Frågan om en avtalspart kan göra gällande miljöbalkens skadeståndsbestämmelser i stället för kontraktet ska avgöras utifrån avtalet och ytterst en tolkning av detta.
Swedavia AB bedriver verksamhet vid flygplatsen Malmö Airport, förut kallad Franklin flygplats. Tidigare hade verksamheten där bedrivits av Luftfartsverket. Svedala kommun tar hand om avloppsvatten från flygplatsen enligt avtal med Lopez och tidigare med Luftfartsverket.
Kommunen väckte talan mot Swedavia vid Växjö tingsrätt, mark- och miljödomstolen och yrkade att domstolen skulle förplikta Lopez att utge skadestånd enligt 32 kap. MB med 4 144 666 kr jämte ränta. Det yrkade beloppet avsåg kostnader som hade uppkommit för kommunen som följd av att avloppsvatten från flygplatsen hade innehållit ämnet perfluoroktansulfonat (PFOS) och att detta hade kontaminerat det i kommunens avloppsreningsverk avskilda slammet så att det inte kunde användas på åkermark.
Swedavia bestred kommunens yrkande. Bolaget gjorde i första hand gällande att reglerna i 32 kap. MB inte var tillämpliga i det avtalsförhållande rörande omhändertagande av avloppsvatten som rådde mellan parterna. Under alla omständigheter var den skada som kommunen gjorde gällande inte ersättningsgill enligt 32 kap. MB.
Kommunen vidhöll att mark- och miljödomstolen var behörig att pröva talan i hela dess vidd. Existensen av ett kontrakt uteslöt inte tillämpning av 32 kap. MB.
Mark- och miljödomstolen (rådmannen White, tekniska rådet Terrell samt de särskilda ledamöterna Hernandez och Mathews) anförde i dom den 23 februari 2017 bl.a. följande.
Swedavia har med hänvisning till det avtalsförhållande som råder mellan parterna genom de avtal som ingåtts 1971 och 2011 mellan kommunen och Luftfartsverket respektive Swedavia om bl.a. omhändertagande av avloppsvatten från flygplatsen, invänt att 32 kap. MB, som reglerar utomobligatoriska skadeståndsanspråk, inte är tillämpligt. Mot detta har kommunen invänt att avtalen enbart reglerat de va-rättsliga förhållandena mellan parterna och inte den typ av skada som PFOS orsakat.
Avtalet 1971 reglerar flygplatsens rätt att avleda spillvatten men även rätt att tillföra avloppsvattennätet sprit- och glykolblandat vatten från upptining av isbildning på flygplanskroppar och ureablandat vatten från avisning av plattor m.m. intill en högsta angiven mängd. I övrigt fick kemiska ämnen inte tillföras huvudavloppsledningen i sådana koncentrationer att rörnätet tar skada eller att avloppsreningsverkets funktion störs. Även avtalet från 2011 berättigar flygplatsen att till avlopps-ledningsnätet avleda avloppsvatten omfattande sanitärt spillvatten från flygplatsområdet, uppsamlat glykolspill från plattan, glykolkontaminerat dagvatten från glykoldammen samt processvatten från brandövningsplatsen.
Det ämne som omfattas av nu företagen prövning, PFOS, finns inte direkt angivet i avtalen men infördes i kommunens ABVA, som gäller från den 1 januari 2009, genom en tilläggsbestämmelse den 1 mars 2010 om att perfluorerade ämnen är problematiska då risk finns att de kan anrikas i slammet. Det kan dock enligt mark- och miljödomstolens mening inte begäras att kommunen före november 2010 skulle ha haft kännedom om att PFOS fanns i avloppsvattnet som avleddes till det allmänna avloppsreningsverket. Det är heller inte visat att ämnet skadat eller på annat sätt drabbat va-anläggningens, inklusive vassbäddarnas, funktion. Den skada som kommunen gör gällande får därför anses sakna ett direkt samband med avtalens innehåll och under sådana förhållanden kan ifrågasättas om den omstämda skadan skulle vara möjlig att reglera som ett skadestånd inom ett avtalsförhållande. Slutsatsen blir därför att 32 kap. MB är tillämpligt.
Domstolen behandlade härefter frågan om skadestånd enligt 32 kap. MB och fann att kommunen var berättigad till ersättning enligt sitt yrkande efter viss jämkning på grund av medvållande.
