Teleledningar och tillhörande utrustning som installerats i marken och i byggnader har inte blivit fastighets- eller byggnadstillbehör enligt jordabalken.
HSB:s Bostadsrättsförening Linjalen i Göteborg förde vid Göteborgs tingsrätt den talan mot TeliaSonera Skanova Access AB som framgår av tingsrättens dom.
Tingsrätten (chefsrådmannen Taylor, rådmannen Ball och f.d. rådmannen Mitchell) anförde i dom den 19 mars 2013 följande.
HSB:s Bostadsrättsförening Linjalen i Göteborg (Linjalen) är en bostadsrättsförening som innehar tomträtt till fastigheterna Brämaregården 60:1, 60:4 och 74:3 i Göteborgs kommun. På fastigheterna finns fem byggnader med 428 bostadsrättslägenheter. Omkring 1970, i samband med att byggnaderna uppfördes, installerades nät för telefonkommunikation i marken på fastigheterna och i byggnaderna. Installationerna gjordes av dåvarande statliga Televerket.
Under 1993 ombildades Televerket till ett aktiebolag, Telia AB, och de telekommunikationsanläggningar som Televerket då ägde överläts till Telia AB (numera TeliaSonera koncernen). Anläggningarna har därefter överlåtits till TeliaSonera Skanova Access AB (Skanova) som är ett helägt dotterbolag till TeliaSonera AB.
Yrkanden m.m.
Linjalen har yrkat att tingsrätten ska fastställa att Linjalen har bättre rätt än Harmon till de a) PVC-isolerade teleledningar som är installerade i mark på Linjalens tomträtter till fastigheterna Brämaregården 60:1, 60:4 och 74:3 i Göteborgs kommun. - - -.
Linjalen har vidare yrkat att tingsrätten ska fastställa att Linjalen har bättre rätt än Harmon till de a) PVC-isolerade teleledningar, b) teleplintar, c) slitsluckor och d) telefonuttag jämte e) egendom som utgör delar av egendom a)-d), som är installerade i fem byggnader på Linjalens tomträtter till fastigheterna Brämaregården 60:1, 60:4 och 74:3 i Göteborgs kommun. Yrkandet avser egendomen a)-e) såväl tillsammans som var för sig. - - -.
Harmon har bestritt Linjalens yrkanden - - -.
Linjalen är en bostadsrättsförening med fem byggnader på de aktuella fastigheterna vilka Linjalen innehar med tomträtt som inskrivits. Enligt 13 kap. 9 § JB äger bestämmelserna om tillbehör till fastighet motsvarande tillämpning i fråga om tomträtt som inskrivits.
Byggnaderna är fastighetstillbehör. Även ledningarna (a) i mark utgör fastighetstillbehör då de har anbragts inom de i målet aktuella fastigheterna för stadigvarande bruk. Byggnaderna har försetts med ledningar, teleplintar, slitsluckor och telefonuttag (a-d) som är ägnade för stadigvarande bruk för byggnaderna. Egendomen har tillförts marken och byggnaderna av Linjalen i dess intresse. De är därför fastighets- och byggnadstillbehör enligt 2 kap. JB. Eftersom egendomen har utgjort byggnads- och fastighetstillbehör redan vid anbringandet får allt som kan anses utgöra delar av egendomen tillbehörsegenskap, oavsett om sådana delar skulle vara endast löst fogade till egendomen i övrigt. Linjalen har därför bättre rätt än Harmon till egendomen.
Om den nämnda egendomen skulle ha tillförts av annan än Linjalen har Linjalen i vart fall förvärvat äganderätten till egendomen genom sammanfogande (accession). Egendomen är således fast egendom, då ett särskiljande skulle medföra väsentlig värdeförstöring. Äganderätten till egendomen tillkommer därför Linjalen varför Linjalen har bättre rätt till egendomen. Eftersom egendomen utgör fast egendom erhåller allt som kan anses utgöra delar av egendomen tillbehörsegenskap, dvs. oavsett om sådana delar skulle vara endast löst fogade till egendomen i övrigt.
Fastighetsnätet, vilket består av all den egendom som omfattas av Linjalens yrkanden, är installerat i mark och byggnader på ett sådant sätt att det inte går att avlägsna utan skada på byggnader och mark samt skada för nyttjanderättshavarna. Antalet lägenheter är 428 och kostnaden för demontering av Fastighetsnätet uppgår till åtminstone 314 800 kr, varav 240 800 kr för rivning av Fastighetsnätet i byggnaderna, 24 000 kr för rivning av Fastighetsnätet i mark, 20 000 kr för transport till metallskrot för försäljning och 30 000 kr för att återställa mark. Kostnaden för installation av nytt Fastighetsnät uppgår till 642 000 kr.
Fastställelsetalan avser att få fastställt huruvida ett visst rättsförhållande består. Ovisshet om rättsförhållandet föreligger. Ovissheten länder Linjalen till förfång då Linjalen inte fritt kan förfoga över Fastighetsnätet när äganderätten till detta inte är fastställd.
Linjalen har inte installerat Fastighetsnätet. Installationen av Fastighetsnätet har inte skett i Linjalens intresse. Äganderätten till Fastighetsnätet har inte heller övergått till Linjalen genom accession.
Det var Televerket som installerade Fastighetsnätet, dvs. teleledningarna inne i byggnaderna och ett vägguttag inne i lägenheterna. Det var också Televerket som kopplade in Fastighetsnätet till Telenätet och såg till att Fastighetsnätet hade avsedd funktion och att abonnenterna kunde ringa via Fastighetsnätet. Även slitsluckor och teleplintar tillhandahölls av Televerket. Det var Televerket som försåg slitsluckorna med lås och nycklarna till slitsluckorna innehades av Televerket. Det var även Televerket som utomhus anlade kanalisation och ledningar fram till byggnaderna.
