Sedan utfart från fastigheter till riksväg stängts av, har fastigheternas ägare, som för sin verksamhet med tunga fordon och maskiner var beroende av utfarten, inköpt närbelägen fastighet, varifrån han hade tillträde till riksvägen. Fråga huruvida härigenom uppkomna kostnader kunde ersättas enligt 58 § väglagen (1971:948).
I.N. äger fastigheterna Skeppmora 4:8 och 4:27 i Ludvika kommun. Fastigheterna är belägna öster om och intill riksväg 60. LSt:n i Kopparbergs län meddelade d 7 nov 1983 med stöd av 40 § väglagen beslut innebärande att vägförvaltningen fick tillstånd att spärra av bl a utfarten till riksvägen, benämnd anslutning U 11, omedelbart nordväst om fastigheten Skeppmora 4:12. I.N. anförde besvär över beslutet. I beslut d 10 maj 1984 avslog regeringen besvären. Den 3 sept 1984 verkställdes beslutet om avspärrning av anslutning U 11.
I.N. yrkade efter stämning å staten genom vägverket vid Falu TR förpliktande för staten att till I.N. utge 55 000 kr varav 15 000 kr, motsvarande intrångsersättning, skulle uppräknas enligt förändringarna i konsumentprisindex från d 3 sept 1984 tills betalning sker. Därjämte yrkades ränta.
Vägverket bestred I.N:s talan. Såsom i och för sig skäligt belopp vitsordade vägverket fordrat belopp utan uppräkning.
Till stöd för sin talan anförde Santiago i huvudsak följande: Han är anställd vid ett företag, A:s Gräv och Schakt, i Grängesberg. I.N. arbetar ofta som förare av företagets olika motorredskap. När han arbetar med maskiner i t ex Ludvika är det praktiskt att kvällstid ta maskinerna till bostaden, som ligger mellan Ludvika och Grängesberg, i stället för att köra till Grängesberg och sedan återvända hem på annat sätt. Vidare ägde han vid tiden för avstängningen av utfarten U 11 och äger alltjämt följande maskiner med angiven tjänstevikt, nämligen Scania lastbil, 4 220 kg, påhängsvagn, 4 270 kg, efterhängsvagn, 4 600 kg, traktorgrävare, 6 280 kg, bandtraktor, 6 000 kg och grävmaskin, 8 000 kg. Samtliga dessa maskiner hade han fram till avstängningen av U 11 uppställda på en särskilt utplanad del av Skeppmora 4:8 och det var inga problem att ta sig ut på riksvägen. Bärigheten på den samfällda vägen från de egna fastigheterna och tillfartsvägen till riksväg 60 är god. Även siktförhållandena vid U 11 är goda. För att komma till och från sina fastigheter efter avstängningen av U 11 måste han trafikera den enskilda vägen Skeppmoravägen som vid anslutning U 2 har utfart till riksvägen. Under tjällossningstid varje år är framkomligheten på den vägen regelmässigt begränsad till trafik med fordon med maximal vikt av 4 ton. Begränsningen varade t ex 1986 under tiden mars - d 18 juli. Under denna tjällossningstid kan han således inte föra vare sig de egna eller arbetsgivarens tunga maskiner till och från de egna fastigheterna. Ävenvintertid är bekymmer genom att plogvallar begränsar utrymmet att på Skeppmoravägen föra stora maskiner. Siktförhållandena vid utfart från anslutning U 2, som han normalt skall använda, är mindre bra. Siktsträckorna är inte längre än 75 m nordlig riktning och drygt 100 m sydlig riktning på grund av att man från förarplats i maskinerna kommer att befinna sig relativt långt från vägkanten. Därtill kommer att sikten vintertid ytterligare begränsas av plogmassor på ömse sidor av anslutningen till riksväg 60. En ytterligare olägenhet med anslutning U 2 är att stannplanet lutar mot riksvägen. - På grund av nu angivna olägenheter av avstängningen av U 11 har Santiago varit tvungen att köpa en annan fastighet - Skeppmora 4:16 - för uppställning av maskinerna. Denna fastighet, som är belägen väster om riksväg 60, har gynnsamma utfartsförhållanden.