Mark- och miljödomstolen förpliktar Swedavia AB att till Svedala kommun betala 3 315 700 kr jämte ränta.
Båda parter överklagade i Svea hovrätt, Mark- och miljööverdomstolen.
Swedavia AB yrkade att domstolen skulle ogilla Svedala kommuns talan.
Svedala kommun yrkade att dess talan skulle bifallas i sin helhet.
Mark- och miljööverdomstolen (hovrättsråden Ortega Kerr och Brown, referent, tekniska rådet Merritt samt tf. hovrättsassessorn Martin) anförde i dom den 30 maj 2018 bl.a. följande.
Kommunen har gjort gällande att kommunen drabbats av en miljöskada och grundat sin talan på bestämmelserna i 32 kap. MB. Kommunen har därvid uppgett att Lopez som ansvarig verksamhetsutövare vid Malmö Airport orsakat förorening av mark, vattenområde och grundvatten genom att släppa ut PFOS/PFOA-förorenat vatten och sedan bortlett det förorenade vattnet via kommunens spillvattenledning till det kommunala avloppsreningsverket. Utsläppet har, enligt kommunen, kontaminerat det slam som avskilts i avloppsreningsverket och som lagts i s.k. vassbäddar och på en avvattningsplatta.
Swedavia har invänt att det finns ett avtalsförhållande mellan parterna som reglerar Swedavias avledning av avloppsvatten till kommunens va-anläggning. Enligt Swedavias uppfattning är därmed 32 kap. MB inte tillämpligt utan kommunen har att söka ersättning enligt de regler som parterna har avtalat om i va-förhållandet.
Kommunen har i denna del anfört att avtalsförhållandet inte innebär att möjligheten till skadestånd enligt miljöbalken utsläcks utan att det står kommunen fritt att välja grund för sin talan.
Enligt l kap. l § skadeståndslagen (1975:207) gäller lagen endast om annat inte föranledes av avtal eller i övrigt följer av regler om skadestånd i avtalsförhållanden. Även om ett motsvarande stadgande saknas i fråga om miljöskaderegleringen i 32 kap. MB har detsamma ansetts gälla också i fråga om skadestånd för miljöskada (se t.ex. French m.fl., Miljöbalken, l januari 2017, Zeteo, Inledningen till 32 kap. under rubriken Förhållandet till andra skadeståndsregler, se också Robinson och Lee, Skadeståndsrätt, upplaga 9, 2014, s. 89 ff).
Frågan om tillämpligheten av miljöskaderegleringen i ett avtalsförhållande aktualiserades i rättsfallet NJA 2003 s. 384 där en hyresvärd (H-B) begärde ersättning enligt bestämmelserna om miljöskada i 32 kap. MB av en hyresgäst (B) för skada som denne genom sin verksamhet skulle ha orsakat på hyresvärdens egendom i en lagerlokal som delades med hyresgästen. Frågan var om skadan kunde anses uppkommen i verksamhetens omgivning på sätt som krävs för ansvar enligt 32 kap. l § första stycket MB. Efter att ha diskuterat omgivningsbegreppet uttalade HD (majoriteten) bl.a. följande.
‚I föreliggande fall tillkommer emellertid den omständigheten att H-B:s skadade egendom förvarades i den lagerlokal som bolaget som fastighets­ägare och hyresvärd till stora delar hyrt ut till B och dess verksamhet. Bakom verksamheten finns således en avtalsrättslig relation mellan parterna. Som fastighetsägare och hyresvärd har H-B alltså möjlighet att välja om lokalerna ska hyras ut och i så fall i avtal reglera till vem och under vilka villkor det ska ske. Vid sådant förhållande kan en skada på fastighetsägares och tillika hyresvärds i lokalen förvarade egendom inte anses ha uppkommit i verksamhetens omgivning i den mening som avses i 32 kap. l § MB.‚
I litteraturen har rättsfallet kommenterats. French konstaterar bl.a. att kontraktsförhållandet ansågs utgöra hinder mot ett ansvar enligt miljöskaderegler, fast dessa skulle ha varit mera fördelaktiga för skadelidande. Han anför vidare efter ett resonemang att resultatet blir att 32 kap. MB sannolikt inte kan åberopas när avtalet gäller hyra, knappast heller när det rör arrende, och vidare att det är tveksamt i vad mån balken kan tillämpas när det gäller avtal som inte regleras av tvingande regler eller avtal där miljöskadan har mindre samband med parternas centrala förpliktelser. Är ansvaret reglerat i avtalet lär emellertid detta gälla (se French, Skadestånd för miljöskada, upplaga l, 2011, s. 105-118. Se också Lewis, Gränsproblem i skadeståndsrätten, Bok II, 2013, s. 162 ff. och Robbins och Rush, Den svenska miljörätten, upplaga 4, 2017, s. 470 f.).
