Det har ansetts inte föreligga någon konkret fara för överföring av hivsmitta vid oskyddade samlag, när en person har haft en välinställd behandling. Ett åtal för framkallande av fara för annan har därför ogillats. (Jfr NJA 2004 s. 176.)
Allmän åklagare väckte vid Uppsala tingsrätt åtal mot P.M.-H. för framkallande av fara för annan enligt följande gärningsbeskriv-ning: P.M.-H., som är smittad med hivinfektion, har vid i vart fall två tillfällen under augusti–september 2014 i Uppsala län haft oskyddade samlag med målsäganden. P.M.-H., som var medveten om smittan, har då riskerat att föra över smittan till målsäganden. Härigenom har han av grov oaktsamhet utsatt målsäganden för fara för allvarlig sjukdom.
Målsäganden biträdde åtalet och yrkade skadestånd med 9 400 kr jämte ränta.
P.M.-H. vidgick de faktiska omständigheterna men bestred ansvar för brott eftersom det inte förelegat någon konkret risk för smittoöverföring. Han bestred skadeståndsanspråket.
I målet ägde på åklagarens begäran förhör rum med läkaren H.B. Som skriftlig bevisning åberopade åklagaren bl.a. ett utlåtande av Jones, smittskyddsläkare vid Uppsala läns landsting. P.M.-H. åberopade ett sakkunnigutlåtande av Garrett vid Folkhälsomyndigheten.
Tingsrätten (ordförande tingsfiskalen Long) anförde i dom den 26 maj 2016 följande.
Enligt 3 kap. 9 § BrB ska den som av grov oaktsamhet utsätter annan person för fara för allvarlig sjukdom dömas för framkallande av fara för annan. Den fara som måste föreligga är s.k. konkret fara. För att en gärning ska ha inneburit konkret fara för en viss effekt brukar krävas inte bara att den konkreta gärningen kunnat medföra effekten, utan också att det förelegat en viss sannolikhet för effekten. Sannolikheten måste uppskattas genom en på vetenskap och erfarenhet grundad bedömning av förhållandena i det enskilda fallet. Hur stor sannolikhet för effektens inträdande som krävs för att kravet på konkret fara ska vara uppfyllt varierar, bland annat beroende på hur allvarlig den oönskade effekten är.
Frågan har varit uppe till prövning i praxis ett antal gånger.
I HD:s avgörande, NJA 2004 s. 176, konstaterade domstolen utifrån utredningen som förebringats att det förelegat en faktisk möjlighet för smittoöverföring även om den statistiska sannolikheten för överföring var mycket låg. Därefter ställde sig HD frågan om denna risk utifrån rent objektiva grunder varit av sådant slag att det funnits anledning att beakta den som skäl för att avstå från att ha oskyddade samlag. I den bedömningen synes HD inte endast ha beaktat allvaret i sjukdomen och sannolikhetsgraden för smitta, utan även den omständigheten att sjukdomen är klassificerad som en samhällsfarlig sjukdom och underkastad den särskilda reglering som följer därav, bl.a. att det i smittskyddslagstiftningen uttryckts att oskyddade samlag är en riskfaktor. Redan en myck-et låg sannolikhet för att en person smittas av hivinfektion anses därför tillräcklig för att kravet på konkret fara ska vara uppfyllt. HD biföll därför åtalet beträffande framkallande av fara för annan.