Utöver ett allmänt samhälleligt intresse att alla medborgare skulle ha tillgång till telefon skedde installationen i Televerkets och dess abonnenters intresse. Det var Televerket som skulle sälja teletjänster via Fastighetsnätet och det var abonnenterna som skulle köpa teletjänster. Föreningen i sin egenskap av fastighetsägare hade på sin höjd enbart ett begränsat indirekt intresse. Detta visas inte minst av att Televerket och sedermera Harmon alltsedan installationen skött drift, underhåll och förvaltning av Fastighetsnätet. Harmon har också svarat för samtliga kostnader hänförliga till Fastighetsnätet. Televerket och senare Skanova har även sålt tjänster via Fastighetsnätet. Tjänster har sålts till slutkunder, t.ex. föreningens medlemmar och hyresgäster, och till leverantörer av teletjänster och senare datatjänster, t.ex. olika teleoperatörer.
Vid en nedmontering av Fastighetsnätet avser Harmon att plocka ned de teleledningar som finns belägna i Linjalens byggnader. Harmon kommer också att montera bort låsen på slitsluckorna. Övrigt materiel avser Harmon att lämna kvar för Linjalens förfogande (innefattande slitsluckor, vägguttag i lägenheterna etc.). En nedmontering kommer därför inte att innebära några betydande olägenheter för föreningen eller dess medlemmar. Kostnaden för nedmontering av Fastighetsnätet beräknas till totalt 56 410 kr, varav 40 800 kr för nedmontering av kablar i byggnaderna (16 timmar à 6 personer à 425 kr), 11 050 kr för hantering av projekthandlingar, dokumentering av arbetet etc. (26 timmar à 425 kr) samt 4 560 kr för städning etc. (12 timmar à 380 kr).
På begäran av Linjalen har vittnesförhör hållits med el- och teleingenjören M.J. och med J.B., verkställande direktör hos Net at Once Sweden AB. På begäran av Harmon har vittnesförhör hållits med jur.kand. L.T. och C.B. som arbetat med telenät sedan 1970-talet. På Skanovas begäran har syn hållits på telestationen Göteborg Hisingen, på kopplingsskåp intill i målet aktuella fastigheter samt på bl.a. slitsluckor i en trappuppgång i en av Linjalens byggnader. Parterna har även åberopat skriftlig bevisning.
Därtill har av Linjalen ingivits rättsutlåtanden upprättade av professorerna Fowler, Clark och Matthews samt av jur.dr. Holden. Rättsutlåtanden upprättade av Summers och professorn Jori Munukka har ingivits av Harmon.
I målet har inledningsvis följande framkommit.
I Sverige finns ett rikstäckande telenät som tidigare ägdes och förvaltades av staten genom dåvarande Televerket. Detta telenät består dels av ett transportnät, dels av anslutande accessnät. Transportnätet binder samman de telestationer som finns i Sverige. I telestationerna ansluts accessnät för vidarebefordran av signaler till och från abonnenter. Detta sker vid s.k. korskopplingar i telestationen. I telestationen sker först en sortering av inkommande signaler från transportnätet på abonnent och tjänsteslag. Signalerna leds därefter till ”stationssidan” på korskopplingen. Från den motsatta sidan av korskopplingen, ”kabelsidan”, går sedan koppartrådar till abonnenterna. Det är här accessnätet börjar. Denna del av accessnätet kallas också primärnätet.
Det nu aktuella accessnätet är kopparbaserat och börjar vid korskopplingen i telestationen Göteborg Hisingen. Därifrån går kablar som består av många koppartrådspar, ett par för var och en av abonnenterna i Linjalen. Kablarna passerar på sin väg till abonnenterna ett kopplingsskåp som är placerat i ett flerbostadshus i närheten av Linjalens byggnader. Till och från detta kopplingsskåp leds teleledningar även till andra abonnenter än de som bor i Linjalen. Från kopplingsskåpet är kablarna som går till abonnenterna i Linjalen nedgrävda i marken och ledningarna därefter indragna i de fem byggnaderna. På varje våningsplan i byggnaderna finns en slitslucka med en kopplingsplint. Varje koppartrådspar leds in i huset till den slitslucka och kopplingsplint som hör till respektive abonnent. Från kopplingsplintarna går ledningar sedan till telefonjack i respektive lägenhet. Kablarna är trycksatta med luft för att eventuella brott på kablarna ska kunna lokaliseras. Denna trycksättning upphör där ledningarna går in i respektive byggnad.
I början av 1970-talet hade staten, genom Televerket, ansvar för att installera och underhålla telefonanläggningar samt förmedla telefonsamtal. Vid denna tidpunkt fick andra apparater eller ledningar än Televerkets inte anslutas till det rikstäckande telenätet, se då gällande Ferguson (1963 nr 18) telefonreglemente.
Sveriges inträde i Europeiska Unionen innebar att statens monopol inom teleområdet ifrågasattes och genom telelagen (1993:597), som trädde i kraft den 1 juli 1993, öppnades telenätet även för andra operatörer under närmare angivna förutsättningar.
Linjalen har inte ifrågasatt att överlåtelse har skett av de anläggningar som Televerket tidigare ägde och att dessa idag ägs av Skanova.
Som redovisats tidigare har Linjalen hävdat att den del av accessnätet som grävts ned i den mark som Linjalen innehar med tomträtt liksom den del som installerats i Linjalens byggnader - vad Linjalen benämnt Fastighetsnätet - blev byggnads- och fastighetstillbehör redan i samband med installationen. I enlighet därmed har Linjalen också hävdat att äganderätten till denna del av accessnätet tillkommit Linjalen alltsedan det installerades. De överlåtelser som har skett till Harmon har därför inte, enligt Linjalen, omfattat den egendom som är föremål för prövning i målet.