Som grund för sin talan åberopade I.N. i första hand att till följd av statens åtgärd att stänga av U 11 det för hans fastigheter Skeppmora 4:8 och 4:27 uppkommit sådant annat avsevärt men som avses i 58 § väglagen. I andra hand åberopade I.N. att ersättning skall utgå enligt grunderna för 58 § väglagen och med en analog tillämpning av 55 § sagda lag och 4 kap 1 § expropriationslagen.
Som grund för och till utvecklande av bestridandet anförde vägverket: När det gäller den av I.N. i första hand åberopade grunden gör vägverket gällande att de olägenheter som påstås ej är av sådan typ att de är ersättningsgilla enligt 58 § väglagen och att i vart fall avsevärt men ej uppkommit för I.N:s fastigheter. Vad härefter gäller den i andra hand åberopade grunden hävdar vägverket att rätten till ersättning med stöd av 58 § väglagen är uttömmande reglerad i detta lagrum och att ersättning för intrång och annan skada ej kan utgå enligt en analog tillämpning av expropriationslagstiftningen. Någon laglig grund för yrkandet om uppräkning av ersättning finns ej. - Vägverket påbörjade under november 1982 arbete med att förbättra riksväg 60 på delen Klenshyttan - Skeppmora. Samtidigt föranstaltades om förrättningar enligt anläggnings- och fastighetsbildningslagarna avseende enskilda vägar i Skeppmora. Förbättringsarbetena på riksväg 60 slutbesiktigades under augusti 1983. - Av trafiksäkerhetsskäl har vägverket fått till stånd avstängning av bl a anslutning U 11. I sitt beslut d 7 nov 1983 har LSt:n funnit att de föreslagna ändringarna av anslutningar till riksväg 60 medför att trafiksäkerheten på riksvägen ökar. Enligt LSt:n får olägenheterna för berörda fastighetsägare anses vara begränsade. - Vid tiden för avstängningen av U 11 var I.N. heltidsanställd hos A:s Gräv och Schakt. Vid något tillfälle har I.N. mer av bekvämlighet fört arbetsgivarens maskin till bostaden men han var inte skyldig att göra detta. Det kan vitsordas att I.N. under september 1984 ägde en traktorgrävare och en mindre lastmaskin, vilka maskiner han använt enbart för eget bruk. Han har inte drivit egen rörelse med maskinerna.
TR:n (rådmännen Smith och Schroeder, fastighetsrådet Howard samt nämndemännen Wood och Chang) anförde i dom d 22 okt 1987:
Domskäl. I.N. har på egen begäran hörts under sanningsförsäkran och därvid uppgivit bl a följande. Han arbetar heltid hos A:s Gräv och Schakt i Grängesberg. I arbetet för han olika maskiner med en tjänstevikt mellan 9 och 15 ton. När han utfört arbete i Ludvika brukar han parkera maskinen på egen fastighet i stället för att köra den till Grängesberg och färdas hem på annat sätt. Den ordningen fungerar bra men det är dock inte något krav från arbetsgivaren att I.N. kan tillhandahålla uppställningsplats för maskiner. Under de senaste 8-10 åren har han skaffat de maskiner och släpfordon som han angivit vid utvecklingen av sin talan för att efter hand göra i ordning dem. Samtliga dessa maskiner ägde han vid avstängningen av U 11. På fastigheten Skeppmora har han gjort i ordning en plan för maskinerna. Han vill kunna arbeta med egna maskiner, om det skulle bli svårt med arbete hos arbetsgivaren. Han har också planer på att arbeta deltid med egen rörelse och eventuellt utföra arbete åt arbetsgivaren med egen maskin. I.N. har dock ännu inte kommit igång med någon egen rörelse utan bara använt maskinerna för olika arbeten på de egna fastigheterna. - Efter stängningen av U 11 har han haft de olägenheter som redovisas vid hans yrkanden. Användningen av fastigheten Skeppmora 4:16 som uppställningsplats är ett provisorium, tills Skeppmoravägen förbättrats. Om så sker, skall han åter använda Skeppmora 4:8 för maskinerna.