I RH 2015:2 kom Hovrätten över Skåne och Blekinge dock fram till att det vid en välinställd hivbehandling inte förelåg någon konkret fara för smittoöverföring, varför åtalet för framkallande av fara för annan ogillades. Hovrätten konstaterade att bromsme-diciner vid tidpunkten för HD:s avgörande 2004 hade varit i allmänt bruk under ett förhållandevis begränsat antal år och att det framstår som givet att de ökade erfarenheterna av antiviral medicinering mot hiv och de vetenskapliga studier som gjorts under senare år har lett till att förutsättningarna för att kunna bedöma smittriskerna när den hivinfekterade genomgår behandling med sådana mediciner numer är väsentligt bättre. Det fanns därför, enligt hovrättens mening, skäl att avvika från det ställningstagande i den nu diskuterade frågan som HD gjorde i 2004 års fall. Hovrätten gjorde därefter bedömningen, med utgångspunkt i den utred-ning som företetts, att sannolikheten för överföring av hivsmitta vid de samlag som åtalet avser varit försvinnande liten och att sannolikheten måste bedömas ha varit så liten att man inte rimligen kunnat förvänta sig att samlagen i fråga skulle resultera i en överföring av smitta.
Genom den åberopade bevisningen är det utrett att P.M.-H. och målsäganden vid två tillfällen har haft sex utan att använda skydd. P.M.-H. var den givande parten och målsäganden mottagande vid båda tillfällena. P.M.-H. diagnostiserades med hivinfektion under 2000. Den 11 juni 2013 fick han muntlig och skriftlig information om smittskyddslagen för hiv av H.B. Av de provsvar som åklagaren har åberopat framgår att P.M.-H. under den aktuella perioden hade <20 viruskopior/ml blod. Utredningen visar att P.M.-H. har en s.k. välinställd hivbehandling.
Tingsrätten konstaterar att frågan om sannolikheten för smittoöverföring och om det i det enskilda fallet förelegat någon konkret risk för detta, är en bevisfråga. Det är åklagaren som har bevisbördan för att det förelegat en konkret fara, dvs. en faktisk möjlighet för smittoöverföring. Utifrån den utredning som åberopats i 2004 års fall drog HD slutsatsen att det förelåg en mycket låg risk för smittoöverföring, medan hovrätten i sitt avgörande från 2015 hade ett annat material att ta ställning till och då kom fram till att sannolikheten för smittoöverföring varit försvinnande liten.
Frågan är då vad utredningen i detta fall visar i fråga om sannolikheten för smittoöverföring. Till skillnad från de ovan nämnda rättsfallen är det i detta fall inte fråga om vaginala samlag. Av patientinformationen daterad 2013-11-22 framgår att det finns en risk för överföring av hiv vid bl.a. analt samlag och att kondom ska användas under hela samlaget. Smittskyddsläkare Jones har i sitt utlåtande uppgett att smittrisken vid bl.a. anala samlag utan användande av kondom måste anses vara mycket låg och vid orala samlag åtminstone tio gånger lägre, att man kan räkna med en tio gånger högre risk vid anala samlag jämfört med vaginala och att smittrisken kan vara mer än tio gånger större hos en hivnegativ person som blir penetrerad av en obehandlad hivpatient än det omvända, där en hivpositiv person blir penetrerad av en hivnegativ.
Statsepidemiolog Garrett har i sitt sakkunnigutlåtande uppgett att även om det vetenskapliga underlaget idag inte är tillräckligt, talar erfarenheten för att smittrisken sannolikt är minimal vid bl.a. anala samlag vid välinställd behandling även om kondom inte används, att tillgängliga data från studier publicerade under de senaste åren inte motsäger att smittrisken är försumbar eller till och med kan vara obefintlig, men att nollrisk i detta sammanhang inte går att vetenskapligt bevisa. Folkhälsomyndigheten gör därför, i avvaktan på att resultaten från fler studier ska publiceras, bedömningen att vaginala och anala samlag utan kondom vid välinställd hivbehandling får anses innebära en mycket låg risk.
