Uppgifter som påstås utgöra förtalsbrott har lämnats av programledare och medverkande i direktsänt televisionsprogram som, efter att via kommunikationssatellit ha sänts till programföretaget i London, har förmedlats till allmänheten i Sverige via direktsändande satellit. Uppgifterna har ansetts omfattade av meddelarskydd enligt yttrandefrihetsgrundlagen.
A.A. förde vid Stockholms tingsrätt den talan mot H.A., Waters och Financial Hearings Scandinavia AB som framgår av tingsrättens mellandom.
Tingsrätten (f.d. chefsrådmannen Guerrero, rådmannen Anna- Davis och tingsfiskalen Carrillo) anförde i mellandom den 30 januari 2004:
Den 30 oktober 1997 sändes i TV3 programmet ”Efterlyst” där H.A. och Waters var programledare, båda anställda av dåvarande Strix Television Sverige AB, numera Financial Hearings Scandinavia AB (fortsättningsvis benämnt produktionsbolaget). Programmet innehöll ett längre inslag om A.A. där det framgick att han var HIV-positiv. Det påstods också att han smittat andra människor och lämnades uppgifter om hans karaktär och leverne. A.A:s porträttbild visades upp men han namngavs inte.
I anledning av inslaget väckte A.A. talan mot H.A., B.W. och produktionsbolaget och yrkade att tingsrätten skulle förplikta dessa att solidariskt och genast till A.A. utge 300 000 kr jämte ränta enligt 4 och 6 §§räntelagen från den 30 oktober 1997 till dess betalning sker.
Till grund för talan mot H.A. och Waters anförde A.A att dessa genom att utpeka A.A. såsom brottslig och klandervärd i sitt levnadssätt, utan att varken vara skyldiga att yttra sig eller att det med hänsyn till omständigheterna var försvarligt, gjort sig skyldiga till förtal som fått stor spridning och medfört allvarlig skada, vilket enligt 5 kap. 1 och 2 §§ BrB utgör ett grovt förtal, i allt fall förtal, för vilket de enligt 1 kap. 3 § skadeståndslagen är skadeståndsskyldiga.
Till grund för talan mot produktionsbolaget anförde A.A. att produktionsbolaget såsom arbetsgivare/uppdragsgivare, enligt 3 kap. 1 § första stycket skadeståndslagen, är ansvarigt för de brott som de anställda begår i tjänsten. H.A. och B.W. har i tjänsten som programledare i programmet ”Efterlyst”, vilket är producerat av produktionsbolaget, yttrat sig på ett sådant sätt att A.A. utsatts för grovt förtal, i allt fall förtal.
H.A., B.W. och produktionsbolaget (gemensamt benämnda svarandena) bestred skadeståndsskyldighet och anförde till grund härför att något skadeståndsansvar inte föreligger då de som grovt förtal alternativt förtal angivna uppgifterna i TV3:s sändningar omfattas av H.A:s och B.W:s meddelarfrihet, att något principalansvar enligt 3 kap. 1 § skadeståndslagen för produktionsbolaget inte föreligger då det inte utövar bestämmandet över programinnehållet i TV3:s Sverigesändningar och att skadeståndsskyldighet för förtal i vart fall inte föreligger då det varit försvarligt att lämna de omstämda uppgifterna, vilka är sanna eller har skälig grund.
Svarandena yrkade att tingsrätten skulle avvisa A.A:s talan enär den - i den mån den skall prövas enligt svensk rätt - endast kan prövas i den i YGL stadgade ordningen mot där angiven ansvarig.
I beslut av den 25 januari 1999 fann tingsrätten att den aktuella tvisten skall prövas med tillämpning av de allmänna reglerna om skadestånd vid förtal samt ogillade tingsrätten svarandenas invändning om rättegångshinder.
I beslut den 7 juni 2000 lämnade Svea hovrätt svarandenas överklagande utan bifall. HD ogillade genom beslut den 5 juni 2002 (NJA 2002 s. 314) svarandenas invändning om rättegångshinder. HD konstaterade dels att det ifrågavarande programmet inte kan anses ha utgått från Sverige eftersom det först sändes till det företag som stod för programverksamheten, nämligen TV3 i London, och därifrån länkades upp till satellit och sedan vidaresändes till allmänheten i Sverige, dels att vad som sägs i 1-9 kap. YGL till följd härav inte är tillämpligt på sändningen.
HD anmärkte vidare att den invändning som gjordes av svarandena i HD innebärande att H.A. och Waters åtnjutit meddelarfrihet enligt 10 kap. 2 § YGL till följd varav rättsligt ansvar ej kan utkrävas, gäller en fråga om det skadeståndsrättsliga ansvaret för yttrandena och inte en fråga om processhinder. Invändningen skulle därför prövas inom ramen för den fortsatta rättegången.
Vid den vid tingsrätten fortsatta muntliga och skriftliga förberedelsen yrkade svarandena att tingsrätten genom mellandom fastställer att något skadeståndsansvar inte föreligger då de som grovt förtal alternativt förtal angivna uppgifterna i TV3:s sändningar omfattas av H.A:s och B.W:s meddelarfrihet. Käranden hade intet att invända häremot och tingsrätten höll huvudförhandling i målet varvid mellandomstemat slutligt fastställdes enligt följande.