På vägverkets begäran har vittnesförhör hållits med I.N:s chef, L-E.A., som bl a uppgivit: Sedan 15-17 år är I.N. heltidsanställd vid företaget och arbetar huvudsakligen som förare av olika tyngre gräv- och schaktmaskiner. Arbetstagarna får själva avgöra om de vill lämna maskinerna på det ställe där de utför arbeten, föra maskinerna till Grängesberg eller om de vill ta med sig maskinen hem till sin bostad. - Vid ett tillfälle erbjöd A I.N. att utföra ett arbete med egen bandtraktor men Santiago uppgav att traktorn var trasig.
TR:n, som företagit målet till avgörande vid huvudförhandling med syn, gör följande bedömning.
Frågan huruvida I.N. är berättigad till ersättning med anledning av att utfarten vid U 11 avstängts skall bedömas enligt bestämmelserna i 58 § väglagen. De av I.N. åberopade reglerna i 55 § gäller en annan ersättningssituation än den i målet aktuella och är därför inte tillämpliga i förevarande fall.
Enligt bestämmelserna i 58 § är fastighetsägaren berättigad till ersättning av väghållaren om det för hans fastighet till följd av b la förordnande om avstängning av utfart mot allmän väg uppkommer avsevärd ökning av annars erforderlig kostnad för nyanläggning eller ändring av utfart till den allmänna vägen eller avsevärd ökning av annan väghållningskostnad eller annat avsevärt men.
I.N. har gjort gällande att avstängningen av utfarten vid U 11 förorsakat avsevärt men för hans brukningslott som består av registerenheterna Skeppmora 4:8 och 4:27 och yrkat ersättning för de åtgärder han vidtagit för att eliminera dessa olägenheter. Vägverket har bestritt I.N:s yrkande.
Annat är ej visat än att I.N:s brukningslott användes huvudsakligen för bostadsändamål. Brukningslottens areal är i och för sig tillräckligt stor för att den skulle kunna brukas även som garage-, verkstads- och uppställningsplats för den maskinpark som normalt krävs för att driva en mindre rörelse för utförande av grävnings- och schaktningsarbeten. Vissa anordningar på brukningslotten ävensom på den år 1984 förvärvade fastigheten Skeppmora 4:16 talar för I.N:s påstående att han haft planer på att etablera sig som egen företagare i branschen. I.N. har emellertid, trots att avsevärd tid gått sedan han förvärvade sina maskiner, hitintills inte förverkligat sina planer, och han har inte heller på ett övertygande sätt förmått visa att så blir fallet inom en nära framtid. Det är således inte styrkt att på I.N:s brukningslott bedrivs eller inom en nära framtid kommer att bedrivas någon rörelse av påstått slag. Enligt utredningen används Morrow som tomtplats för en permanent bostad och som uppställningsplats för en del äldre grävmaskiner och lastfordon som nu inte är i drift. Någon verksamhet på I.N:s brukningslott, som föranleder ett behov av utfart mot allmänna vägen med entreprenadmaskiner fanns sålunda inte vid tidpunkten för vägavstängningen och finns ej heller för närvarande. Sådant behov synes ej heller uppkomma inom en nära framtid.
Den omständigheten att I.N. i sitt arbete föredrar att då och då parkera arbetsgivarens maskiner på sin egen tomtmark ändrar inte bedömningen att I.N:s brukningslott är att betrakta som en bostadsfastighet. För den trafik som normalt förekommer från bostaden på I.N:s brukningslott leder vägavstängningen vid U 11 ej till någon olägenhet.
Mot bakgrund av det anförda är I.N. inte berättigad till ersättning med anledning av avstängningen av utfart U 11. Käromålet skall därför lämnas utan bifall.
Domslut. Käromålet lämnas utan bifall.
I.N. fullföljde talan i Svea HovR och yrkade bifall till sin vid TR:n förda talan.
Staten bestred ändring.
HovR:n (hovrättsrådet Å Hunt, fastighetsrådet Cunningham samt hovrättsråden Phillips och Vazquez, referent) anförde i dom d 27 sept 1988:
Domskäl. I.N. har som grund för sin talan i HovR:n gjort gällande att han genom avstängningen av utfarten U 11 åsamkats sådant avsevärt men som avses i 58 § väglagen. Någon särskild grund för den yrkade indexuppräkningen har I.N. inte angett.