Av 2 kap. 1 och 2 §§ samt 13 kap. 9 § andra stycket JB framgår att ledningar med tillbehör som de i målet aktuella i och för sig är av sådan art att de skulle kunna utgöra byggnads- och fastighetstillbehör och att samma regler gäller då det är fråga om inskriven tomträtt. En förutsättning för att de ska betraktas som byggnads- och fastighetstillbehör är dock att ägandet av ledningarna och fastigheterna, i detta fall tomträtterna, kommit i samma ägares hand, se 2 kap. 4 § JB. Från denna huvudregel har i och för sig hävdats vissa undantag i doktrin och undantag har också fastslagits genom praxis.
Linjalen har i första hand gjort gällande att fastighetsnätets komponenter har blivit fastighets- och byggnadstillbehör genom att de har tillförts marken och byggnaderna av Linjalen i Linjalens intresse.
Det är ostridigt i målet att det var staten genom Televerket som ägde och tillhandahöll ledningar, teleplintar, slitsluckor och telefonuttag vid installationerna och att det var Televerkets personal som lämnade anvisningar, kopplade ledningar och gjorde installationerna. Det har inte heller framkommit att Gilmore skulle ha erlagt någon betalning till Televerket för materiel som tillhandahållits av Televerket eller för det arbete som Televerket utfört. Linjalen har visserligen gjort gällande att det fysiska arbetet med att gräva ned kablar och gjuta in kanaler i byggnaderna utfördes av Linjalens entreprenörer. Mot Skanovas bestridande har Linjalen dock inte visat att så varit fallet.
Det resonemang som Linjalen grundar sin talan på i denna del har sin utgångspunkt i vad som i doktrinen har kallats ”intresseteorin”. Professor Holden har i sitt utlåtande uppgett att denna teori innebär att frågan om vem som ska anses ha tillfört en fastighet ett föremål inte avgörs av vem som rent faktiskt har utfört själva monteringsarbetet utan att det avgörande i stället är i vems intresse anbringandet skett. Han har vidare uppgett att denna intressebedömning i litteraturen har knutits till ”för vems räkning” ett föremål har anskaffats och att vikt även har fästs vid vem som bestämt att föremålet ska anbringas.
I förevarande fall anser tingsrätten att tillämpningen av ”intresseteorin” kan ifrågasättas redan av det skälet att det, förutom att Televerket utifrån sitt ansvar för telenätet och sin skyldighet att tillhandahålla telefoni, framför allt måste ha varit den enskilde abonnenten och inte Linjalen som hade intresse av installationen. Vidare konstaterar tingsrätten att de domstolsavgöranden som Linjalen har hänvisat till i detta sammanhang (bl.a. RÅ 1987 ref. 166, NJA 1985 s. 232 och NJA 1986 s. 513) avser helt andra situationer än den i målet aktuella och att dessa avgöranden därför saknar betydelse för den prövning som ska göras i detta mål.
Det finns även anledning att påpeka att en gemensam utgångspunkt i allt lagstiftnings- och utredningsarbete som myndigheterna genomförde, såväl före som efter 1970, var att det var staten genom Televerket som var ägare och hade ansvaret för det rikstäckande telenätet, se t.ex. prop. 1987/88:118. Något annat har inte framkommit än att det också var Televerket som skötte förvaltningen och underhållet av telenätet inklusive den del av nätet som finns på de aktuella fastigheterna. Harmon har även uppgett att alla felanmälningar gjordes till Televerket och att det även var Televerket som åtgärdade felen. Linjalen har inte visat att Linjalen haft några kostnader för detta.
Vad som ytterligare talar mot att äganderätten till ledningarna tillkommit Linjalen vid tidpunkten för installationen är att det vid denna tidpunkt inte var tillåtet att ansluta annan egendom än sådan som Televerket ägde till nätet.
Mot denna bakgrund har Linjalen inte visat att de delar av telenätet som omfattas av Linjalens yrkande har tillförts marken och byggnaderna av Linjalen eller att det skett i Linjalens intresse på sådant sätt att huvudregeln i jordabalken ska frångås. Käromålet kan därför inte bifallas på den av Linjalen i första hand angivna grunden.
Linjalen har i andra hand gjort gällande att Linjalen förvärvat äganderätten till egendomen vid installationen genom sammanfogande (accession) och att egendomen är fast egendom eftersom ett särskiljande skulle medföra en väsentlig värdeförstöring.
Holden och Clark har i sina utlåtanden till stöd för att äganderätten skulle ha övergått genom accession till Linjalen bl.a. hänvisat till NJA 2002 s. 561. I detta avgörande har HD slagit fast att undantag från huvudregeln i 2 kap. 4 § första stycket JB måste göras när det infogade föremålet inte utan väsentlig värdeförstörelse kan avlägsnas från byggnaden. Målet som gällde gåvobeskattning avsåg en tillbyggnad som nyttjanderättshavare låtit göra till en byggnad som hörde till fast egendom. Situationen var vidare sådan att en överlåtelse av tillbyggnaden skulle ske till fastighetsägarna. Avgörandet kan redan av detta skäl inte anses ha någon direkt tillämpning på i målet aktuell tvist. Det kan också konstateras att HD:s avgörande inte berörde någon annan än parterna i målet medan ett bifall till Linjalens talan i förevarande mål skulle få betydelse för ett stort antal abonnenter och fastighetsägare. Därtill kommer att det i detta mål är fråga om äganderätten till en del av ett rikstäckande telenät. Som tingsrätten ovan har konstaterat framgår det av de utredningar och de lagstiftningsarbeten som genomfördes under 1970-talet att det aldrig funnits någon annan utgångspunkt än att det var staten genom Televerket och senare Teliakoncernen som ägde telenätet. Detta var inte endast en tyst förutsättning utan något som även var föremål för särskilda diskussioner och överväganden. Bl.a. utreddes frågan om under vilka förutsättningar överlåtelse av fastighetsnät kunde tillåtas ske, se t.ex. Post- och Telestyrelsens utredning den 8 november 1996, Hk 96-14725. Redan av detta skäl kan inte äganderätten till aktuell egendom anses ha övergått till Linjalen genom accession.