Tingsrätten skall fastställa att H.A. och B.W. inte är skadeståndsskyldiga för de som grovt förtal alternativt förtal angivna uppgifterna i TV3:s sändning av programmet ”Efterlyst” den 30 oktober 1997 enär de åtnjutit meddelarfrihet enligt 10 kap. 2 § YGL.
Svarandena har yrkat bifall till mellandomstemat medan käranden har yrkat att tingsrätten lämnar det utan bifall.
Kanalen TV3 drevs vid den i målet aktuella tidpunkten av Broadcasting Group Ltd som hade sitt säte i London. Programmet ”Efterlyst” producerades av det bolag som då hette Strix Television Sverige Aktiebolag. Båda bolagen ingick i Modern Time Group (MTG) koncernen. Moderbolaget i MTG-koncernen har sitt säte i Sverige. I koncernen ingår även andra nationellt anpassade kanaler för publik i Skandinavien och Baltikum. Även dessa kanaler har säte i London.
TV3 Sverige är exklusivt inriktad på svensk publik. Under tiden 18.30-21.30, s.k. primetime, är drygt hälften av programmen som sänds egenproducerat svenskt material, som t.ex. programmen ”Efterlyst”, ”Insider” och ”Fame factory”. Av den svenska publiken uppfattas TV3 som en svensk kanal, vilket också bekräftas av att TV3 finns med i t.ex. dagstidningarnas tv-tablåer. Kanalen är således en del av det svenska medieutbudet. Enligt HD skall sändning av program från London emellertid inte anses utgå från Sverige i YGL:s mening. Detta till trots kan meddelarfrihet enligt 10 kap. 2 § YGL gälla för medverkande i de aktuella sändningarna.
Om meddelarfrihet är följande att säga: Meddelarfriheten är ett utflöde av den i Sverige gällande yttrande- och tryckfriheten, vilken har till grundläggande syfte att säkerställa ett fritt meningsutbyte och en allsidig upplysning. Tanken är att människor fritt och utan att riskera rättsliga konsekvenser skall kunna vända sig till media med upplysningar och tips men också kunna medverka i media utan att riskera rättsliga konsekvenser. Meddelarfriheten är utformad som en rätt för varje svensk medborgare att till utgivare, redaktion, nyhetsbyrå och företag för framställning av filmer eller ljudupptagningar lämna uppgifter i vilket ämne som helst och den innefattar också en rätt att anskaffa uppgifter för uppgiftslämnande eller offentliggörande. Ingen begränsning får göras som inte följer av YGL.
I förevarande fall har rätten att ta ställning till om vissa personer omfattas av de allmänna reglerna om meddelarfrihet enligt TF och YGL. Av 10 kap. 2 § YGL framgår nämligen att meddelarfrihet gäller även i förhållande till den som sänder TV-program från utlandet oavsett om sändningarna omfattas av YGL eller inte. Vidare framgår vid en jämförelse med 10 kap. 1 § YGL att om meddelarfrihet skall gälla vad som stadgas i 13 kap. 6 § TF i tillämpliga delar.
Meddelarfrihet gäller även för skrift som trycks utomlands och som utges i Sverige utan att huvudsakligen vara avsedd för spridning här och för vilken det följaktligen inte heller utfärdats något utgivningsbevis - låt vara att den är på marginalen något mer begränsad. På samma sätt gäller att även i de fall där en sändning inte i sig omfattas av YGL gäller en meddelarfrihet. Vad angår TV-program som produceras utomlands men som är avsedda för huvudsaklig spridning i Sverige - såsom exempelvis ”Efterlyst” - skall jämförelse göras med en tryckt skrift som produceras utomlands men som huvudsakligen är avsedd för spridning i Sverige och då gäller full meddelarfrihet och de meddelarbrott som kan bli aktuella framgår av 7 kap. 3 § TF.
Enligt 13 kap. 6 § TF andra stycket kan en meddelare jämföras med den som medverkar i framställning i periodisk skrift såsom författare eller annan upphovsman eller genom tillhandahållande av skrift för tryckning och utgivning. I förarbetena framhålls att regeln är ny men att den endast kodifierar vad som redan anses gälla i praxis, nämligen att främst journalister med anknytning till utländska tidningar och medier skall vara skyddade av TF. Skyddet är konstruerat på samma sätt som för anskaffare och meddelare till sådana utländska skrifter som inte har någon närmare anknytning till Sverige.
Meddelare är inte endast de som man först tänker på när man hör ordet, nämligen en tipsare eller någon som kommer till en tidnings- eller TV- redaktion med uppgifter utan det är också de som medverkar. H.A. och B.W. som medverkande i TV-programmet ”Efterlyst” tillhör den kategori som omfattas av meddelarfriheten.
Oavsett om det är den fulla meddelarfriheten eller den på marginalen mer begränsade, som regleras i 13 kap. 6 § TF, som är tillämplig, utesluts skadeståndsrättsligt ansvar för H.A. och Waters för de yttranden som käromålet grundar sig på.
A.A.