En förutsättning för att den miljörättsliga regleringen ska stå tillbaka för en avtalsrättslig reglering bör dock vara att skadan har skett i avtalsförhållandet, dvs. att avtalet omfattar för frågan om skadeståndsansvar relevanta omständigheter eller, annorlunda uttryckt, att miljöskadan har ett tillräckligt samband med centrala förpliktelser i avtalet. Av avgörande betydelse för frågan om avtalsförhållandet mellan parterna utgör ett hinder mot bifall till kommunens talan grundad på miljöskaderegleringen, blir således avtalets innehåll.
Swedavia har åberopat parternas avtal från år 1971 och år 2011. Det av kommunen begärda skadeståndet avser avloppsslam som avskilts i reningsverket under åren 2004–2013, dvs. under en tid som sträcker sig över båda avtalens giltighet.
I 1971 års avtal sägs i en ingress bl.a. att avtalet är träffat angående kommunens åtagande att motta avloppsvatten vid anslutningspunkten till det lokala rörnätet för Sturups flygplats. Enligt § l förbinder sig kommunen bl.a. att mottaga spillvatten och rena detsamma i befintligt avloppsreningsverk. I § 3 regleras vilka mängder spillvatten som får släppas ut till reningsverket och vattnets föroreningsgrad i vissa avseenden. Tillförsel av sprit- och glykolblandat vatten från upptining av isbildning samt ureablandat vatten från avisning av plattor m.m. regleras särskilt. I tredje stycket sägs ‚I övrigt får icke kemiska ämnen tillföras huvudavloppsledningen i sådana koncentrationer att rörnätet tar skada eller att avloppsreningsverkets funktion därav störs.‚ Vidare framgår att Luftfartsverket (vars uppgifter övertagits av Swedavia) skulle betala för andelar i Svedala kommuns rörnät, vattenverk och avloppsreningsverk (§ 5) och för brukningsavgifter (§ 7). I § II sägs att kommunen äger föreskriva den förbehandling av avloppsvatten, som till förhindrande av driftsstörning i pumpstationer och ledningar enligt kommunens bedömande erfordras. I § 13 anges att om Svedala kommun så erfordrar ska kvaliteten hos flygplatsens avloppsvatten kontrolleras. Enligt tredje stycket i paragrafen ska kostnaderna för provtagning och analysverksamhet bekostas av kommunen, om resultatet ligger inom ramen för avtalet, men är spillvattnets kvalitet i strid mot avtalets innebörd, ska Luftfartsverket svara för kostnaderna.
Avtalet från 1971 ersattes av ett avtal från år 2011 i vars ingress det framgår att avtalet rör bl.a. omhändertagande av avloppsvatten från Malmö Airport. I § l anges att kommunen medger Lopez rätt att enligt avtalet avleda avloppsvattnet från Malmö Airport – sanitärt spillvatten från flygplatsområdet, uppsamlat glykolspill från plattan, glykolkontaminerat dagvatten från glykoldammen samt processvatten från brandövningsplatsen – till kommunens avloppsledningsnät. I § 2 sägs att de anslutna verksamheterna inom Malmö Airport omfattas av de vid varje tidpunkt gällande allmänna bestämmelserna för Svedala kommun, ABVA inklusive tilläggsbestämmelser. Som framgår av tingsrättens dom nämns inte PFOS direkt i avtalen, men den 1 mars 2010 infördes en bestämmelse i ABVA om perfluorerade ämnen. Också i detta avtal finns möjlighet för Svedala kommun att ställa krav på förbehandling av avloppsvatten till förhindrande av skada eller driftsstörning vid kommunens avloppsanläggning eller olägenhet i recipienten(§ 4). Glykolspill och glykolkontaminerat dagvatten regleras i § 6, där det bl.a. sägs att kommunen är beredd att motta sådant vatten, under förutsättning att det avlämnas eller tillförs avloppsanläggningen på sätt och vid tidpunkt som anges av kommunen samt att Lopez svarar för erforderliga transporter. Enligt § 7 ska Swedavia månatligen lämna uppgifter som ska ingå i den årliga miljörapporten. I § 10 regleras kostnaderna för omhändertagande av avloppsvattnet. Enligt § 13 ska, om föreskrift som omnämns i § 2–7 ej efterlevts, Swedavia ersätta alla de kostnader som därigenom uppstår för kommunen samt att i övrigt gäller ömsesidig skadeståndsskyldighet vid grov försummelse.