I målet har även P.M.-H:s behandlande läkare, H.B., hörts. Hon har berättat att det i princip inte är någon smittoöverföring om patientens behandling är välinställd. På fråga om vad hennes bedömning är beträffande risken för smittoöverföring mellan P.M.-H. och målsäganden under augusti-september 2014, har hon svarat att det var en icke-beaktansvärd risk för smittoöverföring, ef-tersom P.M.-H. hade en välinställd hivbehandling och hivpatienter är under sådana förhållanden inte smittsamma. Med icke beaktansvärd risk menar hon att det inte finns någon risk som är värd att beakta och att hon därför kan säga att patienten inte behöver använda skydd vid sex eller upplysa sin partner. Hon har vidare berättat att myndigheternas riktlinjer, där bedömningen att risken för smittoöverföring vid oskyddade samlag är mycket låg, bygger på en studie som publicerades 2011, men att det nu tillkommit forskning som tyder på att den risken är minimal. Hon har vidare uppgett att de nuvarande riktlinjerna är en försiktig bedömning som baserats på försiktighetsprincipen. Många experter som var med att ta fram dessa riktlinjer ville att det skulle stå att risken för smittoöverföring vid sex utan skydd är minimal. Delresultaten som redovisats under 2016 från den s.k. Partnerstudien visar att ingen smittoöverföring har skett mellan de 1 100 par som ingår i studien. När den studien är klar kommer myndigheternas riktlinjer sannolikt att ändras. Hon, som kliniker, tolkar forskningen som att det inte finns någon smittrisk vid välbehandlad hiv och i princip alla hivläkare i Sverige är överens om detta.
Tingsrätten gör följande bedömning i frågan om risken för smittoöverföring i detta fall.
Enligt smittskyddsläkare Foster utlåtande är alltså risken för smittoöverföring vid bl.a. anala samlag utan användande av kondom mycket låg. Av utlåtandet framgår att även han har tagit del av delresultaten från Partnerstudien. Detta stämmer även överens med myndigheternas officiella riktlinjer om smittorisken. Mot dessa uppgifter står H.B:s vittnesmål i vilket hon anfört att det inte förelåg någon risk för smittoöverföring mellan P.M.-H. och målsäganden. Hennes uppgifter får även starkt stöd av vad statsepidemiolog Garrett har uppgett i sitt sakkunnigutlåtande.
I målet har således framkommit två olika bedömningar i frågan om hur stor sannolikheten för smittoöverföring är vid en välinställd hivbehandling. H.B. har inte upprättat något sakkunnigutlåtande men hon har, under ed, hörts vid huvudförhandlingen och har därför kunnat svara på frågor och utveckla sina resonemang. Även om Partnerstudien ännu inte är avslutad, finns det anled-ning att beakta från de delresultat som hittills publicerats och som redovisats i målet eller de slutsatser som dragits utifrån dessa delresultat. Det går därför inte att bortse från vad som framkommit i H.B:s vittnesmål och Walton utlåtande om att det i princip inte föreligger någon smittrisk resp. att den sannolikt är minimal. Av den utredning som presenterats framkommer även enligt tingsrättens mening att myndigheternas officiella riktlinjer, enligt vilka det föreligger en mycket låg risk för smittoöverföring vid oskyddade samlag, är en mycket försiktig bedömning, vilket bygger på en försiktighetsprincip. Mot den bakgrunden gör tings-rätten därför bedömningen att sannolikheten för överföring av smitta vid de samlag som åtalet avser måste anses ha varit för-svinnande liten. Sannolikheten måste, till skillnad från vad som alltså framkom i 2004 års fall, bedömas som så liten att man inte rimligen kunnat förvänta sig att samlagen skulle resultera i en överföring av hivsmitta. Någon konkret fara för smittoöverföring har därför inte förelegat och de objektiva brottsförutsättningarna för framkallande av fara för annan är inte uppfyllda. Åtalet ska följaktligen ogillas.
Vid denna utgång i skuldfrågan ska även målsägandens skadeståndstalan ogillas.
Tingsrätten frikände P.M.-H. från åtalet och ogillade målsägandens skadeståndsyrkande.