Det är riktigt att TV3 beter sig som en svensk TV-kanal och att målgruppen är den svenska befolkningen. Kanalen är emellertid inte en del av den svenska medievärlden eftersom man valt en annan konstruktion - att sända från London för att inte hamna under svensk jurisdiktion. HD har också slagit fast att sändarlandsprincipen gäller och att YGL - med undantag av 10 kap. 2 § - inte är tillämplig på sändningen.
Även om kanalen är engelsk kan man konstatera att i förevarande fall är såväl programmet som det producerande bolaget svenskt, vilket komplicerar bilden eftersom det saknas förutsättningar att tillämpa det tryckfrihetsrättsliga systemet med ensamansvar när programverksamheten bedrivs utomlands. Den vedertagna uppfattningen att programverksamheten anses bedrivas där bestämmandet av programinnehållet utövas och inte där programmet kommer till eller den tekniska transporten sker är i och för sig rimlig. Man måste dock förstå var de olika momenten äger rum och i detta ligger motsägelser som är svårförståeliga. Svårigheten ligger i att särskilja begreppet programverksamhet från begreppet programkontroll som också används. Det finns en viss risk för att begreppen blandas ihop både av domstolar och myndigheter samt övriga som har att rätta sig efter regelsystemet. Sändarlandsprincipen, som i sig inte är svår att tillämpa, blir problematisk när den motiveras med den plats där programverksamheten bedrivs. Då uppstår nämligen en kontradiktion beroende på att det redaktionella arbetet med utformningen av programmen och bestämmandet av programinnehållet beslutas av produktionsbolaget i Stockholm. Programmet transporteras till London via kommunikationssatellit och därifrån länkas det upp från programkontrollen till den satellit som sänder till den svenska allmänheten. Programmet direktsänds i Sverige vilket innebär att allmänheten har möjlighet att ringa in till programmet och vara med i sändning. Tiden från att ett yttrande fälls i direktsändning i studio i Stockholm och till dess allmänheten nås av det här meddelandet understiger en halv sekund. Programkontrollen utövar ingen kontroll över programmet i dess språkliga betydelse utan det är egentligen endast en teknisk sändningskontroll. Alla kanaler har en programkontroll och den syftar främst till att tekniskt kunna kontrollera sändningen och då inte innehållet utan tekniken. Programkontrollen syftar främst till att skydda sändningen mot obehörigt intrång, terrorism, krig osv. I praktiken utövas kontrollen flera sekunder efter att det oönskade innehållet ändå har kommit ut. Man måste först uppmärksamma att ingrepp erfordras och därefter måste man ”trycka på knappen” och då bryts sändningen. Då har vissa yttranden redan hunnit nå ut. Man måste alltså skilja på programverksamhet och programkontroll. Programkontrollen innefattar ingen som helst redaktionell kontroll över innehållet utan är bara en teknisk besittning av möjligheten att sända. Av detta kan man sluta sig till att den så kallade programkontrollen och inflytande över dess innehåll i London inskränker sig helt till att välja att sända programmet osett eller att stoppa det kort efter att det redan har nått allmänheten. Någon annan valmöjlighet finns alltså inte i London. Den ansvarige utgivaren eller motsvarande som antas finnas i London utövar alltså inget verkligt inflytande utan förhållandena liknar närmast vad som gäller när utgivare varit utsedd för skens skull eller uppenbarligen inte kunnat utöva den befogenhet som tillkommer en utgivare.
Meddelarfriheten är en frihet som härrör ur tryckfriheten och har funnits länge i vårt rättssystem. I sin moderna form beskrivs den enligt följande: ”I princip bör det stå envar fritt att lämna uppgifter och underrättelser i vad ämne som helst, då syftet därmed är offentliggörande i tryckt skrift. För att denna rätt skall erhålla en fast begränsning synes det dock nödvändigt att angiva den personkrets, till vilken meddelandet får lämnas. Rätten att lämna meddelandet bör gälla, då mottagarna är skriftens författare eller utgivare. Med hänsyn särskilt till den periodiska pressens arbetsförhållanden bör med dessa jämställas redaktion, då särskild sådan finnes för skriften. Däremot synes det icke vara möjligt att giva ett meddelande, som först i andra hand är avsett att nå författare, utgivare eller redaktion, en privilegierad ställning” (SOU 1947:60 s. 51). Meddelaren definieras således som någon som lämnar en uppgift av vad slag det vara månde till någon som tillhör en privilegierad krets och som tar över ansvaret för det som annars skulle vara en straffbar gärning; den ensamansvarige övertar det ansvar som annars skulle åvila meddelaren om denne varit en vanlig person som lämnade meddelande till omgivningen. För det fall att man underlåtit att utse och ange utgivare eller om författaren förblivit anonym finns ett subsidiärt ansvar. Meddelarfriheten förutsätter således ett primärt eller subsidiärt ensamansvar. Meddelarfriheten är inskränkt i avseende på allvarliga brott mot rikets säkerhet och utlämnande av sekretessbelagd handling samt uppsåtligt åsidosättande av tystnadsplikt; jfr 7 kap. 3 § TF och 5 kap. 3 § YGL. Utvidgad är den dock i avseende på meddelanden till program som sänds från sändare utanför Sverige.
