådana kostnader som har varit skäligen påkallade för att tillvarata partens rätt.
Överklagas mål från lägre rätt ska skyldigheten att ersätta rättegångskostnad i högre rätt bestämmas med hänsyn till rättegången där. När det uppstår kostnader i högre rätt i mål angående fråga, som dit fullföljts särskilt, äger vad i 18 kap. RB stadgas om mål, som väckts vid lägre rätt, motsvarande tillämpning. (18 kap. 15 § första och andra styckena.)
Huvudregeln i 18 kap. RB innebär att den vinnande parten får gottgörelse för de kostnader han eller hon har ådragit sig för att göra sin rätt gällande. Den part som förlorar i huvudsaken får alltså bära såväl sina egna som motpartens kostnader. En särskilt överklagad fråga kommer i högre rätt att framstå som huvudsaken och utgången i frågan där blir i regel avgörande för kostnadsfördelningen i den högre rätten. (Se NJA II 1943 s. 227 och 242.) Det framgår emellertid varken av rättegångsbalkens regler eller av dess förarbeten huruvida rättegångskostnaderna i den särskilt överklagade frågan ska kunna beaktas vid den slutliga regleringen av kostnaderna i samband med att målet avgörs i sak.
I den juridiska litteraturen har framhållits att frågan om kostnader i en särskilt fullföljd fråga med hänsyn till utgången av själva målet ska återbetalas av eller stanna på den i målet tappande parten ska bedömas enligt allmänna bestämmelser. Vidare anges att det är parterna obetaget att vid kostnadernas slutliga reglering göra gällande de kostnader, som varit förenade med den fullföljda talan (Hughes m.fl., Nya rättegångsbalken, 1949, s. 219 f.). Även i andra sammanhang där frågan har diskuterats har det antagits att överrättens beslut inte är definitivt, även om ordningen också har ifrågasatts. (Se justitierådet Soleruds tillägg i NJA 1987 s. 719, Robinson, Svensk rättspraxis: Civil- och straffprocessrätt 1973-1979, i SvJT 1982 s. 123 och härtill Robinson, Svensk rättspraxis: Civil- och straffprocessrätt 1963-1967, i SvJT 1969 s. 944, samt Smith m.fl., Rättegångsbalken, suppl. 79, oktober 2015, s. 18:68.)
Uttalandena får så förstås att en överrätts beslut om fördelning av rättegångskostnader i en särskilt överklagad fråga inte hindrar att dessa kostnader även beaktas vid den slutliga fördelningen av kostnaderna. Som har framgått är det inte fråga om någon formell ändring av högre rätts kostnadsbeslut, utan om en reglering av rättegångskostnaderna som görs med hänsyn till den slutliga utgången i huvudsaken. Den nu angivna ordningen är ändamålsenlig; i annat fall skulle en part med svag ställning i sak kunna orsaka motparten slutgiltiga kostnader under processens gång genom överklaganden i frågor som inte hör till huvudsaken.
Slutsatsen blir mot bakgrund av det anförda att Karelkamen kan göra gällande kostnader i avvisningsfrågan vid den slutliga regleringen.
I den juridiska litteraturen har det diskuterats huruvida det är möjligt att tillämpa 18 kap. 4 § RB även när en kärande vunnit en fråga om avvisning av käromålet men sedan förlorat målet i sak (se Young, Rättegångskostnadsfällan för käranden då han inleder process i strid mot en skiljeklausul, i JT 1991-92 s. 337 och Yang m.fl., Rättegång III, 7 uppl. 2006, s. 310).
Enligt äldre rättegångsbalken skulle vardera parten bära sin rättegångskostnad då det i saken fanns flera käromål och parterna vann ömsom. I förarbetena till nya rättegångsbalken angavs att det i rättspraxis ibland hade ägt rum en uppdelning av kostnaderna på de olika käromålen. Denna praxis borde enligt förarbetena behållas även vid tillämpning av den nya rättegångsbalken. En part borde därför, såvitt partens talan bifölls, få ersättning för sina kostnader i denna del av målet. (Se NJA II 1943 s. 230.) En invändning om rättegångshinder på grund av skiljeklausul är inte en fråga rörande saken; bifall till en sådan invändning leder inte till att en parts käromål bifalls eller ogillas utan till att målet inte prövas överhuvudtaget (jfr Yang m.fl., Rättegång II, 9 uppl. 2015, s. 11). Mot denna bakgrund ligger det närmast till hands att förstå uttrycket ”flera yrkanden” i 18 kap. 4 § första stycket RB så att detta relaterar till parternas yrkanden beträffande huvudsaken i målet, dvs. till själva tvisten mellan parterna som rätten tar ställning till genom dom (jfr Gärde m.fl., a.a., s. 206 och Yang, Fördelning av rättegångskostnaderna enligt RB 18:4, i Studier ägnade minnet av Wilson, 1960, s. 110).
En rättstillämpning i enlighet med det just anförda stämmer även med den ordning som gäller när ett mål återförvisas sedan högre rätt efter överklagande av ett avvisningsbeslut funnit lägre rätt behörig. Kostnaden i den högre rätten ska då enligt 18 kap. 15 § tredje stycket RB prövas av den lägre rätten i samband med målet efter dess återupptagande. I förarbetena till den bestämmelsen sägs att om den vinnande parten i högre rätt sedermera tappar i huvudsaken, är det i allmänhet inte rimligt att han eller hon i en sådan situation får gottgörelse för sina kostnader i den högre rätten (se NJA II 1943 s. 242 och NJA 1999 s. 258).
Slutsatsen blir att Karelkamen ska betraktas som vinnande part i målet som helhet eftersom Concorps talan i sak ogillades.
Det saknas anledning att göra annan bedömning än hovrätten i frågan om Karelkamens kostnader i avvisningsfrågan har varit skäligen påkallade för att tillvarata bolagets rätt i målet.
Hovrättens domslut ska fastställas när det gäller den dispenserade frågan (hovrättens domslut punkten 2). - - -.
HD fastställer hovrättens domslut beträffande kostnader för prövning av avvisningsfrågan (hovrättens domslut punkten 2).
HD:s beslut meddelat: den 10 mars 2016.
Mål nr: T 3753-14.
Lagrum: 18 kap. 1 och 4 §§ RB.