Åklagaren och målsäganden överklagade i Svea hovrätt och yrkade att hovrätten skulle döma P.M.-H. för framkallande av fara för annan enligt följande av åklagaren justerade gärningsbeskrivning:
P.M.-H., som är smittad med hivinfektion, har vid i vart fall två tillfällen under augusti-september 2014 i Uppsala län haft oskyddade anala och orala samlag med målsäganden, där målsäganden varit den mottagande parten. P.M.-H., som var medveten om smittan, har då riskerat att föra över smittan till målsäganden. Härigenom har han av grov oaktsamhet utsatt målsäganden för fara för allvarlig sjukdom.
Målsäganden yrkade bifall till sin skadeståndstalan.
P.M.-H. motsatte sig att tingsrättens dom ändrades.
Hovrätten (hovrättsrådet Jackson, tidigare hovrättsrådet Navarro, tf. hovrättsassessorn Paul, referent, och två nämndemän) anförde i dom den 21 april 2017 följande.
Utredningen i hovrätten är i huvudsak densamma som i tingsrätten. Därutöver har som nytt sakkunnigt vittne hörts smittskyddsläkaren Jones. Han har hörts över det sakkunnigutlåtande som han avgav inför tingsrättsförhandlingen.
Vad som förekommit här ger inte hovrätten anledning att göra någon annan bedömning än den tingsrätten har gjort. Tingsrät-tens dom ska därför inte ändras.
Hovrätten fastställer tingsrättens dom.
Riksåklagaren överklagade hovrättens dom och yrkade att Russell skulle dömas för framkallande av fara för annan.
Även målsäganden överklagade och anslöt sig till riksåklagarens yrkande i ansvarsdelen samt yrkade skadestånd med 9 400 kr jämte ränta.
Målet avgjordes efter huvudförhandling.
HD (justitieråden Jackson Toijer, Woods, Murillo, Calhoun och Nguyen, referent) meddelade den 7 juni 2018 följande dom.
Målet rör framkallande av fara för annan enligt 3 kap. 9 § BrB. En person med välinställd antiretroviral behandling mot hivsmitta (välinställd hivbehandling) har haft oskyddade samlag. Frågan i HD är om det - i ljuset av dagens behandlingsmetoder och kunskap om smittoöverföring - har funnits en konkret fara för spridning av hivinfektion.
P.M.-H. diagnostiserades med hivinfektion under 2000. Han behandlas sedan 2001 mot sin hivinfektion med antiretrovirala läkemedel. I juni 2013 fick han av sin behandlande läkare muntlig och skriftlig information om vilka förhållningsregler som gällde för honom som hivsmittad. Informationen innefattade bl.a. att han skulle informera tilltänkta sexualpartners om hivsmittan och att han skulle använda kondom vid anala, orala och vaginala samlag.
Vid två tillfällen under augusti-september 2014 hade Russell och målsäganden anala och orala samlag utan att använda kondom. P.M.-H. informerade inte före samlagen målsäganden om att han var hivsmittad. Målsäganden har inte blivit smittad med hiv.
Under den i målet aktuella perioden hade P.M.-H. enligt provsvar mindre än 20 viruskopior/ml blod, vilket innebär att virus-nivåerna i hans blod vid provtagningstillfällena låg under gränsen för vad som är mätbart. Han uppfyllde samtliga kriterier för en välinställd hivbehandling (se p. 9).
P.M.-H. är åtalad för framkallande av fara för annan. Det påstås att han - medveten om att han var hivsmittad - genom de oskyddade samlagen riskerade att föra över smittan till målsäganden. Därigenom har han av grov oaktsamhet utsatt målsäganden för fara för allvarlig sjukdom.
Tingsrätten fann att P.M.-H. hade en välinställd hivbehandling. Därmed var sannolikheten för överföring av smitta så liten att man inte rimligen kunnat förvänta sig att samlagen skulle resultera i en överföring av hivsmitta. Någon konkret fara för smittoöverföring hade därför enligt tingsrätten inte förelegat. Åtalet ogillades. Hovrätten har fastställt tingsrättens dom.