Meddelarskyddet har vuxit fram parallellt med ensamansvaret. Lagstiftaren befriar medverkande från ansvar eftersom man i utbyte utser någon annan som är ansvarig. Ensamansvaret är till sin natur exklusivt, successivt och formellt. En i lagen fastställd person - vanligen utgivaren - bär ensam ansvaret för vad som yttrats eller skrivits varvid andra medverkande undgår det ansvaret. TF och YGL är konstruerade för det tänkta normalfallet då ett programföretag i god ordning utsett en utgivare. Den enskilde som anser sig kränkt kan väcka talan mot den behörigt utsedde utgivaren eller annan ansvarig person som efter sedvanlig prövning enligt YGL eventuellt anses ansvarig för det inträffade. I samtliga situationer har man utpekat ersättare för det fall man underlåtit att utse en utgivare. Inte i något fall ställs den enskilde inför situationen att det skulle saknas någon att ställa till ansvar.
Avslutningsvis kan konstateras att meddelarfriheten endast gäller meddelande som lämnas till någon som har faktisk möjlighet att offentliggöra det och som ingår i den skyddade kategorin av mottagare som finns angiven i lagen. Både Stephens och Waters var väl medvetna om att de inte lämnade några uppgifter till författare eller andra upphovsmän, utgivare, redaktion, nyhetsbyråer eller företag för framställning av film eller ljudupptagningar. De lämnade uppgifterna direkt till allmänheten som nåddes av uttalandena mindre än en halv sekund senare. Däremellan fanns ingen skyddskrets. Det fanns inga personer som man överlämnade till. Det är riktigt som har sagts att en meddelare kan vara en författare, en journalist eller en fotograf. Vad som är avgörande är till vem vederbörande överlämnar sina uttalanden eller uppgifter. I de fall där fotografer ansetts vara meddelare har de lämnat sina alster till en tidningsredaktion eller en film till ett filmbolag för distribution till allmänheten. Däremot har såväl Justitiekanslern som HD underkänt att man lämnar meddelande till en vid krets även om det i den kretsen ingår personer som skulle kunna vara privilegierade mottagare.
I förevarande fall skall H.A. och B.W. inte ses som meddelare utan som upphovsmän. Yttrandena är deras egna och de är att anse som upphovsmän och inte som meddelare som har överlämnat uppgifter till en skyddskrets. De skall därför också ansvara för de lämnade uppgifterna, vilka inte omfattas av meddelarfrihet.
De grundläggande bestämmelserna till skydd för yttrandefriheten i det svenska samhället återfinns i RF; frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor (2 kap. 1 § första stycket 1). Yttrandefriheten för det tryckta ordet har ett särskilt grundlagsskydd genom TF. Yttrandefriheten för vissa andra uttrycksformer regleras i YGL, som bygger på de bärande principerna i TF. Enligt 1 kap. 1 § YGL är varje svensk medborgare gentemot det allmänna tillförsäkrad en rätt att i bland annat ljudradio, television och vissa liknande överföringar offentligen uttrycka tankar, åsikter och känslor och i övrigt lämna uppgifter i vilket ämne som helst. Meddelarfrihet råder även beträffande dessa medier och bestämmelsen härom återfinns i 1 kap. 2 § YGL:
Varje svensk medborgare är tillförsäkrad rätt att till författare och andra upphovsmän samt till utgivare, redaktioner, nyhetsbyråer och företag för framställning av tekniska upptagningar lämna uppgifter i vilket ämne som helst för offentliggörande i radioprogram och sådana upptagningar. Han har också rätt att anskaffa uppgifter i vilket ämne som helst för sådant uppgiftslämnande eller offentliggörande. I dessa rättigheter får inga andra begränsningar göras än som följer av denna grundlag.
Att vad som sägs i lagen om radioprogram också gäller program i television uttrycks särskilt i YGL:s inledande paragraf.
Meddelarfriheten enligt regleringen i TF och YGL bör ses mot bakgrund av det s.k. ensamansvaret, som innebär att ansvaret för eventuellt tryckfrihetsbrott ligger på utgivaren eller på den som underlåtit att utse utgivare när så borde ha skett (sekundärt ansvar). Meddelarfriheten och ensamansvaret framstår här som två sidor av samma mynt.
Av 10 kap. 2 § YGL jämförd med 10 kap. 1 § YGL framgår att bestämmelserna om meddelarfrihet i YGL gäller bl.a. när program sänds från sändare i utlandet. Den meddelarfrihet som således gäller med stöd av förstnämnda bestämmelser saknar samband med något ensamansvar. Detta följer av att 1-9 kap. YGL, vari ingår bl.a. bestämmelser om ensamansvar, inte gäller i de situationer som avses i 10 kap. 2 §, dvs. bland annat den då sändningen utgår från sändare utanför Sverige. Regleringen är med andra ord haltande.
I 10 kap. 1 § andra stycket YGL hänvisas i fråga om meddelarfrihet till 13 kap. 6 § TF. Vad som där stadgas om meddelarbrott är emellertid inte aktuellt för tillämpning i förevarande fall eftersom A.A. inte påstått att Stephens och Waters begått meddelarbrott.
