Grov stöld genom tillgrepp av sak som någon hade i sin omedelbara närhet har ansetts inte vara av sådan art att fängelse normalt ska väljas som påföljd.
Allmän åklagare väckte åtal vid Stockholms tingsrätt mot A.R. för grov stöld enligt 8 kap. 4 § BrB med följande gärningsbeskrivning.
A.R. har, tillsammans och i samförstånd med annan okänd person, olovligen tagit en ryggsäck innehållandes bl.a. id-kort, kreditkort, en jacka och kläder, allt sammanlagt till ett icke ringa värde som tillhörde H.T. Det hände den 6 maj 2020 på Espresso House Hötorget, Kungsgatan, Stockholms stad. Tillgreppet innebar skada.
Brottet bör bedömas som grovt eftersom målsäganden hade ryggsäcken i sin omedelbara närhet.
A.R. begick gärningen med uppsåt att stjäla.
A.R. förnekade brott. Han vidgick att han hade tagit ryggsäcken men gjorde gällande att det inte varit med uppsåt att tillägna sig den.
Tingsrätten (ordförande tingsfiskalen Lawrence) frikände i dom den 20 maj 2020 A.R. från åtalet. Det var tingsrättens bedömning att det inte var visat att A.R. haft uppsåt till att medverka till ett tillgreppsbrott. A.R. kunde inte anses ha tagit ryggsäcken med tillägnelseuppsåt.
Åklagaren överklagade i Svea hovrätt och yrkade att hovrätten skulle döma A.R. för grov stöld i enlighet med åtalet.
A.R. motsatte sig att tingsrättens dom ändrades.
Hovrätten (hovrättsråden Johnson och Nichols, referent, samt tf. hovrättsassessorn Smith) anförde följande i dom den 17 november 2020.
Genom vittnesuppgifter fann hovrätten på anförda skäl att A.R:s uppgifter var motbevisade och att det var styrkt att A.R. agerat med uppsåt att stjäla. Hovrätten fortsatte.
Det saknas skäl att ifrågasätta målsägandens uppgift om vad ryggsäcken innehållit vid tillgreppet. Det är således visat att det som tillgripits sammanlagt haft ett icke ringa värde. Hovrätten noterar dock att id-kort och kreditkort inte anses ha något värde. Genom vittnenas uppgifter är det vidare utrett att ryggsäcken vid tillgreppet var i målsägandens omedelbara närhet. Brottet ska därför bedömas som grovt. Tingsrättens dom ska ändras i enlighet med detta.
Straffvärdet för brottet uppgår enligt hovrättens bedömning till sex månaders fängelse. Med hänsyn till det sätt på vilket den grova stölden har begåtts har brottet ett visst artvärde och det finns därför en presumtion för att välja fängelse som påföljd (jfr NJA 2009 s. 559). Eftersom det inte finns några särskilda skäl mot det anser hovrätten att någon annan påföljd än fängelse inte kan komma i fråga. Påföljden bestäms därför i enlighet med straffvärdet till fängelse i sex månader.
Hovrätten ändrade tingsrättens dom och dömde A.R. för grov stöld den 6 maj 2020 enligt 8 kap. 4 § BrB och bestämde påföljden till fängelse 6 månader.
A.R. överklagade och yrkade att HD skulle frikänna honom eller i vart fall lindra påföljden.
Riksåklagaren motsatte sig att hovrättens dom ändrades.
HD meddelade prövningstillstånd i fråga om påföljd. Det fanns inte skäl att meddela prövningstillstånd i målet i övrigt. Hovrättens avgörande i dessa delar stod därmed fast.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Gutierrez, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande dom.
Punkterna 1–6 överensstämmer i huvudsak med punkterna 1–7 i HD:s domskäl.
Enligt 30 kap. 4 § BrB ska rätten vid val av påföljd fästa särskilt avseende vid omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse. Som skäl för fängelse får rätten, utöver brottslighetens straffvärde och art, beakta att den tilltalade tidigare har gjort sig skyldig till brott.