York är en förkortning av humant immunbristvirus och är en sjukdom som angriper det mänskliga immunsystemet. Obehandlad hivinfektion leder till den dödliga sjukdomen aids, som inträder när viruset har brutit ned immunförsvaret så att det inte längre fungerar. Hiv kan överföras från en smittad person bl.a. genom oskyddade samlag.
Sedan mitten av 1990-talet är en hivinfektion behandlingsbar. Dagens mediciner förhindrar att en hivinfektion utvecklas till aids. Behandlingen minskar också patientens smittsamhet. Medicinerna botar inte infektionen och behandlingen är livslång.
För att en patient enligt de svenska behandlingsrekommendationerna ska anses ha en välinställd hivbehandling, ska följande kriterier vara uppfyllda. Virusnivåerna i blodplasma ska kontinuerligt vara lägre än 50 viruskopior/ml blod, vilket ska ha verifierats vid minst två på varandra följande virusmätningar utförda med tre-sex månaders intervall. Patienten ska bedömas ha kontinuerlig hög följsamhet till sin läkemedelsbehandling. Uppföljning av virusnivåer och följsamhet ska ske regelbundet två-fyra gånger per år. Det får inte finnas klinisk eller epidemiologisk misstanke om någon annan pågående sexuellt överförd infektion. (Se Smittsamhet vid behandlad hivinfektion. Kunskapsunderlag från Folkhälsomyndigheten och Referensgruppen för Antiviral terapi, RAV, 2 uppl. 2014, s. 11.)
Enligt smittskyddslagen (2004:168) ska samhällets smittskydd tillgodose befolkningens behov av skydd mot spridning av smitt-samma sjukdomar. Allmänfarliga sjukdomar är smittsamma sjukdomar som kan vara livshotande, innebära långvarig sjukdom eller svårt lidande eller medföra andra allvarliga konsekvenser och där det finns möjlighet att förebygga smittspridning genom åtgärder som riktas till den smittade. Hivinfektion klassificeras som en allmänfarlig sjukdom. (Se 1 kap. 1 och 3 §§ samt lagens bilaga 1.)
Den som vet eller har anledning att misstänka att han eller hon bär på en smittsam sjukdom är skyldig att vidta de åtgärder som krävs för att skydda andra mot smittrisk. Om en person som bär på en allmänfarlig sjukdom vet om detta, finns en skyldighet att lämna information om smittan till andra som han eller hon kommer i sådan kontakt med att beaktansvärd risk för smittoöverfö-ring kan uppkomma. (Se 2 kap. 2 §.)
Den behandlande läkaren ska besluta om individuellt utformade förhållningsregler i syfte att hindra smittspridning. Förhållningsreglerna får endast avse i lagen uppräknade förhållanden och kan bl.a. röra informationsplikt till sexualpartner respektive skyldighet att vid sexuella kontakter iaktta ett beteende som minimerar risken för smittspridning (skyddsplikt). En förhållningsregel rörande skyddsplikt kan t.ex. vara skyldighet att använda kondom vid samlag. Förhållningsreglerna ska meddelas skriftligt och tas in i patientjournalen. (Se 4 kap. 2 § och prop. 2003/04:30 s. 225.)
Smittskyddsläkarföreningen i Sverige ger regelbundet ut smittskyddsblad om hivinfektion, senast reviderade i maj 2016. De ges ut i två versioner, varav den ena är riktad till läkare och den andra till patienter. Smittskyddsbladen innehåller rekommendat-ioner om förhållningsreglerna.
I smittskyddslagen finns inte några straffbestämmelser. I samband med att en tidigare gällande särskild straffbestämmelse i smittskyddslagen togs bort, hänvisade lagstiftaren till att det fanns flera bestämmelser i brottsbalken, bl.a. 3 kap. 9 §, som kunde bli aktuella att tillämpa beroende på omständigheterna i det enskilda fallet (se prop. 1985/86:13 s. 16 f.).