I.N. har, utöver vad han uppgett i TR:n, anfört bla. Han köpte fastigheterna Skeppmora 4:8 och 4:27 (brukningsenheten) för att där bosätta sig och bedriva rörelse med entreprenadmaskiner. Han byggde bostadshuset själv. Källarvåningen är inredd som garage- och reparationsverkstad med en takhöjd av ca 3,5 m. När bostadshuset nästan var färdigt aktualiserades ombyggnaden av riksväg 60. Innan alla problem som rör avstängningen av utfarten U 11 är lösta vågar han inte börja den tilltänkta entreprenadrörelsen. Eftersom Skeppmoravägen är avstängd 3-4 månader varje år för fordon tyngre än 4 ton har han blivit tvungen att köpa Skeppmora 4:16 där han gjort i ordning en uppställningsplats för sina maskiner. För att kunna bedriva rörelsen året runt, vilket är nödvändigt för att uppnå lönsamhet, måste han köpa en ny traktorgrävare. En sådan kostar omkring 300 000 kr i inköp. De gamla maskinerna skall användas som kompletterande utrustning i rörelsen. - Den yrkade ersättningen innefattar kostnader för inköp och iordningställande av Skeppmora 4:16 varav 16 000 kr för erlagd köpeskilling, 625 kr för lagfartsavgift, 7 500 kr för elanslutning, 20 000 kr för avröjning och avgrusning samt 10 000 kr för en s k Friggebod.
Staten har i huvudsak anfört. I.N. har inte bedrivit någon rörelse på brukningsenheten och han har aldrig haft något behov av utfart vid U 11. Om ett sådant behov förelegat har han dock inte åsamkats någon kostnad som är ersättningsgill enligt 58 § väglagen. I allt fall har avstängningen inte orsakat I.N. något avsevärt men. - Skeppmoravägen är avstängd för tung trafik ca tre månader om året men även under den tiden kan vägföreningen medge undantag för viss tung trafik på vägen. Den temporära avstängningen av Skeppmoravägen för tung trafik gäller även utfartsvägen vid U 11 liksom utfartsvägen från Skeppmora 4:16. I.N. har sålunda genom köpet av sistnämnda fastighet inte erhållit bättre utfartsförhållanden på riksvägen än tidigare. Såväl utfartsvägen vid U 11 som den vid Skeppmora 4:16 har dock sådan standard att de kan befaras med tung trafik hela året. - Staten vitsordar att I.N. har haft de kostnader för Skeppmora 4:16 som angetts. Däremot kan kostnadernas skälighet inte vitsordas.
Av utredningen i målet framgår att I.N. inrättat källarplanet i bostadshuset på Skeppmora 4:8 som reparationsverkstad lämpad för entreprenadrörelse samt att han iordningställt delar av brukningsenbeten som uppställningsplats för de äldre fordon och arbetsmaskiner som han har anskaffat. Enligt HovR:n talar dessa omständigheter för I.N:s påstående att han redan vid tiden för beslutet om anslutningsförbud hade konkreta planer på att bedriva en entreprenadrörelse på brukningsfastigheten.
Annat är inte visat än att utfartsvägen vid U 11 var tillgänglig för tung trafik hela året och att så är fallet även beträffande utfartsvägen från Skeppmora 4:16. Efter avstängningen av utfarten har I.N. vid transport till och från brukningsenheten varit hänvisad till Skeppmoravägen, vilken ostridigt är avstängd för tung trafik viss del av året. Utfartens avstängning och Skeppmoravägens begränsade tillgänglighet har därför inneburit en väsentlig inskränkning i I.N:s möjligheter att bedriva entreprenadverksamhet på brukningsenheten varigenom avsevärt men uppkommit för honom vid fastighetens nyttjande. Mot denna bakgrund saknas anledning att inte sätta tilltro till I.N:s uppgifter att han förvärvat Skeppmora 4:16 i syfte att kunna fullgöra sina planer på att starta den till tänkta rörelsen. Genom de åtgärder som I.N. vidtagit finns det även skäl att anta att han skall komma igång med entreprenadrörelsen inom en ganska nära framtid.
Kostnaderna för köpet och iordningställandet av Skeppmora 4:16 utgör sålunda en direkt följd av anslutningsförbudet. Från statens sida har emellertid gjorts gällande att sagda kostnader inte är av den arten att de kan ersättas enligt 58 § väglagen.