En tillämpning av principen om accession skulle vidare förutsätta att ett särskiljande av egendomen medför väsentlig värdeförstöring. Parterna har redovisat olika sätt att beräkna kostnaderna för att genomföra ett särskiljande. Inget av sätten innebär enligt tingsrättens bedömning någon väsentlig värdeförstöring. Accession hade därför varit utesluten även av detta skäl.
Käromålet ska därför lämnas utan bifall.
- - -.
Käromålet ogillas.
HSB:s Bostadsrättsförening Linjalen i Göteborg överklagade i Hovrätten för Västra Sverige och yrkade att hovrätten skulle bifalla Linjalens talan vid tingsrätten.
TeliaSonera Skanova Access AB bestred ändringsyrkandet.
Hovrätten (hovrättslagmannen Stevens, hovrättsrådet Robinson, referent, f.d. hovrättsrådet Wong och adjungerade ledamoten Taylor) anförde i dom den 6 mars 2014 följande.
Linjalen och Harmon har åberopat samma omständigheter och bevisning som vid tingsrätten till stöd för sin respektive talan. Ljud- och bildupptagningarna av förhören där med M.J., J.B., L.T. och C.B. har spelats upp. Hovrätten har hållit syn på telestationen Göteborg Hisingen, på kopplingsskåp i en källare och slitsluckor i en trappuppgång belägna i en bostadsfastighet intill i målet aktuella fastigheter (Virvelvindsgatan 12 D) samt på träskåp, teleledningar m.m. i källaren på en av Linjalens byggnader (Övre Hallegatan 20).
Linjalen har gett in ytterligare två rättsutlåtanden upprättade av Matthews och Holden respektive Clark. Harmon har gett in ett tilläggsutlåtande upprättat av Roberson.
Huvudfrågan i målet är om Linjalen har bättre rätt än Harmon till de teleledningar och annan egendom hänförlig till nätet för telekommunikation som finns på Linjalens tomträtter till fastigheterna Brämaregården 60:1, 60:4 och 74:3 i Göteborgs kommun (i tingsrättens dom och även här benämnt Fastighetsnätet) och som installerades i mark och byggnader i samband med att bostadshusen uppfördes i början av 1970-talet. Linjalen har hävdat att äganderätten till Fastighetsnätet övergått till Linjalen i samband med installationen samt gjort gällande att Fastighetsnätet har tillförts marken och byggnaderna av Linjalen i Linjalens intresse och att Fastighetsnätet därför redan vid installationen kommit att utgöra fastighets- och byggnadstillbehör (intresseteorin). I andra hand har Linjalen grundat sin talan på regler om accession samt gjort gällande att Fastighetsnätet har blivit fast egendom genom sammanfogande, eftersom ett särskiljande skulle medföra väsentlig värdeförstöring, och att Linjalen därför vid installationen har förvärvat äganderätten till Fastighetsnätet.
Skanovas inställning är att Televerket, och inte Linjalen, har installerat Fastighetsnätet, att installationen skett med ledningar och annan utrustning som tillhandahållits av Televerket samt att installationen inte skett i Linjalens intresse. Harmon har vidare bestritt att äganderätten till Fastighetsnätet övergått till Linjalen genom accession.
När det först gäller frågan om Fastighetsnätets komponenter har blivit fastighets- och byggnadstillbehör genom att de har tillförts marken och byggnaderna av Linjalen i Linjalens intresse gör hovrätten följande bedömning.
De ledningar och annan utrustning som Fastighetsnätet består av är sådan egendom som typiskt sett utgör fastighets- och byggnadstillbehör, se 2 kap. 1 och 2 §§ JB. Huvudregeln är att det som objektivt framstår som tillbehör till en fastighet är just tillbehör (se t.ex. HD:s dom den 13 februari 2014 i mål T 2889-12 (NJA 2014 s. 33), p. 6-8 med hänvisningar). Ett undantag från huvudregeln utgörs av de fall där en nyttjanderättshavare eller annan än fastighetsägaren har tillfört fastigheten föremål. Sådana föremål utgör inte fastighets- eller byggnadstillbehör utan är lös egendom, om inte föremålet och fastigheten kommit i samma ägares hand (se 2 kap. 4 § första stycket JB). En förutsättning för att detta undantag ska vara tillämpligt är att det föremål som tillförs fastigheten tillhör annan än fastighetsägaren (se tidigare nämnda dom, p. 11). I förarbetena till bestämmelsen anges det att med begreppet ”tillföra” ofta torde kunna förstås själva den åtgärd, varigenom ett föremål installeras på fastigheten eller en byggnad förses med en viss inredningsdetalj, men att avgörande bör vara i vems intresse installationen sker (se NJA II 1966 s. 76). Ett exempel som nämns är att ett elektricitetsverk satt upp och hyrt ut en mätapparat i fastigheten, vilken fick anses ha tillförts fastigheten i uthyrarens intresse.