Enligt avtal och tillstånd har Lopez under den aktuella tiden haft rätt att från flygplatsen avleda avloppsvatten inklusive s.k. processvatten från brandövningar genom spillvattenledningen till det kommunala avloppsreningsverket. Det är ostridigt att det förorenade avloppsvattnet letts genom spillvattenledningen till reningsverket. Avloppsvattnet har således mottagits vid anslutningspunkten enligt 1971 års avtal, eller omhändertagits enligt 201l års avtal, av kommunen. Med hänsyn härtill får det anses att avtalsförhållandet har varit en förutsättning för att slammet kontaminerats och att den aktuella skadan därmed kunnat uppstå. I avtalen har reglerats frågor om kemiska medel som får finnas i avloppsvattnet och kostnader för analys och kontroll av vattnet i detta avseende. Vidare har reglerats vad Lopez ska betala för va-tjänsten. Parterna har alltså i avtalet behandlat och värderat risker och kostnader för oönskade och oförutsedda föroreningar i avloppsvattnet. Under ovan nämnda förhållanden bör, enligt Mark- och miljööverdomstolen, den uppkomna skadan bedömas med utgångspunkt i de avtal som parterna kommit överens om och inte enligt den utomobligatoriska regleringen i miljöbalken.
Detta kan också utryckas så att eftersom skadan har skett i avtalsförhållandet mellan Swedavia som verksamhetsutövare och kommunen som skadelidande, har skadan inte skett i verksamhetens omgivning i den mening som avses i 32 kap. 1 § första stycket MB (se också MÖD 2004:33).
Det sagda leder sammanfattningsvis till att mark- och miljödomstolens dom ska ändras och Svedala kommuns talan ogillas.
Med ändring av mark- och miljödomstolens dom ogillar Mark- och miljööverdomstolen käromålet.
Svedala kommun överklagade Mark- och miljööverdomstolens dom och yrkade att HD skulle bifalla käromålet.
Swedavia AB motsatte sig att Mark- och miljööverdomstolens dom ändrades.
HD meddelade det prövningstillstånd som framgår av punkten 7 i HD:s dom.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Brown, föreslog i betänkande följande dom.
Punkterna 1–9 motsvarar i huvudsak punkterna 1–7 i HD:s dom.
Punkterna 10–14 motsvarar i huvudsak punkterna 8–11 i HD:s dom.
Det saknas bestämmelser i 32 kap. MB eller i övrigt som anger om och hur ansvarsreglerna ska tillämpas i avtalsförhållanden (jfr 1 kap. 1 § skadeståndslagen, 1972:207).
I rättsfallet NJA 2003 s. 384 tog HD ställning till frågan om en fastighetsägares tillika hyresvärds skadade egendom kunde anses befinna sig i en hyresgästs verksamhets omgivning i den mening som aves i 32 kap. 1 § MB. Hyresvärden förvarade den skadade egendomen i samma lokal som hyresgästen bedrev sin verksamhet i. HD konstaterade att det fanns en avtalsrättslig relation mellan parterna och att hyresvärden hade haft möjlighet att välja om lokalerna skulle hyras ut och i så fall i avtal reglera till vem och under vilka villkor det skulle ske. Vid sådant förhållande kunde en skada på en hyresvärds i lokalen förvarade egendom inte anses ha uppkommit i verksamhetens omgivning.
Slutsatserna i rättsfallet innebär att förekomsten av ett avtalsförhållande mellan en skadelidande och skadevållare kan medföra att ett eventuellt ersättningsanspråk för miljöskada inte ska bedömas utifrån reglerna i 32 kap. MB utan enligt i första hand kontraktsrättsliga regler.