Av förarbetena till 31 b § lagen (1943:431) om allmänna vägar - vilket stadgande i oförändrat sakligt skick överförts till 58 § väglagen - framgår att ersättning vid anslutningsförbud kan utgå, inte bara för ny- eller ombyggnad av fastighetens utfart, utan även för intrång i fastighetens brukande (prop 1947:131 s 311, 1 LU 1947:45 s 23, prop 1971:123 s 135 ff och 197 f). Som exempel härpå nämns ökade kostnader för underhåll och vinterväghållning av utfartsvägen samt ökade arbetskostnader vid körslor till och från fastigheten. Enligt HovR:n utvisar exemplifieringen att vad som skall anses som ersättningsgill kostnad enligt 58 § väglagen inte är uttömmande besvarat i lagens förarbeten.
Då I.N. inte själv har kunnat förbättra utfartsförhållandena från brukningsenheten - Skeppmoravägens underhåll och skötsel ombesörjs av en vägförening - finner HovR:n att hans kostnader för köp och iordningställande av Skeppmora 4:16 är av det slag att de bör ersättas enligt nyssnämnda lagrum. De kostnader som han sålunda har nedlagt kan inte anses oskäliga. Med undantag av I.N:s yrkande om indexuppräkning - för vilket han inte kunnat ange någon grund - skall hans talan därför bifallas, dock att yrkad ränta inte skall utgå för tid före det att stämningen i målet delgavs staten.
Domslut. Med ändring av TR:ns dom förpliktar HovR:n staten att till I.N. betala 55 000 kr jämte ränta enligt 6 § räntelagen från d 8 jan 1986 tills betalning sker.
Vägverket (ombud avdelningsdirektören B.H.) sökte revision och yrkade att HD, med ändring av HovR:ns dom, måtte fastställa TR:ns domslut. Vägverket åberopade som grund för sin revisionstalan endast att de kostnader för vilka I.N. yrkat ersättning inte var av det slag som kan ersättas enligt 58 § väglagen. Vägverket godtog HovR:ns bedömning att I.N. vid tiden för avstängningen av utfarten hade planer på att bedriva entreprenadrörelse.
I.N. (ombud advokaten H.Ö.) bestred ändring.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, Rivera, hemställde i betänkande att HD måtte meddela följande dom: Domskäl. I HD har vägverket som grund för sitt bestridande av I.N:s talan åberopat att de kostnader, för vilka denne yrkat ersättning i målet, inte är av sådan art att de kan ersättas enligt 58 § väglagen. Till stöd härför har vägverket anfört att med avsevärt men enligt nämnda lagrum avses skada hänförlig till den fastighet som genom anslutningsförbudet förlorar en utfart samt att bara kostader som hänför sig till nyttjandet av en sådan fastighet är ersättningsgilla. Vägverket har vidare gjort gällande att den så kallade brukningsenheten (Skeppmora 4:8 och 4:27) inte drabbats av något men, eftersom den var taxerad som annan fastighet och endast var avsedd för boende.
Vid bedömningen av frågan huruvida I.N. är berättigad till ersättning enligt 58 § väglagen är i målet följande att beakta.
I.N. har som grund för sin talan åberopat att anslutningsförbudet föranlett att sådant avsevärt men som avses i 58 § väglagen uppkommit vid nyttjandet av brukningsenheten. Han har emellertid inte yrkat ersättning för kostnader hänförliga till denna fastighet. I stället har han - under åberopande av att han på grund av nämnda förbud hindrats i den planerade användningen av brukningsenheten och därför nödgats anskaffa en ersättningsfastighet, Skeppmora 4:16, för bedrivande av entreprenadrörelsen - yrkat ersättning i målet för kostnader för inköp och iordningställande av sistnämnda fastighet.
Av handlingarna i målet framgår att Santiago hade vidtagit olika åtgärder för att iordningställa brukningsenheten för den till tänkta entreprenadrörelsen och i målet är numera ostridigt att han vid tiden för beslutet om anslutningsförbud hade konkreta planer på att där bedriva sådan rörelse. Med hänsyn härtill får avstängningen av utfarten på sätt HovR:n angivit anses ha inneburit avsevärt men för I.N. vid nyttjande av brukningsenheten.