Vid den i målet relevanta tidpunkten, i början av 1970-talet, hade Televerket monopol på den svenska telemarknaden. Som tingsrätten anfört ansvarade Televerket för att installera och underhålla telefonanläggningar samt förmedla telefonsamtal. Alla i telefonnätet installerade apparater ägdes av Televerket, om det inte för visst fall hade föreskrivits annorlunda, och apparater eller ledningar som inte tillhörde Televerket fick inte utan medgivande anbringas på eller anslutas till Televerkets apparater eller ledningar. (Se om detta 2 § Kungl. Maj:ts [1963 nr 18] telefonreglemente.) Som tingsrätten påpekat var det vidare en gemensam utgångspunkt i lagstiftnings- och utredningsarbetet, såväl före som efter 1970, att det var staten genom Televerket som var ägare till och hade ansvaret för det rikstäckande telenätet.
Det är ostridigt i målet att det var staten som ägde och tillhandahöll ledningar, teleplintar, slitsluckor och telefonuttag vid installationen och att det var Televerkets personal som lämnade anvisningar, kopplade ledningar och gjorde installationerna. Mot bakgrund av vad som gällde enligt det tidigare nämnda telefonreglementet kan Televerkets och Linjalens avsikt knappast ha varit att äganderätten till Fastighetsnätet skulle övergå till Linjalen vid installationen. Det är inte heller visat att Linjalen haft några särskilda kostnader för installationen av Fastighetsnätet - Linjalen har inte påstått att någon betalning erlagts till Televerket - även om det framstår som rimligt att utgå från att ingjutningen av kanaler i byggnaderna (för ledningar) utfördes av Linjalens entreprenörer. Vidare har annat inte framkommit än att det varit Televerket, och sedermera Harmon, som skött förvaltningen och underhållet av telenätet inklusive Fastighetsnätet och att detta skett utan kostnad för Linjalen. Utredningen ger på grund av det anförda vid handen att det var Televerket som tillförde Fastighetsnätet till Linjalens tomträtter och byggnaderna på tomträtterna.
Det som hittills sagts talar för att Fastighetsnätet inte utgör fastighets- och byggnadstillbehör utan är lös egendom, som numera - efter de överlåtelser som förekommit - tillhör Harmon.
Frågan är då om en bedömning av i vems intresse installationen av Fastighetsnätet har skett leder till ett annat ställningstagande.
Till skillnad från tingsrätten anser hovrätten att Linjalen, som företrädare för sina medlemmar, haft intresse av att få anslutning till det rikstäckande telenätet. Installationen av Fastighetsnätet måste emellertid även anses ha skett i andra intressen, främst det samhälleliga intresset av att alla ges tillgång till telenätet men också Televerkets intresse att fullfölja sitt uppdrag att tillhandahålla telefoni och ansvara för telenätet. Som tingsrätten konstaterat avser de rättsfall som Linjalen hänvisat till i detta sammanhang helt andra situationer än den som är aktuell i målet och saknar därför betydelse för bedömningen. Eftersom installationen inte skett uteslutande eller huvudsakligen i Linjalens intresse finner hovrätten att Fastighetsnätet inte har tillförts Linjalens tomträtter och byggnader i Linjalens intresse på ett sådant sätt att Fastighetsnätet blivit fastighets- och byggnadstillbehör.
Käromålet kan till följd av det anförda inte bifallas på den av Linjalen i första hand åberopade grunden.
När det så gäller frågan om Linjalen förvärvat äganderätten till Fastighetsnätet vid installationen genom sammanfogande, accession, gör hovrätten följande överväganden.
I förarbetena till nu gällande regler om fastighets- och byggnadstillbehör anges det att fastighetsägaren ibland kan göra ett förvärv enligt reglerna om accession (se NJA II 1966 s. 77). Dessa allmänna, inte lagfästa, regler tillämpas när föremål som tillhör olika ägare sammanfogas. Om tvist om sådana föremål uppkommer bör man enligt doktrinen (se t.ex. Patrick utlåtande av den 13 augusti 2012 avsnitt 5 jämte där gjorda hänvisningar) i första hand särskilja föremålen och låta var och en återfå vad denne bidragit med, men om detta skulle medföra väsentliga kostnader eller väsentlig värdeförstöring blir ägaren av det föremål som utgör huvudsaken också ägare av den tillförda bisaken. Är det fråga om likvärdiga föremål som fogats samman anges det att samäganderätt kan uppkomma, ett alternativ som när det gäller sammanfogande av lös egendom med fast egendom dock generellt sett torde sakna betydelse. För bedömningen av frågan om kostnaderna för eller värdeförstöringen vid särskiljande är väsentliga har det i doktrinen anvisats olika omständigheter som kan beaktas.
Det finns i rättspraxis ett flertal avgöranden där det synes varit fråga om tillämpning av regler om accession (se sammanställningen i avsnitt 3 i Jori Munukkas utlåtande av den 27 december 2012). Ett av dessa är rättsfallet NJA 2002 s. 561 som Linjalen särskilt har hänvisat till och som tingsrätten har redogjort för i den överklagade domen.
HD:s uttalande i det nyss nämnda rättsfallet kan i och för sig sägas tala för Linjalens ståndpunkt, men enligt hovrättens mening ger avgörandet ändå ingen bestämd ledning för frågan som prövas i detta mål. Skälet till detta är att rättsfallet gällde en fråga om gåvobeskattning, närmare bestämt vilket värde som skulle ligga till grund för beskattningen, och inte en fråga om bättre rätt till egendom i en tvist mellan den som tillfört lös egendom till fast egendom och fastighetsägaren. Bedömningen hade inte heller betydelse för så många andra presumtiva parter som det stora antal abonnenter och fastighetsägare som kan påverkas av hur frågan om accession bedöms i ett fall som detta. Som tingsrätten anfört är det ju i det här målet fråga om äganderätten till en del av ett rikstäckande telenät.
