En folksamling på drygt 200 personer hade tagit sig in på en arbetsplats för ett motorvägsbygge i syfte att hindra bygget. Deltagare i folksamlingen, som vägrat att följa uppmaning från polisen att lämna arbetsplatsen, har dömts för ohörsamhet mot ordningsmakten.
Allmän åklagare yrkade vid Stenungsunds TR ansvar, enligt 16 kap 3 § BrB, å K.Å., född 1964,
samt å Å.L., C.K. och P.T.
för ohörsamhet mot ordningsmakten enligt följande gärningsbeskrivning: K.Å., Å.L., C.K. och P.T., som d 21 okt 1987 i Ödsmål, Stenungsunds kommun, på vägverkets avspärrade arbetsplats för beslutat motorvägsbygge, deltagit i folksamling som stört allmän ordning, har underlåtit att efterkomma av polismyndigheten för ordningens upprätthållande lämnad befallning att lämna området.
K.Å. och övriga tilltalade bestred ansvar.
TR:n (rådmannen Massey) anförde i dom d 7 april 1988:
Domskäl. I målet är upplyst: På uppdrag av regeringen har vägverket projekterat nybyggnad av en motorväg mellan Stora Höga och Bratteröd. Sedan en arbetsplan vunnit laga kraft i september 1987 påbörjade vägverket samma månad byggnationen. Bl a d 21 okt 1987 samlades ett stort antal miljövänner, s k trädkramare, på arbetsområdet i Ödsmål. Vägverket anmälde till polisen att arbetet hindrades och begärde hjälp med att få bort personerna. Samma dag anlände en större polisstyrka till arbetsplatsen, varvid miljövännerna - som då uppgick till drygt 200 personer - uppmanades att lämna området. Ett stort antal personer efterkom inte polisens uppmaning utan fick föras bort.
K.Å. och C.K. har uppgett: De var på arbetsplatsen för att protestera och skapa en opinion mot vägbygget i syfte att få regeringen att avbryta detta. Det är riktigt att de därvid deltog i en folksamling men då alla uppträdde lugnt och sansat ifrågasätter de att deras handlande var störande för den allmänna ordningen. De lade inte märke till några avspärrningar kring arbetsplatsen och kan därför inte sägas ha inträngt på denna. De uppfattade polisens uppmaning att lämna området inom viss tid men följde inte uppmaningen. Att de underlät detta beror på att motorvägsbygget utgör ett sådant hot mot den känsliga naturen i regionen att de med hänvisning till BrB:s nödregler var berättigade att försöka stoppa bygget för att avvärja hotet. De ifrågasätter vidare om beslutet att bygga vägen tillkommit på lagligt sätt då det får ses som ett resultat av påtryckningar från bilindustrin och därmed strider mot demokratiska principer.
Å.L. och P.T., som inte varit närvarande vid TR:ns huvudförhandling, får antas ha samma inställning som övriga tilltalade.
TR:n gör följande bedömning.
Genom att de tilltalade som deltagare i en folksamling hindrat vägverkets arbete får de anses ha stört den allmänna ordningen.
Det är genom de tilltalades egna uppgifter bevisat att de inte följt polisens uppmaning att lämna arbetsplatsen inom viss tid.
Även om uppfattningen att motorvägsbygget innebär ett hot mot naturen godtas utgör hotet inte en sådan fara för akut olycka eller liknande att BrB:s nödregler är tillämpliga (jfr rättsfallet NJA 1982 s 621).
På grund av det anförda skall var och en av de tilltalade fällas till ansvar för ohörsamhet mot ordningsmakten.
Påföljden bör bestämmas till böter.
Domslut. TR:n dömde K.Å. jämlikt 16 kap 3 § BrB för ohörsamhet mot ordningsmakten till 30 dagsböter å 40 kr.
Även övriga tilltalade dömdes för samma brott till 30 dagsböter.
K.Å. fullföljde talan i HovR:n för Västra Sverige och yrkade ogillande av åtalet. I andra hand yrkade hon att dagsbotens belopp sattes ned.
Åklagaren medgav viss nedsättning av dagsbotens belopp men bestred i övrigt ändringsyrkandet.