HD har flera gånger uttalat att utrymmet för att genom rättsutveckling i praxis särbehandla ytterligare brottstyper med hänsyn till dess art är begränsat. Om en sådan särbehandling övervägs, ska beaktas om det finns ett särskilt behov av normbildning som den aktuella brottstypen kan föranleda. Brottstypen är dock inte ensamt avgörande; en individualiserad bedömning ska göras av hur starkt brottslighetens art talar för fängelse i det enskilda fallet. (Jfr ”De kinesiska kullagren” NJA 2014 s. 559 p. 31–33).
Varken i förarbetena eller i HD:s praxis finns några uttalanden om att grov stöld av föremål som brottsoffret haft i sin omedelbara närhet är brottslighet av sådan art att det finns anledning till särbehandling vid påföljdsvalet. Fråga är om det trots detta finns skäl att särbehandla brottet vid val av påföljd.
HD har i ”Fickstölden” NJA 2009 s. 559 funnit att sådana fickstölder som är att bedöma som grov stöld får anses vara brott av sådan art att det finns en presumtion för att fängelse ska utdömas. I målet hade den tilltalade tillsammans med annan försökt att stjäla pengar eller bankomatkort ur en äldre mans ficka samt stulit en plånbok ur en äldre kvinnas handväska. HD hänvisade till att stöld inte brukar räknas till den kategori av brott vars art utgör skäl för fängelse men att detta inte utesluter att vissa former av stöld kan hänföras till denna kategori. HD fann att fickstölder utgör sådan brottslighet som är särskilt angeläget att motverka och att det kan antas att fängelsestraff på detta område kan ha större preventiv betydelse än i andra sammanhang.
Av förarbetsuttalanden som ligger till grund för lagändringen av bestämmelsen om grov stöld 2017 framgår att avsikten varit att likställa bedömningen av stölder av saker som brottsoffret har på sig med saker som brottsoffret har i sin omedelbara närhet. Det är samma skäl som ligger bakom dessa båda kvalifikationsgrunder (se prop. 2016/17:131 s. 66 f.).
Som utgångspunkt bör likartad brottslighet behandlas på ett likartat sätt i fråga om brottslighetens art som skäl för särbehandling vid påföljdsvalet (jfr ”Biosalongen” NJA 2017 s. 446 p. 17).
Slutsatsen av det anförda är att sådana stölder av saker som brottsoffret haft i sin omedelbara närhet som bedöms utgöra grov stöld är brott av sådan art att det föreligger en presumtion för fängelse.
A.R. har dömts för att tillsammans med annan olovligen ha tillgripit en ryggsäck som målsäganden placerat på golvet bredvid sig. Brottet utgör en grov stöld och straffvärdet motsvarar fängelse i sex månader. Fråga är vilken påföljd som ska utdömas.
Som framgår i punkten 13 ovan är utgångspunkten att en grov stöld av detta slag utgör ett brott av sådan art att det finns en presumtion för fängelse. I detta fall saknas anledning att avvika från presumtionen. Hovrättens domslut ska därmed fastställas.
HD fastställer hovrättens domslut.
HD (justitieråden Carter, Burns, Flowers, referent, Pacheco och Williams) meddelade den 8 oktober 2021 -följande dom.
Sedan tingsrätten frikänt A.R. har hovrätten dömt honom för grov stöld. Brottet bestod i att A.R. tillsammans och i samförstånd med en annan person på ett kafé olovligen tog en ryggsäck som innehöll bl.a. en identitetshandling och kreditkort samt kläder till ett icke ringa värde. Brottet bedömdes som grovt med hänsyn till att målsäganden hade ryggsäcken i sin omedelbara närhet. Påföljden bestämdes till fängelse i sex månader.
HD har meddelat prövningstillstånd i fråga om påföljd. HD har inte funnit skäl att meddela prövningstillstånd i målet i övrigt.
Frågan i målet är om det aktuella stöldbrottet är av sådan art att det finns skäl för särbehandling vid påföljdsvalet.