I och med HD:s bedömning med anledning av överklagandet i detta mål är det fastslaget att förevarande program skall anses ha utgått från sändare utanför Sverige. Härav följer att den meddelarfrihet som aktualiseras är den meddelarfrihet som framgår av 10 kap. 2 § YGL och som således dels saknar koppling till något ensamansvar, dels är något mer inskränkt än den ”vanliga” meddelarfriheten. Inskränkningen saknar dock betydelse i detta fall.
Den fråga som tingsrätten nu ställs inför är om H.A. och B.W. tillhör den personkrets som åtnjuter meddelarfrihet enligt YGL. Vid bedömningen saknar det som redan framgått betydelse att någon ensamansvarig inte finns i Sverige.
Som HD angett i sitt beslut har programverksamheten bedrivits i London. I detta ligger att bestämmandet över programinnehållet vid sändningen har utövats i London. Det kan övervägas om inte de som utövar denna ledning bör likställas med en tidnings- eller nyhetsredaktion. Med detta betraktelsesätt skulle Stephens och Waters kunna sägas ha lämnat sina uppgifter till en redaktion för programmet och därmed anses vara meddelare i ”klassisk” mening.
Emellertid ingår i den skyddade personkretsen enligt YGL vid sidan av meddelare, anskaffare, författare och annan upphovsman även de som framträder i programmet (se 5 kap. 3 § första stycket YGL). Som ”framträdande” kan bland andra reportrar, föredragshållare, uppläsare, skådespelare och sångare betecknas (se Welch, Tryckfrihetsrätt, 14:e uppl. 2003 s. 105 f. och Welch & Axberger, Yttrandefrihetsrätt, 2004 s. 124).
Övervägande skäl föreligger för att anse att Stephens och B.W. genom sin medverkan i ”Efterlyst” vid aktuellt tillfälle har framträtt i program på sätt som avses i YGL. Redan med denna bedömning har H.A. och Waters åtnjutit meddelarfrihet och skall deras yrkande enligt mellandomstemat vinna bifall.
Tingsrätten fastställer att H.A. och B.W. inte är skadeståndsskyldiga för de som grovt förtal alternativt förtal angivna uppgifterna i TV3:s sändning av programmet ”Efterlyst” den 30 oktober 1997 enär de åtnjutit meddelarfrihet enligt 10 kap. 2 § YGL.
A.A. överklagade i Svea hovrätt och yrkade att hovrätten skulle ändra tingsrättens mellandom och ogilla H.A:s m.fl. yrkande om fastställelse att H.A. och B.W. inte är skadeståndsskyldiga för uppgifter i TV3:s sändning av programmet ”Efterlyst”, eftersom de åtnjutit meddelarfrihet enligt 10 kap. 2 § YGL.
H.A., Waters och Financial Hearings Scandinavia AB bestred ändring.
Hovrätten (hovrättsråden Merritt, referent, Golden, Ortega och Smith) anförde i dom den 8 december 2004:
Parterna har åberopat samma grunder och utvecklat talan på i huvudsak samma sätt som framgår av tingsrättens dom.
A.A. har ytterligare anfört bl.a. följande. Tingsrätten har felaktigt dragit slutsatsen att HD:s upprätthållande av ”sändarlandsprincipen” även skulle omfatta ett konkret, om än i realiteten felaktigt, ställningstagande att det i sändarlandet även försiggår en faktisk och i redaktionell mening programkontroll. - I HD:s ställningstagande att tillämpa den vedertagna sändarlandsprincipen för att avgöra YGL:s tillämplighet redovisas ingen närmare redovisning för vilken betydelse som lagts i begreppet ”programkontroll”. Att upprätthålla sändarlandsprincipen undanröjer emellertid problemet med att flera länders lagstiftning kan komma att konkurrera. Den redaktionella programverksamheten kan förekomma, och förekommer ofta, från olika länder, medan upplänkningen mot satellit endast kan ske från en plats, varvid sändarlandsprincipen löser frågan om lagkonkurrens. Det är sedan sändarlandets lagstiftning avseende tryck- och yttrandefrihet som blir tillämplig för bedömning av ansvarsfrihet. - Frånvaron av en verklig programkontroll utanför programbolaget är välbekant för såväl H.A. som B.W. Uttalandena skedde således i full vetskap om att påföljande sekund tar den svenska allmänheten del av uppgifterna utan att någon, i verklig mening, redaktionell ”programkontroll” skett dessförinnan. Både Stephens och Waters var väl medvetna om att de inte lämnade några uppgifter ”till författare och andra upphovsmän, utgivare, redaktioner, nyhetsbyråer och företag för framställning av filmer eller ljudupptagningar” utan att detta var deras egna bearbetade alster som oförändrat nådde den svenska allmänheten utan någon föregående redaktionell bearbetning. Den svenska allmänheten är en långt vidare krets än den s.k. kvalificerade skyddskretsen (jfr JK 1991-B10 och NJA 2000 s. 355). - HD har med stöd av tidigare JK-avgöranden fastställt att YGL tillämpas med sändarlandsprincipen. Detta överensstämmer med förarbeten och är vidare lätt att tillämpa då utrymme för tolkningar är försumbart. Det är rättssäkert eftersom envar kan bedöma om handlandet kommer att bedömas av svensk eller utländsk rätt. Det skyddsvärda intresset att meddelarskydd även gäller uppgift till utländska mottagare (10 kap. 2 § YGL) får en med lagens syfte förenlig tillämpning om med meddelare endast avses de som beskrivs i lag, förarbeten och rådande praxis. Dvs. meddelare är de som lämnar uppgiften till den kvalificerade kretsen, med vilket avses en person eller personkrets som utövar redaktionell kontroll, utan att för den skull nå en större krets än vad som skyddas enligt rådande praxis. Utanför meddelarskyddet faller då missbruk när spridning av uppgifter sker till en vidare krets än vad som omfattas av redaktionell kontroll, t.ex. vid filmad föreläsning, utländska Internetservrar, presskonferenser eller som i detta fall direktlänkade sändningar som når allmänheten lika fort som den hypotetiske utgivaren.
