Sedan en konkursgäldenär under pågående konkurs väckt talan mot annan om egendom av beskaffenhet att kunna höra till konkursboet samt konkursboet underrättats om detta, har konkursboet förklarat att boet inte önskade överta gäldenärens talan. Fråga om konkursboet därigenom avstått sin rätt till egendomen.
B.k. försattes d 23 nov 1994 i konkurs. Innan konkursen hade avslutats ansökte B.k. d 5 juni 1997 vid Mölndals TR om stämning å jur kand S.T. och advokaten A.L. med yrkande om skadestånd. Först sedan TR:n utfärdat stämningar i målet kom det till TR:ns kännedom att B.k. var försatt i konkurs vid Göteborgs TR och att konkursen inte var avslutad. Mölndals TR förelade då förvaltaren i B.k:s konkurs att lämna skriftligt besked till TR:n huruvida konkursboet övertog B.k:s skadeståndstalan i målet. Konkursförvaltaren meddelade skriftligen till TR:n att konkursboet inte önskade överta B.k:s skadeståndstalan i målet.
TR:n (rådmannen Freeman) anförde i slutligt beslut d 20 nov 1997: Av handlingarna framgår att B.k. är försatt i konkurs sedan d 23 nov 1994, att vad han yrkar i målet avser egendom som kan komma att ingå i konkursboet samt att konkursboet avstått från att överta B.k:s talan.
B.k. har således inte talerätt beträffande de anspråk som målet avser. På grund härav och eftersom konkursboet avstått från att överta B.k:s talan avvisar TR:n käromålet. (Jfr t ex NJA 1978 s 347 nr I och II.)
B.k. överklagade i HovR:n för Västra Sverige och yrkade att HovR:n skulle undanröja det överklagade beslutet och visa målet åter till TR:n för ny handläggning.
S.T. och A.L. bestred ändring.
HovR:n (hovrättslagmannen Bailey, hovrättsrådet Thimfors, referent, och hovrättsassessorn Mägi) avslog överklagandet i slutligt beslut d 9 febr 1998.
B.k. (ombud advokaten Martin) överklagade och yrkade att HD skulle undanröja HovR:ns beslut och återförvisa målet till TR:n för erforderlig behandling.
S.T. och A.L. (ombud för båda advokaten Rivera) bestred yrkandena.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, Martinez, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut: Skäl. B.k. försattes i konkurs d 23 nov 1994. Den talan mot S.T. och A.L. vars avvisning nu är föremål för HD:s prövning väcktes vid TR:n d 5 juni 1997. TR:n beredde genom föreläggande d 24 okt 1997 konkursförvaltaren tillfälle att överta B.k:s talan i målet. Konkursförvaltaren meddelade TR:n att konkursboet inte önskade överta denna talan. I HovR:n företedde B.k. ett intyg från konkursförvaltaren enligt vilket denne förklarade att han avstått från att ta med fordringsanspråket i konkursen samt att detta enligt hans förmenande inte hör till boet.
I svensk rätt gäller sedan länge att konkursgäldenären inte råder över egendom som hör till konkursboet. En bestämmelse om detta finns i 3 kap 1 § i den nu gällande KL Regeln är avsedd att tillgodose intresset. av att konkursgäldenären inte företar rättshandlingar som kan äventyra konkursborgenärernas rätt. Den har alltså ingenting att göra med konkursgäldenärens rättshandlingsförmåga i övrigt. Denne är således oförhindrad att föra talan om egendom som inte ingår i konkursboet, t ex därför att egendomen inte är utmätningsbar eller för att konkursboet överlåtit sina anspråk på egendomen till honom (betr det sistnämnda fallet, jfr Davis, Svensk civilprocessrätt I s 552, SOU 1994:10 s 274, Horton, Rättegångsbalken s 291, Walin-Palmer, Konkurslagen I s 154 f, Rose, Konkursrätt, 1961, s 303 fotnot 8). Väcker en konkursgäldenär talan om egendom som avses i 3 kap 3 KL och företer han bevis på att konkursboet avstått från sina anspråk på egendomen, skall käromålet alltså tas upp till prövning.
Enligt bestämmelsen i 3 kap 9 § 1 st KL skall ett konkursbo beredas tillfälle att överta konkursgäldenärens talan, när vid konkursbeslutet pågår rättegång mellan gäldenären och tredje man angående tillgång som hör till konkursboet. Väljer konkursboet att inte överta gäldenärens talan, skall egendomen inte anses tillhöra konkursboet. I och med detta blir gäldenären behörig att fullfölja rättegången. Vad gäldenären kan vinna genom processen kommer då att falla utom konkursen. Konkursboets valrätt och rättsföljden av att inte inträda i rättegången förklaras av att den som för processen riskerar att få betala rättegångskostnader. Att konkursboet inte har rätt att utan övertagande återkalla gäldenärens behörigt anhängiggjorda talan har sin grund i hänsynen till motparten (NJA II 19,17 s 160; jfr 13 kap 5 § 1 st RB).