En förutsättning härför är emellertid att miljöskadan kan anses ha skett i avtalsförhållandet, eller annorlunda uttryckt att den har koppling till eller samband med de centrala förpliktelserna i avtalet (jfr French, Skadestånd för miljöskada, 2011, s. 109).
I vissa fall kan hänsyn till tvingande kontraktsrättsliga regler eller andra förhållanden föranleda att det ändå blir aktuellt att tillämpa miljöbalkens ansvarsregler (jfr a.a.).
Avtalen mellan parterna innebär att kommunen mot ersättning har åtagit sig att leverera vatten till och ta emot avloppsvatten från flygplatsen.
Rättsförhållandet vilar på privaträttslig grund och inte på den offent­ligrättsliga regleringen i lagen (2006:412) om allmänna vattentjänster.
I det första avtalet har parterna reglerat vilka föroreningar som inte får förekomma i avloppsvattnet bl.a. genom att det angetts att kemiska ämnen inte får ‚tillföras huvudavloppsledningen i sådana koncentrationer att rörnätet tar skada eller att avloppsreningsverkets funktion därav störs‚. I avtalet anges vidare att kommunen får föreskriva den förbehandling av avloppsvatten som erfordras till förhindrande av driftstörning i pumpstationer och ledningar. Om kommunen så erfordrar ska kvaliteten i avloppsvatten kontrolleras.
I det senare avtalet finns det en hänvisning till de vid varje tidpunkt gällande allmänna bestämmelserna för brukande av den allmänna vatten- och avloppsanläggningen för Svedala kommun, ABVA inklusive tilläggsbestämmelser. I tilläggsbestämmelserna är reglerat vilka särskilda kvalitetskrav som gäller för avloppsvatten från industrier och andra verksamheter. Sedan den 1 mars 2010 finns i tilläggsbestämmelserna en särskild bestämmelse om perfluorerade ämnen, till vilka PFOS räknas. Enligt avtalet förbinder sig Lopez att själv företa eller för enskild verksamhet föreskriva sådan förbehandling, som kommunen efter samråd med Swedavia bedömer nödvändig till förhindrande av skada eller driftstörning vid kommunens avloppsanläggning eller olägenhet i recipienten.
Det senare avtalet innehåller även ett villkor om skadestånd. Det anges att om vissa föreskrifter i avtalet inte efterlevs ska Lopez ersätta alla de kostnader som därigenom uppstår för kommunen. I övrigt gäller enligt avtalet ömsesidig skadeståndsskyldighet vid grov försummelse.
Sammanfattningsvis innebär avtalen således att kommunen mot ersättning ska omhänderta avloppsvatten från flygplatsen. Det kan konstateras att kommunen har haft möjlighet att i avtalen reglera vilka föroreningar som får finnas i avloppsvattnet och kunnat värdera risker och kostnader för oönskade och oförutsedda föroreningar. Så har också i betydande utsträckning skett i avtalen. De påstådda miljöskadorna får därmed anses ha sådant samband med de centrala förpliktelserna i avtalen att de har uppkommit i avtalsförhållandet.
Det finns ingen omständighet som medför att det trots avtalsförhållandet mellan parterna ändå blir aktuellt att tillämpa miljöbalkens ansvarsregler.
Den dispenserade frågan ska besvaras på så sätt att avtalsförhållandet mellan parterna utesluter tillämpning av 32 kap. MB. Vid denna bedömning saknas det skäl att pröva om skadan har orsakats i verksamhetens omgivning i den mening som avses i 32 kap. 1 § MB.
Det saknas också skäl att meddela prövningstillstånd i målet i övrigt.
Se HD:s dom.
HD (justitieråden Long, Perry, Summers, referent, Thompson och Clark) meddelade den 6 november 2019 följande dom.
Swedavia bedriver flygplatsverksamhet vid Malmö Airport. Bolaget ägs av staten. Fram till den 1 april 2010 bedrev Luftfartsverket verksamheten.
Omhändertagande av avloppsvatten från flygplatsen har skett enligt avtal mellan å ena sidan Svedala kommun och å andra sidan den verksamhetsutövare som varit aktuell vid en viss tidpunkt. Ett avtal ingicks 1971 med Luftfartsverket. Ett nytt avtal träffades därefter 2011 med Swedavia.