programmet Efterlyst inte kan anses ha utgått från Sverige. Som skäl anförs att programmet först sändes till det företag som stod för programverksamheten, TV3 i London, och därifrån länkades upp till satellit och sedan vidaresändes till allmänheten i Sverige. Avgörande för om en programverksamhet bedrivs i Sverige eller i utlandet är, anfördes det, var bestämmandet över programinnehållet utövas vid sändningen och inte var ett program faktiskt kommer till eller hur den tekniska transporten sker. En följd av detta ställningstagande blev enligt HD att reglerna i 1-9 kap. YGL inte gäller för den sändning av programmet Efterlyst som är i fråga i målet.
I 10 kap. YGL finns emellertid regler om radioprogram - med vilka enligt 1 § tredje stycket YGL jämställs bl.a. program i television - och tekniska upptagningar från utlandet m.m. Reglerna innebär bl.a. att vissa bestämmelser i YGL ändå skall tillämpas på program som sänds från en sändare utanför Sverige. Med sådana program avses enligt uttalanden i förarbetena (prop. 1990/91:64 s. 133) program som sänds via eter eller tråd från sändare utomlands, t.ex. i direktsändning via satellit som saknar svensk anknytning. Bestämmelser, som enligt 10 kap. skall gälla även för sådana programsändningar, är rätten att meddela och anskaffa uppgifter och underrättelser och att vara anonym i motsvarande utsträckning som regleras i 13 kap. 6 § TF.
Bestämmelserna i 13 kap. 6 § första stycket TF avser skrifter, som trycks utanför Sverige och som ges ut här men som inte huvudsakligen är avsedda för spridning inom Sverige och för vilka inte heller utgivningsbevis finns. Enligt 13 kap. 6 § andra stycket tillämpas första stycket också i fråga om skrifter som inte alls ges ut i Sverige, oavsett om de har tryckts här eller utomlands. I sådana fall jämställs enligt andra stycket med den, som lämnar meddelande för offentliggörande, den som på annat sätt medverkar till framställning i periodisk skrift, såsom författare eller annan upphovsman.
Förarbetena till 10 kap. YGL (anf. prop. s. 133) ger inte annat besked i fråga om tillämpningen på sådana radio- och TV-program som sänds från sändare utanför Sverige (2 §) än att det särskilda svenska yttrandefrihetsrättsliga regelsystemet inte bör tillämpas i vidare mån än som framgår av 1 kap. 7 § YGL samt i fråga om meddelar- och anskaffarfrihet och anonymitetsrätt. Vidare anmärks bara att regleringen hänvisar till vad som gäller skrifter som tryckts utomlands och som inte ges ut här i landet (13 kap. TF).
1 kap. 7 § YGL tar upp vissa bestämmelser i lagen som skall gälla även för samtidiga och oförändrade vidaresändningar här i landet av program som kommer från utlandet eller förmedlas hit genom satellitsändning men inte utgår från Sverige. Det gäller regler om förbud mot förhandsgranskning, innehav av tekniska hjälpmedel och anläggande av trådnät, förbud mot ingripanden utan stöd i grundlagen, det förhållningssätt som skall iakttas vid tillämpningen av YGL, rätt att sända radioprogram i tråd samt frågor om begränsningar i rätten att sända program och hur sådana frågor skall handläggas. I 1 kap. 7 § tredje stycket erinras om att det i 10 kap. 2 § YGL finns föreskrifter om rätt att meddela och anskaffa uppgifter och underrättelser för offentliggörande i radioprogram, dvs. även tv-program, från utlandet.
Om innebörden av 13 kap. 6 § TF anförs i prop. 1990/91:64 s. 141- 142 följande: Den som anskaffat eller meddelat uppgifter, t.ex. till en tidningsredaktion i utlandet eller till en här placerad korrespondent till en utländsk tidning, är alltså i vissa fall skyddad enligt TF. Skyddets omfattning är identiskt med det som gäller för anskaffare och meddelare till skrifter som trycks utom riket men som utges här utan att dock ha någon starkare svensk anknytning. - - - Enligt andra stycket skall med meddelare jämställas den som medverkar till framställning i periodisk skrift såsom författare eller annan upphovsman eller genom att tillhandahålla en skrift för tryckning och utgivning. Regeln är ny men beskriver endast vad som redan kan anses gälla, nämligen att främst journalister med anknytning till utländska tidningar också skall vara skyddade av TF. Skyddet är konstruerat på samma sätt som för anskaffare och meddelare till sådana utrikes tryckta skrifter som inte har någon närmare anknytning till Sverige.