I.N:s åtgärder med avseende på köp och iordningställande av fastigheten Skeppmora 4:16 har ostridigt föranletts av utfartens avstängning. Kostnaderna för dessa åtgärder får därför anses ha utgjort en direkt följd av anslutningsförbudet. Vid sådant förhållande bör dessa kostnader, ehuru de hänför sig till en fastighet som ej berörs av nämnda förbud, anses ersättningsgilla enligt 58 § väglagen i den mån de kan bedömas utgöra av förbudet föranledda merkostnader.
I.N. har inte påstått i målet att han erlagt något överpris vid köpet av Skeppmora 4:16 eller att förvärvet av denna fastighet av annan anledning medfört någon förlust för honom. Han kan därför inte anses berättigad till ersättning av vägverket för kostnader för köpeskilling för fastigheten. Vad I.N. i samband med köpet utgivit för lagfartsstämpel, 625 kr, är emellertid att bedöma som en ersättningsgill merkostnad (jfr NJA 1981 s 780). Beträffande övriga i HovR:ns dom angivna kostnader å tillhopa 37 500 kr, avseende olika anordningar för entreprenadverksamheten, har I.N. hävdat att kostnaderna motsvaras av på brukningsenheten gjorda investeringar som blivit onyttiga på grund av anslutningsförbudet. Vägverket har i HD inte gjort någon invändning i detta hänseende och ej framställt någon erinran mot skäligheten av de yrkade beloppen. I.N. bör därför erhålla ersättning även för dessa kostnader. Ersättningen skall följaktligen bestämmas till sammanlagt 38 125 kr.
Domslut. HD ändrar på det sätt HovR:ns domslut att HD förpliktar vägverket att till I.N. utgiva 38 125 kr jämte ränta enligt 6 § räntelagen från d 8 jan 1986 tills betalning sker.
HD (JustR:n Burns, Brown och Park) beslöt följande dom:
Domskäl. Som grund för sin revisionstalan har vägverket gjort gällande att I.N:s kostnader för köp och iordningställande av fastigheten Skeppmora 4:16 inte varit av sådant slag att ersättning därför kan utgå enligt 58 § väglagen (1971:948). Enligt verkets uppfattning ger detta lagrum en rätt till ersättning enbart för kostnader hänförliga till nyttjandet av den fastighet som förlorat en utfart, medan kostnader för köp och iordningställande av en annan fastighet inte är ersättningsgilla.
När en fastighets utfart till allmän väg spärras av enligt 40 § väglagen gäller enligt 58 § samma lag att fastighetens ägare har rätt till ersättning av väghållaren om det till följd av avspärrningen för fastigheten uppkommer avsevärd ökning av annars erforderlig kostnad för nyanläggning eller ändring av utfart till sådan väg, avsevärd ökning av annan väghållningskostnad eller annat avsevärt men. En liknande bestämmelse fanns tidigare i 31 b § lagen (1943:431) om allmänna vägar. Vid bedömande av vad som i detta sammanhang skall förstås med "avsevärt men" kan hänsyn tas inte endast till skada som drabbat fastigheten som sådan utan även till olägenheter för sådan näringsverksamhet som bedrivs på fastigheten.
I förevarande fall framgår av utredningen att Santiago var anställd vid ett företag som utförde grävnings- och schaktningsarbeten och att han ägde vissa fordon och maskiner som fanns uppställda på den brukningsenhet som bildades av hans fastigheter Skeppmora 4:8 och 4:27. Transporterna mellan I.N:s fastigheter och riksvägen ägde rum med användande av den nu avstängda utfarten. I.N. har vidare upplyst att han vid tidpunkten för avstängningen planerade att på sina fastigheter bedriva en egen entreprenadrörelse och att han till förberedande härav hade utfört vissa anläggningsarbeten på fastigheterna. Vägverket har numera förklarat sig godta att I.N. vid den aktuella tidpunkten hade planer att bedriva en sådan rörelse på fastigheterna. Mot bakgrund härav har avstängningen av utfarten till riksvägen inneburit en väsentlig inskränkning i I.N:s möjligheter att bedriva den planerade entreprenadrörelsen på fastigheterna.