HovR:n (hovrättslagmannen Fitzpatrick, hovrättsråden Hill och Norton, referent, samt adj led Bailey) anförde i dom d 7 mars 1989:
Domskäl. En förutsättning för att någon skall dömas för ohörsamhet mot ordningsmakten är att hon eller han deltar i en folksamling som stör allmän ordning.
Den folksamling, vari K.Å. påstås ha deltagit, kan icke, som TR:n har uttalat, anses ha stört allmän ordning redan därigenom att deltagarna har hindrat vägverkets arbete (jfr SOU 1944:69 s 209). Åklagaren har inte angett på vad sätt folksamlingen i annat hänseende skulle ha stört allmän ordning. Vid dessa förhållanden kan den omständigheten  att K.Å. har underlåtit att efterkomma polismyndighetens befallning att lämna området inte föranleda ansvar för ohörsamhet mot ordningsmakten. Vad åklagaren har lagt K.Å. till last föranleder inte heller i övrigt ansvar för henne.
Domslut. Med upphävande av TR:ns dom ogillar HovR:n åtalet.
Riksåklagaren sökte revision och yrkade att HD måtte döma K.Å. för ohörsamhet mot ordningsmakten till det av TR:n utmätta straffet.
K.Å. bestred ändring.
Riksåklagaren anförde bl a: Någon närmare definition av begreppet allmän ordning eller mer ingående uttalanden angående dess innebörd saknas såvitt jag kan finna i lagstiftningen. Viss ledning synes man dock kunna finna i BrB:s systematik och i beskrivningen av de enskilda brotten. Uttrycket allmän ordning används således i rubriken till 16 kap BrB och i vissa av de olika brottsbeskrivningarna i kapitlet. De brott som samlats i detta kapitel innefattar således brott mot allmän ordning. Den sammanhållande synpunkten har enligt motiven (SOU 1944:69 s 204) varit, att brotten kunna uppfattas som brott mot allmän ordning, vare sig de innebära ett störande av ordningen på vissa platser eller vid vissa tillfällen som bör vara fredade mot sådana gärningar eller de, utan att detta är fallet, innefatta ett hot mot den samhälleliga ordning och säkerhet som rättsordningen bör tillförsäkra medborgarna eller de innebära en kränkning av medborgarnas känsla för vad sedlig ordning bjuder. Brott hänförliga till detta kapitel skiljer sig från de brott mot allmän verksamhet som upptagits i 17 kap på det sättet att de inte behöver innebära ett direkt ingripande i en allmän verksamhet utan endast störande av denna. Begreppet synes vidare successivt ha utvidgats på det sättet att nya brottstyper förs in under rubriken.
Ett brott mot allmän ordning kan föreligga såväl vid offentligrättsliga som enskilda förrättningar och utföras såväl av enskilda personer som av grupper eller folksamlingar. Effekten kan rikta sig såväl mot enskilda som det offentliga. Det avgörande synes vara att ett brott riktar sig mot ett sådant intresse som enligt normalt språkbruk är hänförligt till allmän ordning. Ett störande av den allmänna ordningen torde föreligga om man, utan att annat brott är för handen, hindrar eller mer allvarligt stör en normal verksamhet som godtagits från samhällets synpunkt.
I det av HovR:n åberopade uttalandet i straffrättskommitténs betänkande (a bet s 209) anförs visserligen att störande av allmän ordning föreligger ej redan i och med att en folksamling uppstått, även om den skulle utgöra hinder för trafiken. Därutöver skulle, enligt betänkandet, fordras att folksamlingen uppträder på ett störande sätt, såsom genom skrän eller hotfulla åtbörder. Detta uttalande torde emellertid inte kunna anses som uttömmande och kan enligt, min mening inte medföra att begreppet störande av allmän ordning tolkas på det begränsade sätt som HovR:n gjort. Situationer lik den i förevarande mål torde ha varit svåra för lagstiftaren att förutse. Av uttalandet kan enligt min bedömning inte dras annan slutsats än att straffrättskommittén velat markera att en folksamling inte utan vidare skall anses störa allmän ordning även om den skulle utgöra ett hinder för trafiken.