Vid flygplatsen sker brandövningar fortlöpande. För detta ändamål finns inom flygplatsområdet en särskild brandövningsplats. Brand­övningsplatsen var tidigare försedd med ett dräneringssystem som ledde uppkommande dag- och dräneringsvatten samt släckvatten från brand­övningar till en damm med tät botten. Från dammen pumpades vatten till en allmän spillvattenledning och blandades där med övrigt avloppsvatten från flygplatsen för vidare befordran till det avloppsreningsverk som kommunen är huvudman för. Ett av de skumsläckmedel som tidigare användes vid brandövningar innehöll perfluoroktansulfonat, PFOS. Det är ett ämne som inte bryts ned i naturen samt är toxiskt och bioackumulerande. Vatten som leddes bort till reningsverket innehöll PFOS.
Svedala kommun väckte en skadeståndstalan mot Swedavia enligt 32 kap. MB. Enligt kommunen hade förekomsten av PFOS i avloppsvattnet från flygplatsen kontaminerat det slam som avskilts i reningsverket vilket orsakat kommunen kostnader.
Lopez invände mot betalningsskyldighet och anförde bl.a. att avtalsförhållandet mellan parterna innebär att ansvarsreglerna i miljöbalken inte kan tillämpas.
Mark- och miljödomstolen biföll kommunens talan men jämkade skadeståndet på grund av medvållande. Mark- och miljööverdomstolen har ansett att parternas avtal hindrar tillämpning av skadeståndsreglerna i miljöbalken och ogillat kommunens talan.
HD har meddelat prövningstillstånd i frågan om avtalsförhållandet mellan parterna utesluter tillämpning av 32 kap. MB och, om så inte är fallet, om skadan har orsakats i verksamhetens omgivning i den mening som avses i 32 kap. 1 § MB.
Skadestånd enligt 32 kap. MB ska betalas för personskada och sakskada samt ren förmögenhetsskada som verksamhet på en fastighet har orsakat i sin omgivning. Skadestånd ska bl.a. betalas för skador genom förorening av vatten, luft och mark eller annan liknande störning. (Se 1 § första stycket och 3 § första stycket.)
Ansvaret är som utgångspunkt strikt i den meningen att det inte krävs att den som har orsakat skadan har varit vårdslös. Skada som inte har orsakats med uppsåt eller genom vårdslöshet ersätts dock bara om den störning som har orsakat skadan inte skäligen bör tålas med hänsyn till förhållandena på orten eller till dess allmänna förekomst under jämförliga förhållanden (se 1 § tredje stycket).
Skadeståndsbestämmelserna i 32 kap. MB har sitt ursprung i fastighetsrättsliga principer om ansvar i grannförhållanden och i utomobligatoriska grundsatser om farlig verksamhet.
Syftet med det strikta ansvaret enligt bestämmelserna är både att bidra till att den som bedriver miljöfarlig verksamhet anstränger sig för att förebygga skadefall och att säkerställa att den som drabbas av en skada får ekonomisk gottgörelse för sina förluster och lidanden. Ansvarsbestämmelserna bygger också på den grundläggande principen om att förorenaren ska betala. (Se prop. 1985/86:83 s. 10 ff. och prop. 1997/98:45 del 1, s. 233 ff. och 564 ff.)
Det finns inte några bestämmelser i 32 kap. eller i övrigt i miljöbalken som anger om – och i så fall hur – ett avtalsförhållande inverkar på ansvarsreglernas tillämpning. Regleringen måste emellertid uppfattas som dispositiv (jfr 1 kap. 1 § skadeståndslagen, och även SOU 1983:7 s. 248, ‚Kelly diskmaskiner‚ NJA 2003 s. 384 och French m.fl., Miljöbalken, suppl. 18, april 2019, s. 32:12). Parterna kan således sinsemellan komma överens om annat än det som följer av balken.