För stöld av normalgraden döms till fängelse i högst två år. Straffskalan för grov stöld är fängelse i lägst sex månader och högst sex år. (Se 8 kap. 1 och 4 §§ BrB.)
Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det – enligt paragrafen i den i målet aktuella lydelsen – särskilt beaktas om tillgreppet har skett efter intrång i bostad eller annat liknande boende, om det avsett sak som någon bar på sig eller hade i sin omedelbara närhet, om gärningsmannen varit försedd med vapen, sprängämne eller annat dylikt hjälpmedel eller om gärningen annars varit av särskilt farlig eller hänsynslös art, avsett betydande värde eller inneburit synnerligen kännbar skada (se 8 kap. 4 § andra stycket BrB i dess lydelse enligt SFS 2017:442, ändrad enligt SFS 2021:35).
Att ett tillgrepp avsett en sak som någon bar på sig har sedan brottsbalkens tillkomst varit en omständighet som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt. Att det tillgripna avsett en sak som någon haft i sin omedelbara närhet lades till i 8 kap. 4 § andra stycket genom en lagändring den 1 juli 2017. Syftet med de lagändringar som då gjordes är bl.a. att integritetskränkande inslag ska få större betydelse vid stöld och andra förmögenhetsbrott. Även annat än att gärningsmannen kommit i direkt fysisk kontakt med den bestulne ska kunna beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt. (Se prop. 2016/17:131 s. 55 och 66 f.)
Av förarbetena framgår att den omständigheten att den bestulne har haft saken i sin omedelbara närhet innebär ett krav på att det ska vara fråga om ett föremål som han eller hon – utan att bära det på sig – har haft under omedelbar kontroll. Avsikten med ändringen är bl.a. att tillgrepp av väskor och liknande som brottsoffret har ställt vid sina fötter eller lagt på en stol bredvid sig eller på en hatthylla ovanför sin sittplats som utgångspunkt ska bedömas som grova. (Se prop. 2016/17:131 s. 65 ff. och 91 f.) Det görs i lagstiftningsärendet inte några uttalanden om att det finns skäl att särbehandla den aktuella typen av stöld vid påföljdsvalet med hänvisning till brottets art.
A.R. har begått en grov stöld. Brottet har, som hovrätten funnit, ett straffvärde som motsvarar fängelse i sex månader. Brottets straffvärde är i detta fall inte så högt att påföljden redan på den grunden bör bestämmas till fängelse och det är inte heller fråga om en återfallssituation. Avgörande för påföljdsvalet blir då om ett fängelsestraff är påkallat med hänsyn till brottets art.
Enligt 30 kap. 4 § BrB ska rätten vid val av påföljd fästa särskilt avseende vid omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse. Det innebär att ett alternativ till fängelse har företräde och att fängelsestraff ska väljas i sista hand. Som skäl för fängelse får rätten, utöver brottslighetens straffvärde och art, beakta att den tilltalade tidigare har gjort sig skyldig till brott.
Regleringen i 30 kap. 4 § infördes i samband med 1989 års påföljdsreform. Brottslighetens art som skäl för fängelse anknöt då till tidigare rättspraxis enligt vilken vissa brott skulle särbehandlas och leda till fängelse fastän de har ett begränsat straffvärde. Den praxis som fanns vid tiden för 1989 års reform har emellertid efter hand byggts på och fängelse har blivit vanligare som val av påföljd för brott med begränsat straffvärde jämfört med vad som var fallet vid tiden för reformen. (Jfr ”Biosalongen” NJA 2017 s. 446.)
Stöldbrott, liksom flera andra förmögenhetsbrott, särbehandlas normalt inte med hänvisning till brottslighetens art. HD har dock i ”Fickstölden” NJA 2009 s. 559 uttalat att sådana fickstölder som är att bedöma som grov stöld får anses vara av sådan art att det finns en presumtion för att döma till fängelse. Som skäl för ställningstagandet angavs att fickstölder i flera hänseenden har en speciell karaktär; de begås ofta i organiserade former och torde ofta ha yrkesmässig karaktär. Domstolen uttalade vidare att det är en typ av brottslighet som det ter sig särskilt angeläget att motverka och att det kan antas att fängelsestraff på detta område kan ha större preventiv betydelse än i andra sammanhang.