De personer som samlats vid vägbygget har emellertid haft ett uttalat syfte med sin aktion. Avsikten att skapa opinion mot vägbygget har naturligtvis varit helt legitim. Deltagarna har dock inte nöjt sig med detta. Genom att uppehålla sig på arbetsområdet har de avsiktligt utgjort ett hinder mot att arbetena skulle  kunna igångsättas. De har därigenom i viss mån rubbat vägverkets besittning till området, även om intrånget inte bedömts ha fortskridit så långt att straffbarhet för egenmäktigt förfarande enligt 8:11 2 st BrB uppkommit. Det återgivna uttalandet i förarbetena kan, mot bakgrund av vad jag ovan anfört, inte tas till intäkt för att en ordningsstörning inte skulle föreligga i de fall då deltagarna samlats på ett visst ställe i det uttalade syftet att genom sin blotta närvaro fysiskt hindra att verksamhet av allmänt intresse kan fortgå. Det är nämligen själva folksamlingen som sådan som i detta fall utgjort det allvarliga i ordningsstörningen. Folksamlingens uppträdande i övrigt har i detta sammanhang varit av mindre intresse. Jag vill sålunda göra gällande att deltagarna i folksamlingen redan genom att samlas på den aktuella platsen vid den aktuella tidpunkten stört allmän ordning.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, RevSekr Dufwa, hemställde i betänkande att HD måtte meddela följande dom: HD fastställer HovR:ns dom.
HD (JustR:n Valenzuela, Newton, Vasquez, Marshall, referent, och Caldwell) beslöt följande dom:
Domskäl. Av utredningen framgår att K.Å. ingick i en folksamling på drygt 200 personer, som befann sig på vägverkets arbetsplats i Ödsmål när polisen på begäran av vägverket uppmanade folksamlingen att lämna arbetsplatsen. Enligt vad K.Å. själv har uppgett uppfattade hon polisens uppmaning men underlät, liksom andra i folksamlingen, att följa uppmaningen.
För att åtalet skall kunna bifallas fordras, att folksamlingen kan anses ha stört allmän ordning och att polisens uppmaning inne fattat en befallning, som meddelats för att upprätthålla den allmänna ordningen.
Deltagarna i folksamlingen har enligt vad utredningen utvisar tagit sig in på arbetsplatsen, varefter flertalet deltagare satt sig ned. Det är uppenbart att de därmed hindrat arbetets utförande och att de också måste ha avsett detta. Den uppmaning som polisen riktade till folksamlingen innebar att deltagarna skulle lämna själva arbetsplatsen så att arbetet skulle kunna komma i gång. Uppmaningen föranleddes alltså av att polisen ville skapa förutsättningar för att vägverket skulle kunna utöva sin rätt att utföra arbetet på byggandet av en ny motorväg.
Av det anförda följer att deltagarna i folksamlingen stört allmän ordning genom att de avsiktligt gjort det omöjligt för vägverket att utföra arbetet på motorvägsbygget och att polisens uppmaning har varit avsedd att upprätthålla den allmänna ordningen. Underlåtenheten att följa uppmaningen har därmed innefattat en kränkning av den ordning och säkerhet som rättsordningen skall garantera. (Jfr SOU 1944:69 s 204 och 206, se även 2 § 1 polislagen, 1984:387, Gray, När och hur får polisen ingripa?, 2 uppl s 18 f, 23 f, 29 och 40 f samt prop 1983/84:111 s 56.)
Deltagarna i folksamlingen har handlat på det angivna sättet därför att de hade den uppfattningen att motorvägsbygget innefattade ett allvarligt hot mot den känsliga miljön i området. De ville också med sitt handlande skapa en opinion mot vägbygget. Detta innebär inte att  handlandet - såsom K.Å. gjort gällande - kan vara straffritt enligt reglerna i 24 kap BrB om nödhandling.
Domslut. Med ändring av HovR:ns dom dömer HD K.Å. jämlikt 16 kap 3 § BrB för ohörsamhet mot ordningsmakten till 30 dagsböter om 30 kr.