När det gäller de andra avgörandena i sammanställningen är inte heller de jämförbara med det nu aktuella fallet.
Enligt hovrättens mening bör det vid prövningen i det här målet övervägas vilka konsekvenser ett förvärv genom accession skulle ha. Det är då av betydelse hur det rikstäckande telenätet och Fastighetsnätet är beskaffat. Tingsrätten har i den överklagade domen redovisat vad som framkommit om detta, och utredningen i hovrätten ger inte anledning till någon annan bedömning i nu angivet avseende. Det kan i detta sammanhang konstateras att ledningarna som går till abonnenterna i Linjalen är nedgrävda i marken och utan avbrott leds in i respektive byggnads källare för att därifrån ledas vidare till de olika våningsplanen.
Som Linjalens talan är utformad anser Linjalen att Linjalen har äganderätt till ledningarna från tomtgränsen och in i respektive byggnad samt till ledningar och övrig utrustning inne i byggnaderna. Det framgår av utredningen att det i nuläget inte finns någon möjlighet att i tomtgränsen avskilja Fastighetsnätet från det övriga telenätet. Det har inte heller framkommit att det finns någon annan tydlig punkt, t.ex. inne i respektive byggnad, där Fastighetsnätet avskiljs från det övriga telenätet. Det finns alltså ingen punkt som kan utgöra gränsen där ansvaret för drift och underhåll av Fastighetsnätet respektive det övriga telenätet övergår mellan parterna. Det är också värt att notera att kablarna, med koppartrådsparen som leder till var och en av abonnenterna i Linjalen, på vägen från telestationen passerar ett kopplingsskåp som är placerat i ett flerbostadshus i närheten av Linjalens byggnader och att det både till och från detta kopplingsskåp leds teleledningar även till andra abonnenter. Detta förhållande visar på att det, när Fastighetsnätet installerades, inte fanns någon planering för att bryta ut delar av telenätet så att äganderätten till delar av det skulle tillkomma enskilda fastighetsägare. Hur Fastighetsnätet och telenätet är utformat talar alltså starkt mot att enskilda fastighetsägare eller tomträttshavare genom accession skulle ha förvärvat äganderätten till ledningar och annan egendom som hör till nätet. Till detta kommer, som tingsrätten anfört, att det under de utredningar och lagstiftningsarbeten som genomfördes under 1970-talet och därefter aldrig funnits någon annan utgångspunkt än att det var staten genom Televerket och senare Teliakoncernen som ägde telenätet.
På grund av det som nu sagts instämmer hovrätten i tingsrättens bedömning att äganderätten till egendomen som målet rör inte kan anses ha övergått till Linjalen genom accession. Vid denna bedömning finns det inte anledning att pröva frågan om ett särskiljande av egendomen skulle medföra väsentliga kostnader eller väsentlig värdeförstöring.
Käromålet kan således inte heller på den av Linjalen i andra hand åberopade grunden vinna bifall. Tingsrättens domslut i själva saken ska därför stå fast.
- - -.
Hovrätten ändrade inte tingsrättens dom i huvudsaken.
HSB:s Bostadsrättsförening Linjalen i Göteborg överklagade och yrkade att HD skulle bifalla föreningens talan.
TeliaSonera Skanova Access AB motsatte sig ändring av hovrättens dom.
Målet avgjordes efter huvudförhandling.
HD (justitieråden Ellis, Mitchell, Calderon, Chan, referent, och Jennings) meddelade den 18 december 2015 följande dom.
HSB:s Bostadsrättsförening Linjalen i Göteborg (Linjalen) innehar med tomträtt fastigheterna Göteborg Brämaregården 60:1, 60:4 och 74:3. På fastigheterna finns fem byggnader, uppförda omkring år 1970, som innehåller sammanlagt 428 bostadsrättslägenheter.
I samband med att byggnaderna uppfördes anslöts lägenheterna till det allmänna telenätet på så sätt att telekabel drogs i marken från en telestation fram till respektive byggnad. I byggnaderna drogs teleledningar i rör - kanalisation - fram till respektive lägenhet efter att ha passerat s.k. slitsluckor.
Det telenät som installerats i Linjalens fastigheter är alltså via en telestation anslutet till vad som i målet benämns det rikstäckande transportnätet. Från telestationer i detta nät går s.k. accessnät till bl.a. bostäder. Det kopparbaserade accessnätet består för varje användare (abonnent) av ett tvinnat och isolerat par tunna koppartrådar som går i en kabel från en telestation. Antalet par koppartrådar kan uppgå till 1 800 i en och samma kabel. Efter förgreningar minskar antalet par ner till tio, som från plintar i slitsluckorna löper parvis till varje lägenhet.
I början av 1990-talet ombildades Televerket till aktiebolag och dess anläggningar överläts till Telia AB. Anläggningarna har därefter överlåtits till TeliaSonera Skanova Access AB som ingår i TeliaSonera-koncernen.
Linjalen har yrkat att HD ska fastställa att Linjalen har bättre rätt än Harmon till de teleledningar som är installerade i mark på fastigheterna och i byggnaderna, jämte teleplintar, slitsluckor och teleuttag samt egendom som utgör delar av denna egendom (här benämnt fastighetsnätet).
Linjalen har till grund för sin talan i första hand gjort gällande att fastighetsnätet i samband med installationen omkring år 1970 har tillförts fastigheterna och byggnaderna av Linjalen i Linjalens intresse och att nätet därigenom har blivit fast egendom som fastighets- och byggnadstillbehör. I andra hand har Linjalen gjort gällande att nätet vid installationen blev fast egendom genom sammanfogande (accession) och att Linjalen därigenom förvärvat äganderätt.