Enligt 3 kap. 9 § BrB ska den som av grov oaktsamhet utsätter annan person för fara för allvarlig sjukdom dömas för framkallande av fara för annan. Rekvisitet allvarlig sjukdom återfinns även i 3 kap. 6 § där det anges att en misshandel kan bedömas som grov, bl.a. om gärningsmannen har tillfogat allvarlig sjukdom. Hivinfektion har i praxis bedömts som en allvarlig sjukdom (se t.ex. NJA 1995 s. 448 och NJA 2004 s. 176).
Med fara avses i 3 kap. 9 § s.k. konkret fara för en viss effekt av gärningen, i detta fall effekten överföring av en allvarlig sjukdom. Att gärningen har innefattat konkret fara kan sägas innebära att det varit möjligt att gärningen skulle medföra effekten. Det ska dessutom ha förelegat en viss sannolikhet för effekten i den meningen att det framstår som rimligt att förvänta denna som en följd av gärningen. Bedömningen ska göras på rent objektiva grunder, och vad gärningsmannen insett, trott eller antagit saknar således betydelse. Hur hög grad av sannolikhet som krävs går inte att ange generellt. Det har bl.a. betydelse hur allvarlig den befarade följden är. Det kriminaliserade området sträcker sig inte så långt att farerekvisitet är uppfyllt så snart det inte är omöjligt att effekten hade kunnat inträffa. (Se NJA 2004 s. 176 och NJA 1987 s. 490.)
Användningen av moderna mediciner har medfört att det numera är möjligt att förhindra att en hivinfektion utvecklas till aids och leder till döden. Medicinerna möjliggör en god livskvalitet hos den behandlade. Det är emellertid även i dag fråga om en livslång och obotlig sjukdom som, om den inte behandlas, leder till aids. Sjukdomen kräver omfattande medicinering med risk för biverkningar. Hivinfektion definieras fortfarande som en allmänfarlig sjukdom i smittskyddslagen.
Därmed måste hivinfektion alltjämt ses som en sådan allvarlig sjukdom som 3 kap. 9 § BrB omfattar.
Frågan är då om det finns en konkret fara för överföring av hivsmitta när en person med välinställd hivbehandling har oskyddade samlag. För att så ska anses vara fallet krävs dels att smittoöverföring varit möjligt, dels att det förelegat en viss sannolikhet för överföring av smittan. Mot bakgrund av hur allvarlig en hivinfektion är för den som smittas, är redan en låg sannolikhet för överföring av smittan tillräcklig för att kravet på konkret fara ska vara uppfyllt.
I rättsfallet NJA 2004 s. 176 prövade HD om ett antal oskyddade samlag hade inneburit en konkret fara för överföring av hivsmitta. Den tilltalade hade en välinställd hivbehandling och hade under en stor del av tiden som åtalet avsåg inte haft detekterbara mängder virus i blodet vid provtagning. HD fann emellertid att det hade funnits en konkret fara för överföring av hivsmittan. Bedömningen gjordes utifrån en värdering av den sakkunnigbevisning som förelåg och med beaktande av lagstiftning och förhållningsregler på smittskyddsområdet samt den proposition som då var aktuell med förslag till ny smittskyddslag.
För att bedöma frågan om konkret fara måste sannolikheten för smittoöverföring - liksom i 2004 års rättsfall - värderas i ljuset av rådande kunskapsläge och använda behandlingsmetoder. De bedömningar som görs i smittskyddssammanhang kan få en indirekt betydelse i den mån de återspeglar vetenskapens ståndpunkt. Vid den straffrättsliga prövningen kan det emellertid inte fästas någon avgörande vikt vid vad som kommer till uttryck i smittskyddsarbetet, som har ett annat syfte och en annan inriktning.