Den nu redovisade regleringen är, främst på grund av de korsvisa hänvisningarna mellan bestämmelserna i YGL liksom mellan YGL och TF, inte lättillgänglig. Den måste dock sammanfattningsvis kunna tolkas så att den som medverkar i ett TV-program som sänds från ett annat land har samma rätt att meddela uppgifter av vad slag det vara må och i princip samma skydd mot rättsliga konsekvenser i form av t.ex. straff- och skadeståndsansvar, som om han eller hon hade medverkat i ett TV- program som sänts från Sverige och detta oberoende av om sändningen är avsedd för en svensk publik eller inte. Den långtgående begränsningen av rättsligt ansvar för meddelare till och medverkande i program som utgår från Sverige hänger samman med och motiveras av att sådana program enligt huvudprincipen i YGL skall ha en utsedd utgivare, som ensam ansvarar för de särskilda yttrandefrihetsbrotten, till vilka bl.a. förtal hör, och för skadestånd i anledning av sådana brott. Vilka överväganden som har motiverat att samma kategori aktörer skall omfattas av samma s.k. meddelarskydd och ansvarsfrihet även när de uppträder i ett program som sänds från utlandet, för vilket alltså någon motsvarande ensamansvarig utgivare inte finns i Sverige, är inte alldeles klart. Regleringen är, som tingsrätten har uttryckt saken, haltande.
Här kan bara konstateras att det genom HD:s tidigare avgörande i målet är avgjort att programmet Efterlyst har sänts från England och att programverksamheten, innefattande bestämmandet över programinnehållet, utövades där. Både Stephens och B.W. får anses ha varit sådana medverkande i programmet som vid en jämförelse med motsvarande situation i ett från Sverige sänt TV-program inte skulle ha kunnat bli föremål för rättsligt ansvar annat än i begränsad omfattning (5 kap. 3 § YGL). De kan således inte i Sverige göras ansvariga vare sig straffrättsligt eller i skadeståndshänseende för eventuellt förtal.
Tingsrättens mellandom skall därmed fastställas.
Hovrätten fastställde tingsrättens mellandom.
A.A. överklagade och yrkade bifall till sin i hovrätten förda talan.
H.A. och medparter bestred ändring.
H.A. och medparter åberopade ett rättsutlåtande av professor Berry.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, rev.sekr. Orozco, hemställde i betänkande att HD skulle meddela följande dom.
Av hänvisningarna i 10 kap. 1 och 2 §§ YGL följer bl.a. att i fråga om rätten att meddela uppgifter för offentliggörande skall vad som sägs i 13 kap. 6 § TF i tillämpliga delar gälla också radioprogram som sänds från sändare utanför Sverige, dock att hänvisningarna till vissa bestämmelser i TF i stället skall avse motsvarande bestämmelser i YGL. Detsamma gäller program i television (se 1 kap. 1 § tredje stycket YGL).
Första stycket i 13 kap. 6 § TF avser skrifter som trycks utomlands och som ges ut i Sverige, men som inte huvudsakligen är avsedda för spridning inom riket och för vilka inte heller utgivningsbevis finns. För sådana skrifter gäller som utgångspunkt samma meddelarfrihet som enligt 1 kap. 1 § tredje och fjärde styckena TF är tillämplig på skrifter som både trycks och ges ut här i riket. I 7 kap. 3 § TF anges vissa undantag från meddelarfriheten och för de skrifter som avses i 13 kap. 6 § första stycket TF föreskrivs vissa ytterligare begränsningar. Dessa undantag och begränsningar gäller dock inte förtal och saknar därmed intresse för bedömningen av föreliggande mål. I 13 kap. 6 § andra stycket TF finns regler om skrifter som inte ges ut i Sverige, oavsett om de är tryckta här eller utomlands.
Den ovan nämnda regleringen i YGL innebär att man beträffande dess närmare innehåll skall jämföra med vad som gäller för tryckta skrifter (jfr prop. 1990/91:64 s. 133). Regleringens ordalag ger vid handen att på ett sådant radio- eller TV-program som sänds från utlandet och som - liksom det i målet aktuella programmet - är avsett för huvudsakligen svenska mottagare gäller meddelarfrihet enligt 1 kap. 2 § YGL, med begränsningar av motsvarande slag som för sådana tryckta skrifter som avses i 13 kap. 6 § första stycket TF.
Den personkrets som åtnjuter meddelarskydd enligt TF och YGL omfattar inte endast tillfälliga meddelare, utan även andra - t.ex. sådana som jobbar inom massmedia och i denna egenskap offentliggör uppgifter - inbegrips. Det framgår bl.a. av utformningen av 5 kap. 3 § YGL att en person som framträder i t.ex. ett TV-program omfattas av meddelarfrihet. (Jfr till det anförda prop. 1975/76:204 s. 129 f. och s. 160 samt prop. 1990/91:64 s. 108 och s. 125; jfr även Welch/Axberger, Yttrandefrihetsrätt, 3 uppl. 2004, s. 124, och Welch, Tryckfrihetsrätt, 14 uppl. 2003, s. 105 f.). Att en programledare i en TV-sändning på vilken YGL är tillämplig åtnjuter meddelarfrihet ligger också i linje med de överväganden som HD gjort i NJA 2000 s. 355.