Bestämmelsen i 3 kap 9 § KL är dock inte tillämplig om en person som redan är försatt i konkurs väcker talan mot tredje man angående tillgång som ingår i konkursen. Eftersom gäldenären inte råder över egendomen har det tidigare ansetts att hans talan skall avvisas, såvida inte konkursboet avstått egendomen till gäldenären (NJA 1915 s 294 och 1918 s 301; se vidare NJA II 1947 s 159, Rose, Konkursrätt, 1961, s 303, Walin-Palmer, Konkurslagen I s 154 och Davis i Rättsfall att minnas, 1997, s 359 ff). I senare rättspraxis har HD emellertid fastslagit att konkursboet skall beredas tillfälle att överta talan innan avvisning sker (NJA 1978 s 347 I och II; jfr även 1992 s 518).
Följden av att konkursboet förklarar sig avstå från att överta gäldenärens talan men inte uttalar sig i frågan om huruvida själva tillgången avstås till gäldenären har bedömts i rättsfallet NJA 1991 C 153. HD uttalade här allmänt att ett avstående från talans övertagande inte i alla lägen behöver innebära att konkursboet avstod från tillgången, med verkan att konkursgäldenären blir behörig att fullfölja processen för egen räkning när fråga är om en rättegång som inte pågår vid tiden för konkursutbrottet. I det aktuella notismålet, där gäldenärens talan väckts sista dagen före preskriptions inträde, fann HD med hänsyn till de föreliggande omständigheterna att det saknades anledning att inte tillägga förklaringen om icke-övertagande innebörden att konkursboet avstått från egendomen.
I förevarande mål har konkursboet avgivit förklaring till TR:n att det inte hade för avsikt att inträda i rättegången. Denna förklaring kan inte i sig anses innebära att konkursboet även avstått från den omstämda fordringen (jfr NJA 1998 C 74). Omständigheterna var inte heller sådana att TR:n ändå borde ha utgått från att konkursboet avstod från den tillgång som B.k:s talan avsåg. Det intyg från konkursförvaltaren som företetts i HovR:n måste dock förstås på så sätt att konkursförvaltarens förklaring till TR:n haft sådan innebörd (jfr Rose, Rättegång VI, 3 uppl s 135). På grund av det anförda hade HovR:n inte bort avslå B.k:s överklagande.
HovR:ns och TR:ns beslut skall därför undanröjas och målet återförvisas till TR:n för erforderlig behandling.
HD:s avgörande. HD undanröjer TR:ns och HovR:ns beslut och visar målet åter till TR:n för erforderlig behandling.
HD (JustR:n Nelson, Tucker, referent, Davis, Håstad och Jones) fattade följande slutliga beslut: Skäl. B.k. försattes i konkurs d 23 nov 1994. Medan konkursen fortfarande pågick väckte han vid TR:n talan mot S.T. och A.L. med yrkande om betalningsförpliktelse för dem. Sedan TR:n förelagt konkursförvaltaren att lämna besked huruvida konkursboet övertog B.k:s talan i målet, meddelade konkursförvaltaren TR:n att konkursboet inte önskade överta denna talan. Fråga är nu om B.k:s talan skall tas upp till prövning.
I svensk rätt gäller sedan länge att konkursgäldenären inte råder över egendom som hör till konkursboet. En bestämmelse om detta finns i 3 kap 1 § i den nu gällande KL. Regeln är avsedd att tillgodose intresset av att konkursgäldenären inte företar rättshandlingar som kan äventyra konkursborgenärernas rätt. Den inverkar alltså inte på konkursgäldenärens rättshandlingsförmåga och processbehörighet i övrigt. Denne är således oförhindrad att föra talan om egendom som inte ingår i konkursboet, t ex därför att egendomen inte är utmätningsbar eller därför att konkursboet har avstått sina anspråk på egendomen till honom (beträffande det sistnämnda fallet jfr Davis, Svensk civilprocessrätt I s 552, NJA II 1947 s 160, Horton, Rättegångsbalken s 291, Walin-Palmer, Konkurslagen I s 154 f, Rose, Konkursrätt, 1961, s 303 not 8). Om en konkursgäldenär som väcker talan om viss egendom företer bevis på att konkursboet avstått från sina anspråk på egendomen, skall käromålet alltså tas upp till prövning.