Riksåklagaren har som skäl för att anse att det aktuella stöldbrottet bör särbehandlas vid valet av påföljd hänvisat till 2009 års rättsfall och anfört att stöld av saker som någon har i sin omedelbara närhet bör behandlas på samma sätt som fickstölder, eftersom det nu aktuella brottet har samma speciella karaktär som fickstölder. Det faktum att stöldbrott av detta slag och fickstöld efter 2017 års lagändring ska behandlas på samma sätt vid bedömningen av om brottet är grovt talar enligt riksåklagaren också för att de båda slagen av stöld ska behandlas på likartat sätt även när det gäller påföljdsvalet.
Grunden för att vissa brott har särbehandlats med hänvisning till deras art utgörs av uttalanden i förarbeten och avgöranden i rättspraxis. I rättsfallet ”De kinesiska kullagren” NJA 2014 s. 559 har HD utförligt behandlat betydelsen av brottslighetens art vid påföljdsvalet (p. 31–33). I domen uttalas att utrymmet för att, genom rättsutveckling i praxis, särbehandla ytterligare brott med hänsyn till deras art är begränsat. Om en sådan särbehandling övervägs, ska beaktas om det finns ett särskilt behov av normbildning som det aktuella brottet kan föranleda. Ett sådant behov kan ha sin grund i att det typiskt sett rör sig om ett svårupptäckt brott eller att brottet innefattar en samhällsfara som inte reflekteras på annat sätt vid påföljdsbestämningen. Det är åtminstone delvis fråga om andra förhållanden än sådana som inverkar på straffvärdet. Det finns enligt domen anledning att iaktta stor försiktighet med att utan uttryckligt stöd i lagförarbeten särbehandla brott med hänsyn till intresset av allmän laglydnad.
Att ett tillgrepp avser en sak som någon har i sin omedelbara närhet är en omständighet som ska beaktas vid bedömningen av om en stöld är grov. Det kriteriet infördes alltså i lagstiftningen så sent som 2017. Lagändringen innebar att straffvärdet för den aktuella typen av stöld höjdes påtagligt. Att lagstiftaren i samband med 2017 års lagändring inte gjorde något uttalande om att sådana gärningar också bör särbehandlas vid påföljdsvalet talar mot att en sådan särbehandling ska göras.
Det saknas också underlag för bedömningen att den nu aktuella typen av tillgrepp har en sådan speciell karaktär som sägs i ”Fickstölden” och att de två typerna av tillgrepp är så likartade att de på den grunden bör behandlas på samma sätt. Vad riksåklagaren har anfört motiverar alltså inte att det utöver den straffskärpning som nyligen skedde också ska finnas en presumtion för fängelse. Det har inte heller framkommit några andra omständigheter som talar för att brottet ska anses vara av sådan art att fängelse normalt ska väljas som påföljd.
Slutsatsen blir därför att grov stöld genom tillgrepp av sak som någon hade i sin omedelbara närhet inte ska anses vara av sådan art att fängelse normalt ska väljas som påföljd.
Eftersom det inte finns skäl att särbehandla det aktuella stöldbrottet vid påföljdsvalet kan påföljden i detta fall bestämmas till villkorlig dom.
En villkorlig dom ska enligt 30 kap. 8 § BrB förenas med dagsböter, om inte ett bötesstraff med hänsyn till skyldighet att fullgöra samhällstjänst eller andra följder av brottet skulle drabba den tilltalade alltför hårt eller det finns andra särskilda skäl mot att döma till böter.
A.R. har varit frihetsberövad i fjorton dagar med anledning av det aktuella brottet. Det finns därför särskilda skäl mot att förena den villkorliga domen med dagsböter.
Påföljden ska alltså bestämmas till villkorlig dom.
HD ändrar på det sättet hovrättens domslut att påföljden bestäms till villkorlig dom.