De uttalanden som är föremål för prövning i detta mål gjorde Stephens och Waters såsom programledare i TV3:s program ”Efterlyst”. Av vad som sägs i föregående stycke följer att dessa inte skulle ha kunnat hållas ansvariga för uttalandena, om programmet hade sänts från Sverige. Av vad som dessförinnan anförts följer att det faktum att programmet sänts från en sändare utanför Sverige (se NJA 2002 s. 314) inte leder till något annat resultat i detta hänseende.
På grund av det anförda skall hovrättens domslut fastställas.
HD fastställer hovrättens domslut.
HD (justitieråden Baird, Williams, Pripp, Adams och Skarhed, referent) meddelade den 20 december 2005 följande dom.
Parterna har i HD vidhållit vad de anfört vid tingsrätten och i hovrätten. A.A. har särskilt framhållit att frågan om programmet sänts från Sverige eller England saknar betydelse för bedömningen av om meddelarskydd föreligger och att den avgörande frågan är om H.A. och B.W. i egenskap av programledare och journalister lämnat uppgifterna på ett sådant sätt att de skall omfattas av meddelarfrihet.
HD har i ett tidigare beslut (NJA 2002 s. 314) slagit fast att vad som sägs i 1-9 kap. YGL inte är tillämpligt på den aktuella sändningen, eftersom programmet inte kan anses ha utgått från Sverige. Frågan är nu om H.A. och Waters omfattas av meddelarfriheten enligt 10 kap. 2 § YGL och därmed inte kan åläggas skadeståndsrättsligt ansvar för de uppgifter som de lämnat i programmet.
Att bestämmelserna om meddelarfrihet i YGL gäller för uppgifter i televisionsprogram som sänds från sändare utanför Sverige, t.ex. i direktsändning via satellit, framgår av 10 kap. 2 § YGL jämförd med 1 § andra stycket samma kapitel och 13 kap. 6 § TF. Genom hänvisningen till 13 kap. 6 § TF gäller de inskränkningar i meddelarfriheten som avses i första stycket 1-3 i nämnda paragraf, men dessa saknar betydelse i förevarande mål som gäller skadeståndsskyldighet för påstådda förtalsbrott.
Meddelarfriheten enligt 1 kap. 2 § YGL är principiellt densamma som den som gäller enligt 1 kap. 1 § tredje stycket TF men tar sig, på grund av att det är fråga om andra medieformer, delvis andra uttryck. Meddelarskyddet enligt YGL omfattar således, med undantag för den inskränkning som enligt 10 kap. 2 § andra meningen YGL kan ske i lag i fråga om program som sänds från öppna havet eller luftrummet däröver, även den som medverkar genom att framträda i ett televisionsprogram. Detta framgår bl.a. motsättningsvis av att personkretsen i ansvarsbestämmelsen om meddelarbrotten i 5 kap. 3 § YGL, utöver ”författare eller annan upphovsman”, även omfattar den som medverkar genom att framträda i programmet (jfr prop. 1975/76:204 s. 129 f.).
För att en meddelare skall vara skyddad krävs att meddelandet lämnats till en sådan mottagare som avses i 1 kap. 2 § YGL för offentliggörande. Så får anses ha skett även när som i detta fall uppgifterna lämnats i ett direktsänt program som, efter att via kommunikationssatellit ha sänts till programföretag utomlands, har förmedlats till allmänheten i Sverige via direktsändande satellit. Det är vidare uppenbart att uppgifterna lämnats som ett led i produktionen av det aktuella programmet och att uppgiftslämnandet utgjorde en naturlig form för att i grundlagens mening lämna ett publiceringsmeddelande (jfr NJA 2000 s. 355). Mot bakgrund av vad som nu sagts står det klart att de uppgifter H.A. och B.W. i egenskap av programledare och medverkande lämnat i TV- programmet omfattas av meddelarfrihet enligt YGL.
Det nu sagda innebär att H.A. och B.W. inte kan åläggas skadeståndsansvar vid svensk domstol för de uppgifter de lämnade i TV3:s sändning av programmet ”Efterlyst” den 30 oktober 1997. Detta gäller oberoende av att den meddelarfrihet som således gäller inte motsvaras av någon möjlighet att utkräva ensamansvar för ett eventuellt brott mot YGL (jfr SOU 1947:60 s. 288 och prop. 1948:230 s. 90 och 1997/98:43 s. 122).
Hovrättens domslut skall därmed fastställas.
HD fastställer hovrättens domslut.
HD:s dom meddelad: den 20 december 2005.
Mål nr: T 129-05.
Lagrum: 1 kap. 2 § YGL och 10 kap. 2 § YGL jämförd med 1 § 2 st. samma kapitel.
Rättsfall: NJA 2000 s. 355 och NJA 2002 s. 314.