JustR Caldwell tillade: Till ytterligare belysning av den fråga om tolkningen av begreppet "allmän ordning" som aktualiseras i målet kan anföras att detta begrepp sedan lång tid tillbaka har brukat användas i ganska vid mening i politirättslig lagstiftning. Så t ex innebar regleringen i både 1925 års polislag (1925:170) och 1948 års allmänna polisinstruktion (1948:331) att hela polisens verksamhet till förebyggande och förhindrande av brott var att se som ett led i dess uppgift att upprätthålla allmän ordning och säkerhet (jfr t ex SOU 1947:45 s 80 f). Liksom 1 och 2 §§ i nu gällande polislag (1984:387) har dessa författningar otvivelaktigt vilat på det synsättet att varje brott, åtminstone om det faller under allmänt åtal, i princip innefattar ett störande av den allmänna ordningen, mot vilket polisen har skyldighet att ingripa. När det i 16 kap 3 § BrB uppställs som brottsförutsättning att deltagare i folksamling stör allmän ordning och underlåter att efterkomma en för ordningens upprätthållande meddelad befallning, måste begreppet allmän ordning antas ha samma innebörd. Det saknas anledning räkna med att bestämmelsen skulle ge utrymme för fall då polisen är skyldig att meddela deltagarna i en folksamling en befallning för ordningens upprätthållande men deltagarna har rätt att straffritt vägra att följa befallningen.
I förevarande mål har ej gjorts gällande att deltagarna i folksamlingen, innan de vägrade att åtlyda polisens befallning, skulle ha begått något brott. Riksåklagaren har förklarat att de genom att hindra de ifrågavarande arbetenas utförande i viss mån rubbat vägverkets besittning till området men att intrånget dock inte bedömts ha fortskridit så långt att straffbarhet för egenmäktigt förfarande uppkommit. Det har inte gjorts gällande att deltagarna i folksamlingen gjort sig skyldiga till olaga intrång.
Såväl enligt de polisrättsliga författningarna som enligt 16 kap 3 § BrB kan emellertid ett störande av den allmänna ordningen föreligga utan att en straffbar handling behöver vara begången. I det av HovR:n åberopade motivuttalandet till sistnämnda paragraf (SOU 1944:69 s 209) har uttalats att ett störande av allmän ordning inte föreligger redan genom att en folksamling har uppstått utan att det därutöver krävs att den uppträder på ett störande sätt, såsom genom skrän eller hotfulla åtbörder. Detta erbjuder ett exempel på fall då den allmänna ordningen störs utan att någon straffbelagd norm behöver ha åsidosatts.
Men självfallet kan deltagare i en folksamling störa den allmänna ordningen på många andra sätt utan att göra sig skyldiga till brottslig handling. Både när det är fråga om att bestämma polisens skyldigheter enligt de polisrättsliga reglerna och när det gäller tillämpningen av 16 kap 3 § BrB kan visserligen här ibland uppkomma gränsdragningssvårigheter. I förevarande fall var emellertid deltagarnas agerande mycket näraliggande en brottslig handling och situationen kunde uppenbarligen lätt ha utvecklats därhän att en sådan handling hade blivit begången. Det kan bl a av dessa skäl inte råda någon tvekan vare sig om att polisen hade skyldighet att ingripa eller om att ett störande av allmän ordning i den mening som avses i 16 kap 3 § BrB skall anses ha förelegat.
En annan sak är att polisen, såvitt utredningen ger vid handen, inte vid tillfället kan anses ha haft befogenhet att upplösa den allmänna sammankomst för opinionsyttring som uppenbarligen hade uppkommit genom att deltagarna samlats i det ifrågavarande syftet. För att en sådan befogenhet skall föreligga krävs enligt 10 § lagen (1956:618) om allmänna sammankomster - utom i fall som här ej är i fråga - att sammankomsten föranleder svårare oordning eller avsevärd fara för de närvarande och att andra åtgärder visat sig otillräckliga för att återställa ordningen eller bereda skydd för de närvarande. Det räcker således inte med att folksamlingen eller deltagare i denna företagit en lagstridig handling (jfr NJA II 1970 s 572 f). Att polisen i förevarande fall uppmanade deltagarna i folksamlingen att lämna området för att byggnadsarbetena skulle kunna utföras kan emellertid inte innebära att polisen upplöst den allmänna sammankomsten.