Av lydelsen av 58 § väglagen framgår att ersättning kan utgå för ökade kostnader som avser anordnande av annan utfartsväg eller väghållningen. Med "annat men" torde närmast åsyftas andra merkostnader som föranleds av föreskrift eller förordnande som avses i bestämmelsen. I förarbetena till den motsvarande bestämmelsen i 31 b § lagen om allmänna vägar angavs som exempel, för fall då förlängning sker av utfartsväg, stegrade kostnader för underhållet och vinterväghållningen samt de ökade arbetskostnader som kan uppkomma för en fastighet med mycket körslor (första lagutskottets utlåtande 1947:45 s 23); den förstnämnda typen av kostnader bröts, som framgår av vad som sagts i det föregående, vid tillkomsten av väglagen ut till ett särskilt led i ersättningsbestämmelsen. Olägenheter av här nämnda slag kan ibland medföra en minskning av fastighetens värde (jfr SOU 1968:17 Allmänna vägar s 116). Ersättning bör då kunna utgå för denna värdeminskning. Eftersom hänsyn kan tas även till olägenheter som avser näringsverksamhet som bedrivs på fastigheten, bör också t ex kostnader som lagts ner på fastigheten för denna verksamhet kunna ersättas, om de blir onyttiga.
Av bestämmelsens syfte måste anses följa att en förutsättning för att ersättning för viss kostnad skall kunna utgå är att kostnaden hänför sig till nyttjandet av den fastighet som berörs av föreskriften eller förordnandet. Det förtjänar härvid nämnas att, om synnerlig olägenhet av den art som avses i 58 § väglagen uppkommer för fastighet eller fastighetsdel som haft utfart till allmän väg, väghållaren enligt 59 § är på ägarens begäran skyldig att inlösa område som lider sådan olägenhet.
Den ersättning som I.N. yrkar i målet avser kostnader för inköp och iordningställande av en på annan plats belägen fastighet, från vilken han avser att bedriva entreprenadrörelsen och varifrån det finns en användbar utfart till riksvägen. Kostnaderna hänför sig alltså inte till nyttjandet av de fastigheter som berörs av vägavstängningen. Utredningen i målet ger inte stöd för att dessa fastigheter minskat i värde till följd av avstängningen eller att kostnader, som I.N. där lagt ner på anläggningar för den planerade rörelsen, på grund av avstängningen blivit onyttiga.
På grund av det anförda kan I.N. inte anses berättigad till ersättning för åberopade kostnader. Det förhållandet att han, om han valt att anordna annan godtagbar utfartsväg från sina båda fastigheter till riksvägen, t ex en ombyggnad av Skeppmoravägen så att den blev brukbar för tung trafik under hela året, kunde ha erhållit ett betydligt större belopp för därmed förenade kostnader än vad han nu yrkat kan inte föranleda annan bedömning.
Domslut. Med ändring av HovR:ns dom fastställer HD TR:ns domslut.
Referenten, JustR Duncan, med vilken JustR Jermsten förenade sig, var skiljaktig och anförde: Som grund - - - se HD:s dom - - - inte är ersättningsgilla.
När en fastighets utfart till allmän väg spärras av enligt 40 § väglagen gäller enligt 58 § samma lag att fastighetens ägare har rätt till ersättning av väghållaren om det till följd av avspärrningen för fastigheten uppkommer avsevärd ökning av annars erforderlig kostnad för nyanläggning eller ändring av utfart till sådan väg, avsevärd ökning av annan väghållningskostnad eller annat avsevärt men. En liknande bestämmelse fanns tidigare i 31 b § lagen (1943:431) om allmänna vägar. Vid bedömande av vad som i detta sammanhang skall förstås med "avsevärt men" kan hänsyn tas inte endast till skada som drabbat fastigheten som sådan utan även till olägenheter för sådan näringsverksamhet som bedrivs på fastigheten. Som ett exempel har i förarbetena omnämnts de ökade arbetskostnader som vid en förlängning av en utfartsväg uppkommer för en fastighet med mycket körslor (första lagutskottets utlåtande 1947:45 s 23).
I förevarande fall framgår av utredningen att Santiago var anställd vid ett företag som utförde grävnings- och schaktningsarbeten och att han ägde vissa fordon och maskiner som fanns uppställda på den brukningsenhet som bildades av hans fastigheter Skeppmora 4:8 och 4:27. Transporterna mellan I.N:s fastigheter och riksvägen ägde rum med användande av den nu avstängda utfarten. I.N. har vidare upplyst att han vid tidpunkten för avstängningen planerade att på sina fastigheter bedriva en egen entreprenadrörelse och att han till förberedande härav hade utfört vissa anläggningsarbeten på fastigheterna. Vägverket har förklarat sig godta att I.N. vid den aktuella tidpunkten hade planer att bedriva en sådan rörelse på fastigheterna.