Frågan om den som lider skada i ett kontraktsförhållande kan välja att stödja sig på utomobligatoriska regler i stället för kontraktsmässiga därför att detta är fördelaktigare för henne eller honom har varit omdiskuterad i den juridiska litteraturen (jfr t.ex. French och Hansen, Skadeståndslagen, 6 uppl. 2018, s. 37, Robinson och Lee, Skadeståndsrätt, 10 uppl. 2018, s. 91 ff., Green, Något om rättslig flerspårighet, i Festskrift till Henry, 2010, s. 203 ff. samt Rivera, Utomobligatoriska anspråk mot avtalsparts kontraktsmedhjälpare och mot avtalspart, i JT 2015–16, s. 426 ff.).
I förhållande till skadeståndslagen gäller att existensen av ett avtal mellan parterna i en skadeståndstvist kan föranleda avvikelser från lagens bestämmelser, antingen omedelbart på grund av avtalets innehåll eller till följd av särskilda rättsregler eller rättsgrundsatser – lagfästa eller i annan form – som gäller för den aktuella avtalstypen. Det kan röra sig om uttryckliga avtalsklausuler om skadeståndsansvaret. Men även med tillämpning av vanliga tolkningsprinciper kan det tänkas att åtaganden kan härledas från den ena partens sida i ett avtal som innebär en utvidgning av hans eller hennes skadeståndsansvar eller inskränkning av hans eller hennes skadeståndsrätt utan att det föreskrivs direkt i avtalet. (Se t.ex. ‚Cargo Center‚ NJA 2014 s. 760 p. 9 med hänvisningar.)
Av det anförda följer att det beror på avtalet, och ytterst en tolkning av detta, huruvida en avtalspart kan ha rätt till skadestånd av sin avtalspart enligt skadeståndslagens bestämmelser i stället för enligt kontraktet.
Det förhållandet att en reglering avseende utomobligatoriskt skadeståndsansvar föreskriver ett strikt ansvar ger inte i sig anledning till ett annat synsätt vad gäller inverkan av ett avtal mellan parterna (jfr ‚Olyckan på hundpensionatet‚ NJA 1996 s. 104 och ‚Kelly diskmaskiner‚ NJA 2003 s. 384). Inte heller kan det förhållandet att miljöbalkens skadeståndsbestämmelser bygger på principen om att förorenaren ska betala (se p. 11) anses påverka bestämmelsernas dispositiva karaktär eller ges en generell inverkan på principerna för hur avtal ska tolkas.
Även när det gäller miljöbalkens skadeståndsbestämmelser får alltså frågan om en avtalspart kan göra gällande dessa, i stället för kontraktet, mot sin avtalspart avgöras utifrån avtalet. Det är en annan sak att de faktiska omständigheterna kan vara sådana – det kan t.ex. ha framkommit nya vetenskapliga rön angående miljökonsekvenserna av ett ämne – att det finns anledning till en försiktig tolkning av avtalet när innebörden inte är klar, eller till en jämkning av detta med stöd av 36 § avtalslagen.
I detta fall innebär de båda avtalen att kommunen mot ersättning ska omhänderta avloppsvatten från flygplatsen. Det kan konstateras att kommunen har haft möjlighet att i avtalen reglera vilka föroreningar som får finnas i avloppsvattnet och kunnat värdera risker och kostnader för oönskade och oförutsedda föroreningar. Så har också i betydande utsträckning skett i avtalen. Det senare avtalet innehåller därtill en uttrycklig bestämmelse om skadestånd, enligt vilken Lopez ska ersätta de kostnader som uppstår för kommunen om vissa angivna föreskrifter i avtalet inte följs. I övrigt gäller ömsesidig skadeståndsskyldighet vid grov försummelse.
Det sagda innebär att de skador som kommunen åberopar som miljöskada sammantaget måste anses ha ett sådant samband med de centrala förpliktelserna i avtalen att frågan om ersättning ska bedömas enligt avtalsvillkoren och kontraktsrättsliga regler. Avtalen utesluter alltså i detta fall en tillämpning av miljöbalkens ansvarsregler mellan parterna.
Den fråga som ställs i prövningstillståndet ska alltså besvaras på så sätt att avtalsförhållandet mellan parterna utesluter tillämpning av 32 kap. MB.
Det saknas skäl att meddela prövningstillstånd i målet i övrigt.
HD förklarar att avtalsförhållandet mellan parterna utesluter tillämpning av 32 kap. MB.
HD meddelar inte prövningstillstånd i målet i övrigt. Mark- och miljö­överdomstolens domslut står därmed fast.