Enligt 3 kap 9 § 1 st KL skall ett konkursbo beredas tillfälle att överta konkursgäldenärens talan, när det vid tidpunkten för konkursbeslutet pågår rättegång mellan gäldenären och någon annan angående sådan egendom som hör till konkursboet. Väljer konkursboet att inte överta gäldenärens talan, skall egendomen inte anses tillhöra konkursboet. I och med detta blir gäldenären behörig att fullfölja rättegången. Vad gäldenären kan vinna genom processen kommer då att falla utom konkursen. Konkursboets valrätt och rättsföljden av att det inte övertar gäldenärens talan sammanhänger med att den som för processen riskerar att få betala rättegångskostnader. Vidare kan gäldenärens motpart ha ett intresse av att målet slutförs. I rättsfallet NJA 1996 s 46 har fastslagits att en förklaring från konkursboets sida att boet inte avser att överta en av gäldenären före konkursutbrottet väckt talan kan återtas av boet i den instans där förklaringen avgetts i enlighet med vad som normalt gäller för processhandlingar i allmänhet.
Bestämmelsen i 3 kap 9 § 1 st KL avser inte den situationen att som i förevarande fall en person som redan är försatt i konkurs väcker talan mot tredje man angående en tillgång som, om talan bifalls, ingår i konkursen. Eftersom gäldenären inte råder över egendomen ansågs det tidigare att en sådan talan skulle omedelbart avvisas (NJA 1915 s 294 och 1918 s 301; se vidare NJA II 1947 s 159, Rose, Konkursrätt, 1961, s 303, Walin-Palmer, Konkurslagen I s 154 och Davis i Rättsfall att minnas, 1997, s 359 ff). I senare rättspraxis har HD emellertid fastslagit att konkursboet skall beredas tillfälle att överta gäldenärens talan innan rätten fattar beslut i avvisningsfrågan (NJA 1978 s 347 I och II; jfr även 1992 s 518 II), en ordning som också numera torde iakttas i praxis. I förevarande fall uppkommer frågan hur målet skall handläggas när konkursboet, efter att i enlighet härmed ha beretts tillfälle att överta talan, förklarar att boet inte önskar göra detta.
Det finns inte skäl att analogivis utsträcka tillämpligheten av bestämmelsen i 3 kap 9 § 1 st på sådant sätt att en förklaring från konkursboets sida om icke-övertagande i detta läge skall medföra att den egendom som är föremål för tvist inte längre kommer att tillhöra konkursboet, med följd att gäldenären automatiskt skulle bli behörig att fortsätta processen. Inte heller kan en sådan förklaring utan vidare tolkningsvis tilläggas den innebörden att boet avstår från egendomen till förmån för gäldenären (jfr NJA 1998 C 74). Så t ex kan konkursboet av olika skäl vilja avvakta med ett ställningstagande i frågan, och man måste också ta viss hänsyn till att gäldenären kan ha underlåtit att tillhandahålla konkursboet relevant beslutsunderlag.
Ofta torde emellertid omständigheterna ge vid handen att konkursboets ställningstagande i realiteten innebär att boet inte önskar ta befattning med det kanske mycket osäkra rättsanspråk som tvisten gäller utan avstår från detta till eventuell förmån för gäldenären. Ibland kan det - såsom när boet på grund av en preskriptionsfrist satt sig ur stånd att själv föra talan i saken (se NJA 1991 C 153) - framstå som alldeles klart att förklaringen måste tilläggas denna innebörd. Även om det i första hand ankommer på gäldenären själv att styrka sin behörighet att föra talan är det för att onödiga avvisningsbeslut skall undvikas angeläget att rätten och konkursförvaltaren sörjer för att konkursboets inställning klarläggs, innan frågan om avvisning prövas. Detta gäller särskilt med hänsyn till att gäldenären är oförhindrad att i högre rätt förebringa utredning om vad konkursboet avsett med sitt yttrande (jfr NJA 1998 C 74).
Den förklaring som konkursförvaltaren i förevarande fall avgav till TR:n om att konkursboet inte önskade överta B.k:s talan innebar inte enligt sina ordalag att boet även avstod från den omstämda fordringen, men omständigheterna får anses ha givit anledning till antagande att den i realiteten kunde ha denna innebörd. I HovR:n har B.k. företett ett intyg från konkursförvaltaren enligt vilket denne uppgett att han innan han avgav förklaringen meddelat B.k. att konkursförvaltningen inte önskade driva fordringsanspråket eller eljest hantera detta i konkursen, att han härigenom avstått från att ta med fordringsanspråket i konkursen samt att detta enligt hans mening inte hörde till boet. Med hänsyn härtill får det anses vara utrett att konkursboets förklaring till TR:n innebar att boet avstått det ifrågavarande fordringsanspråket till B.k..
På grund av det anförda skall TR:ns beslut undanröjas och målet återförvisas till TR:n för erforderlig behandling.
HD:s avgörande. Med upphävande av HovR:ns beslut undanröjer HD TR:ns beslut och visar målet åter till TR:n för erforderlig behandling.
HD:s beslut meddelades d 16 dec 1999 (mål nr Ö 1099-98).