Frågan i målet är om Linjalen har bättre rätt än Harmon till det omtvistade nätet enligt någon av de åberopade grunderna.
Fast egendom är enligt 1 kap. 1 § första stycket JB jord som är indelad i fastigheter. Till en fastighet hör enligt 2 kap. 1 § första stycket bl.a. byggnader, ledningar, stängsel och andra anläggningar som har anbragts inom fastigheten för stadigvarande bruk. Till byggnad hör enligt 2 kap. 2 § första stycket fast inredning och annat varmed byggnaden blivit försedd, om det är ägnat till stadigvarande bruk för byggnaden eller del av denna, bl.a. ledning för vatten, värme, ljus eller annat med kranar, kontakter och annan sådan utrustning. En utgångspunkt för regleringen, som enligt 13 kap. 9 § andra stycket även gäller i fråga om inskriven tomträtt, är att föremål som objektivt framstår som fastighetstillbehör också utgör sådana tillbehör (se NJA II 1966 s. 76).
Föremål som en nyttjanderättshavare eller någon annan än fastighetsägaren har tillfört en fastighet hör enligt en undantagsregel i 2 kap. 4 § första stycket JB inte till fastigheten, om inte föremålet och fastigheten har kommit i samma ägares hand. Skälet för regleringen, som innebär att ett föremål som objektivt framstår som tillbehör inte ska ha den karaktären, är att det inte ansetts rimligt att t.ex. en arrendator som uppför hus ska lida rättsförlust på grund av att föremålet blir fast egendom (se NJA II 1966 s. 64 ff.).
Av det föregående följer att det är av central betydelse för besvarandet av frågan om ett föremål utgör fast eller lös egendom huruvida föremålet har tillförts en fastighet eller en byggnad av fastighetens ägare eller av någon annan. Frågeställningen har ofta formulerats på det sättet att det gäller att avgöra i vems intresse - fastighetsägarens eller någon annans - ett föremål har tillförts så att det i och för sig skulle kunna utgöra tillbehör.
I förarbetena till 1966 års lag om vad som är fast egendom behandlades denna intressebedömning (se NJA II 1966 s. 76 f.). Lagen, som ersatte 1895 års lag i samma ämne, var en delreform i arbetet på en ny jordabalk; bestämmelserna ingår nu, i princip oförändrade, i jordabalken. Exempel som diskuterades i förarbetena var att en arrendator uppför ett bostadshus på jordägarens fastighet, att en hyresgäst installerar en spis, men också att en fastighetsägare hyr en elmätare av ett elbolag eller att en lantbrukare hyr en mjölktank och installerar tanken i en ladugård. Dessa exempel, främst det sistnämnda, har varit föremål för ingående analyser, se t.ex. Snyder, Vad som är fast egendom, 1967, s. 133 ff., densamme, Kommentar till jordabalken, 1-5 kap., 1971, s. 162 ff., Parsons, Sakrätt avseende lös egendom, 6 uppl. 1996, s. 33 ff., Matthews, Fastighetstillbehör de lege ferenda - kritik och normförslag, i Fastighetsrättsliga studier till minnet av Morrison, 2002, s. 213 ff., Holden, Tillbehör och accession, ak.avh. 2012, s. 33 ff. och 330 ff., samtliga med omfattande hänvisningar till förarbeten, praxis och annan rättslitteratur.
Omständigheter som kan beaktas vid intresseprövningen är vem som fattat beslut om att ett föremål ska tillföras en fastighet, vem som burit kostnaderna för föremålet, vem som har nyttan av föremålet, vem som ansvarar för drift och underhåll samt vad som åsyftats i fråga om ägandet. Vem som rent faktiskt ombesörjt själva anbringandet är av underordnad betydelse.
Uttalandena i förarbetena om i vems intresse ett föremål tillförts en fastighet har som framgått fått betydande genomslag i litteraturen. Som HD framhöll i rättsfallet NJA 2014 s. 35 p. 14 ger emellertid intressebedömningen möjligen bara uttryck för att det avgörande vid bedömningen av om ett föremål har tillförts en fastighet av annan än dess ägare är för vems räkning föremålet har anskaffats.
I förarbetena till tillbehörsbestämmelserna i 1966 års lag om vad som är fast egendom uttalades att en fastighetsägare kan göra förvärv också enligt allmänna regler om accession (se NJA II 1966 s. 77), dvs. att föremål på visst sätt sammanfogas med fast egendom. Principen om förvärv genom accession gäller alltså parallellt med jordabalkens reglering. Även beträffande lös egendom kan regler om accession tillämpas.
Accession har beträffande både lös och fast egendom behandlats i ett antal rättsfall från HD. I rättsfallet NJA 2002 s. 561 hade nyttjanderättshavare gjort en omfattande tillbyggnad till en mangårdsbyggnad på en fastighet. HD uttalade att om ett infogat föremål inte kan avlägsnas från en byggnad ”utan väsentlig värdeförstörelse” bör något särskiljande inte ske. I rättsfallet beaktades samtidigt att nyttjanderättshavarna fick antas redan vid tillbyggnaden ha åsyftat att denna skulle tillfalla fastighetsägarna. (Se även rättsfallen NJA 1986 s. 513 och NJA 2008 s. 282.)
Det är inte möjligt att ställa upp en för alla fall tillämplig princip för när förvärv av äganderätt sker genom accession. Sådant förvärv ska dock anses ha skett om det är praktiskt omöjligt att särskilja den tillförda egendomen, såsom är fallet med målarfärg eller tapeter. Om det går att särskilja egendomen men är förenat med svårigheter, måste andra faktorer beaktas. En sådan kan vara, som framgår av rättsfallet NJA 2002 s. 561, att ett särskiljande inte kan ske utan väsentlig värdeförstörelse.