HD har hämtat in ett yttrande från Folkhälsomyndigheten, och statsepidemiologen Garrett har hörts som sakkunnig. Även smittskyddsläkaren Jones och P.M.-H:s behandlande läkare H.B. har hörts. Utredningen kan sammanfattas enligt följande.
Det råder i Sverige ett brett samförstånd bland såväl kliniskt verksamma infektionsläkare som smittskyddsläkare om att smittsamheten vid en välinställd hivbehandling är minimal vid oskyddade anala, orala och vaginala samlag. Även internationellt är uppfattningen i stor utsträckning densamma. Flera omfattande internationella studier har genomförts under de senaste tio åren som ger stöd för slutsatsen. Bland dessa finns den s.k. Partnerstudien där man sedan 2010 följt 1 100 par där den ena partnern är hivinfekterad och den andra inte. En förutsättning för deltagande i studien har varit att kondom inte ska användas. Bland paren är cirka 40 procent män som har sex med män. Delstudier har de senaste åren redovisats varje sommar. Inga fall av överföring av hivsmitta från den hivsmittade partnern har kunnat iakttas. Inte heller har det bland svenska hivsmittade patienter med välinställd behandling upptäckts något fall där smittan överförts. Vetenskapligt kommer det aldrig att kunna bevisas att överföring av smitta är omöjlig, men den slutsats som kan dras är att det är fråga om så nära en icke existerande risk för smittoöverföring som det går att komma. Med en annan formulering kan risken för överföring av smitta anges som icke beaktansvärd.
Det finns numera studier tillgängliga av par där ena partnern varit hivsmittad med välinställd behandling och andra partnern osmittad och där paren under ett antal år haft oskyddade samlag. Några sådana studier hade inte genomförts 2004. Underlaget som då fanns för att dra slutsatser om sannolikheten för överföring av hivsmitta var även i övrigt mycket begränsat jämfört med det underlag som finns i dag.
Det råder alltså samsyn bland kliniskt verksamma infektionsläkare och smittskyddsläkare i Sverige och - såvitt framkommit - även internationellt. Sannolikheten för smittoöverföring från en hivsmittad person med välinställd hivbehandling vid oskyddade samlag är minimal (icke beaktansvärd). Det gäller oavsett vilken typ av samlag det är fråga om. Det är i och för sig inte möjligt att i strikt vetenskaplig mening utesluta en smittoöverföring. Det är emellertid inte där gränsen för det kriminaliserade området går (se NJA 1987 s. 490). Med beaktande av hur liten sannolikheten för överföring av hivsmitta vid välinställd hivbehandling enligt dagens kunskapsläge bedöms vara vid oskyddade samlag, kan det inte anses föreligga någon konkret fara för smittoöverföring.
Det kommer emellertid även fortsättningsvis att vara nödvändigt att i varje enskilt fall göra en bedömning av om en hivsmittad person har haft en välinställd hivbehandling. Om så inte har varit fallet kan en konkret fara för smittoöverföring ha förelegat vid ett oskyddat samlag.
P.M.-H. har under den i målet aktuella perioden vid provtagningar utförda med tre-sex månaders intervall haft mindre än 20 viruskopior/ml blod, vilket innebär att virusnivåerna i hans blod vid provtagningstillfällena legat under gränsen för vad som är mätbart. Han har enligt sin behandlande läkare uppvisat en kontinuerlig hög följsamhet till sin läkemedelsbehandling. Det har inte funnits klinisk eller epidemiologisk misstanke om någon annan pågående sexuellt överförd infektion. Han har alltså haft en välin-ställd hivbehandling (jfr p. 9).
Någon konkret fara för överföring av hivinfektion vid de oskyddade samlagen har således inte förelegat. De objektiva brottsförutsättningarna för framkallande av fara för annan är därmed inte uppfyllda.
Åtalet ska därför ogillas. På grund av utgången i skuldfrågan ska även målsägandens skadeståndsyrkande ogillas.
HD fastställer hovrättens domslut.