Med hänsyn till det sätt på vilket Santiago använde och planerade att använda fastigheterna Skeppmora 4:8 och 4:27 har avstängningen av utfarten till riksvägen medfört sådana följder för dessa fastigheter att avsevärt men får anses ha uppkommit för dem. Det har inte ifrågasatts att det var denna avstängning som föranledde I.N. att anskaffa och som uppställningsplats iordningställa den närbelägna fastigheten Skeppmora 4:16, varifrån det fanns en utfart till riksvägen som han året runt kunde använda för sina fordon och maskiner. Frågan är emellertid om han är berättigad till ersättning enligt 58 § väglagen trots att hans yrkade kostnader hänför sig till anskaffande och iordningställande av annan fastighet än dem som berörts av avstängningen av utfarten.
Av ordalydelsen i 58 § väglagen framgår att lagrummet främst syftar till att göra det möjligt för ägare till fastighet som berövats en utfart till allmän väg att förse fastigheten med en ny jämförbar utfart. De ökade kostnader som föranleds av att en sådan ny utfart anläggs och vidmakthålls är sådana som är klart ersättningsgilla enligt 58 §. Till följd av föreskriften att även annat avsevärt men skall ersättas kan dock väghållarens ansvar sträcka sig längre.
I förevarande fall har upplysts att I.N. från sina fastigheter Skeppmora 4:8 och 4:27 hade tillträde till en mindre, enskild väg, den s k Skeppmoravägen, som i sin tur hade förbindelse med riksvägen. Skeppmoravägen är emellertid avstängd för tyngre trafik under viss del av året. Vägverket har framhållit att Santiago kunde ha vidtagit åtgärder för att få till stånd en ombyggnad av Skeppmoravägen så att den kunnat användas för körslor året runt. Härigenom skulle enligt verkets mening en tillfredsställande förbindelseled mellan I.N:s fastigheter och riksvägen ha kommit till stånd. Verket har tillagt att de kostnader som härigenom skulle ha åsamkats I.N. kunde ha varit sådana att verket bort stå för dem.
Om I.N. hade valt att föranstalta om en ombyggnad av Skeppmoravägen så att den blev brukbar för tung trafik under hela året, skulle de kostnader som detta medfört för honom ha varit av sådant slag att de kunnat ersättas enligt 58 § väglagen. I.N. har emellertid framhållit att dessa kostnader skulle ha blivit mångdubbelt större än hans kostnader för inköp och iordningställande av Skeppmora 4:16, och detta har inte bestritts av vägverket. Det får därför antas att den lösning som Santiago valde var en från ekonomisk synpunkt rimlig åtgärd för att säkerställa att han även i fortsättningen hade en tillfredsställande förbindelse med riksvägen och härigenom undanröja det avsevärda men som åsamkats honom genom avstängningen av den tidigare utfarten från hans fastigheter. Hans kostnader bör därför kunna ersättas enligt 58 § väglagen.
När ett ersättningskrav enligt 58 § väglagen såsom i detta fall grundar sig på att en fastighetsägare till följd av avstängningen av en utfart förvärvat en ny fastighet med mera tillfredsställande vägförhållanden kan frågan om storleken av ersättningen bli beroende av en rad olika faktorer. Dit hör exempelvis hur den gamla fastighetens värde påverkats av de försämrade vägförhållandena, huruvida några investeringar på den gamla fastigheten blivit onyttiga till följd härav, hur det pris som betalats för den nya fastigheten förhåller sig till fastighetens bestående värde samt vilka investeringar som gjorts på den nya fastigheten och hur dessa påverkat fastighetens värde. Någon prövning härav kan dock inte ske i förevarande fall, eftersom vägverket uttryckligen förklarat sig begränsa sin revisionstalan till att avse den rättsliga frågan huruvida I.N:s kostnader för den nya fastigheten var av sådant slag att de kunde medföra ersättningsskyldighet enligt 58 § väglagen.
HovR:ns domslut skall därför fastställas.