Accession har i praxis tillämpats när den lösa egendom som har fogats till en fastighet eller byggnad varit sådan att den inte berört flera fastigheter. Frågan är om förvärv genom accession alls bör kunna ske - oavsett frågor om särskiljande och värdeförstörelse - i fall där flera fastigheter i olika ägares hand är berörda. När det som tillförts en fastighet utgör en del av en sammanhållen helhet som även finns på fastigheter med andra ägare ter sig en tillämpning av accessionsregeln mindre närliggande och skulle i många fall kunna få olämpliga konsekvenser.
Accession bör mot bakgrund av det anförda som huvudregel inte komma i fråga när den lösa egendomen utgör en del av en sammanhållen helhet som finns på flera fastigheter med olika ägare.
När byggnaderna uppfördes gällde 1963 års telefonreglemente (1963:18). I 2 § föreskrevs bl.a. att Televerket hade till uppgift att installera och underhålla telefonanläggningar, att alla i Televerkets telefonnät installerade apparater ägdes och underhölls av verket, att apparat eller ledning som inte tillhörde Televerket inte fick anbringas på eller anslutas till Televerkets ledningar och att flyttning eller ändring av Televerkets apparater eller ledningar fick utföras endast av Televerkets personal, om inte annat medgavs för visst fall. Regleringen innefattade inget legalt telemonopol för Televerket, men verket hade ett faktiskt monopol genom dess ensamrätt till telenätet.
Enligt 1 § 1985 års teleförordning (1985:765), som upphävdes år 1993, utgjordes det ”allmänna telenätet” av det telenät och de övriga anläggningar som Televerket förvaltade för statens räkning och som allmänt uppläts för telemeddelanden. Med det allmänna telenätet avsågs i allmänhet även abonnentledningar, dvs. ledningar mellan telefonstationer och telefonapparater eller telefonväxlar (jfr prop. 1973:157 s. 91 f.).
Enligt lagen (1992:1461) om verkan av vissa förbehåll vid överlåtelse av fastighet som tillhör staten, m.m., som infördes i samband med att bl.a. dåvarande Domänverket ombildades till aktiebolag, kan staten med verkan mot tredje man förbehållas äganderätten även om ett föremål blir kvar på fastigheten. Sådana förbehåll gäller bl.a. om föremålet är allmän teleledning och därtill hörande anläggningar. Lagen gäller alltså sådana teleledningar m.m. som utgör fast egendom genom att de anbringats på fastighet som ägs av staten. Om staten däremot äger teleledningar på enskild mark uttalades i förarbeten till lagen att ledningarna utgör lös egendom (se prop. 1992/93:23 s. 9).
Frågan är först om egendomen har tillförts Linjalens fastigheter och byggnader av annan än Linjalen och därmed enligt 2 kap. 4 § första stycket JB utgör lös egendom. Om egendomen ska anses ha tillförts i Linjalens intresse eller för Linjalens räkning utgör den fastighets- respektive byggnadstillbehör och är således fast egendom tillhörig Linjalen.
Av utredningen framgår följande. Vid installationen i samband med att byggnaderna uppfördes lämnade dåvarande Televerket anvisningar dels för hur kanalisationen i byggnaderna skulle utföras, dels för hur slitsluckor och teleplintar, som tillhandahölls av Televerket, skulle placeras på varje våningsplan i trapphusen. Från slitsluckorna fördelades därefter ledningar till respektive lägenhet där installationen avslutades med ett telefonjack. Installationen av kablar, ledningar och jack utfördes av Televerkets personal. Förvaltning och underhåll har efter installationen åvilat Televerket och de bolag som senare övertagit Televerkets skyldigheter.
Installationen av fastighetsnätet utfördes alltså av Televerkets personal och på verkets ansvar och bekostnad, även om Gilmore torde ha haft vissa kostnader i vart fall för utförande av kanalisationen. När fastighetsnätet installerades åsyftades inte att någon annan än Televerket skulle vara ägare till nätet. Televerket hade därtill ett intresse såsom ett affärsdrivande verk av att de boende kunde anslutas till det allmänna telenätet.
Visserligen hade även Linjalen ett intresse av att de boende anslöts till telenätet, men det intresset får i sammanhanget anses ha varit av underordnad betydelse.
Mot bakgrund av det anförda har den omtvistade egendomen inte tillförts fastigheter och byggnader för Linjalens räkning. Egendomen utgör därmed inte fastighets- eller byggnadstillbehör enligt Linjalens i första hand åberopade grund.
Frågan är därefter om Linjalen har förvärvat äganderätt till fastighetsnätet genom accession. Enligt Linjalen omfattar föreningens äganderätt ledningen från fastighetsgränsen och den egendom som finns i byggnaderna. Det är emellertid fråga om en del av ett fast telenät som går över och betjänar flera fastigheter i olika ägares hand utan någon fysisk eller funktionell avgränsning mellan Linjalens fastigheter och resterande telenät. I enlighet med den huvudregel som enligt punkten 18 bör gälla kan Linjalen redan av detta skäl inte anses ha förvärvat äganderätt till fastighetsnätet genom accession.
Linjalens talan ska således lämnas utan bifall.
HD fastställer hovrättens domslut.
HD:s dom meddelad: den 18 december 2015.
Mål nr: T 1837-14.
Lagrum: 1 kap. 1 §, 2 kap. 1, 2 och 4 §§ samt 13 kap. 9 § JB, lagen (1992:1461) om verkan av vissa förbehåll vid överlåtelse av fast egendom som tillhör staten, m.m.
Rättsfall: NJA 1986 s. 513, NJA 2002 s. 561, NJA 2008 s. 282 och NJA 2014 s. 35.