Fråga om käranden har ändrat sin talan enligt 13 kap. 3 § tredje stycket rättegångsbalken och i så fall i strid med bestämmelsens första stycke 3.
L.P. väckte i juli 2005 talan vid Stockholms tingsrätt mot Laholms Sparbank och Swedbank AB (dåvarande firma FöreningsSparbanken AB) under hänvisning till ett till sparbanken lämnat uppdrag om förvaltning av ett kapitalbelopp. I stämningsansökningen åberopades bl.a. ett den 4 november 2002 dagtecknat kundavtal mellan L.P. och FöreningsSparbanken angående handel med värdepapper hos OM Stockholmsbörsen AB.
Sedan L.P. i skrift i juni 2008 ändrat sin talan i målet uppkom fråga om avvisning av hans nya yrkande.
Tingsrätten (rådmannen Pierce) antecknade i protokoll den 16 oktober 2008 följande.
L.P. yrkade i ansökan om stämning förpliktande för Laholms Sparbank och Swedbank att solidariskt betala 3 311 909 kr jämte ränta. Yrkandet har därefter justerats till 3 007 759 kr. Som grund för talan har Warren anfört att bankerna varit försumliga i vissa hänseenden samt att bankerna därför ska ersätta honom för den skada som utförda options- och terminsaffärer resulterat i med ett belopp om 2 318 614 kr och för utebliven vinst i icke utförda affärer med Ericsson-aktier och ABB-aktier med belopp om 412 145 kr respektive 277 000 kr.
L.P. har nu förklarat att han yrkar förpliktande för bankerna att solidariskt betala 4 355 855 kr. Han har nu gjort gällande att Laholms Sparbank avrått L.P. från att göra en långsiktig investering i ABB, WM-Data, Skandia, Boss Media och Harrison samt hävdat att bankerna är ersättningsskyldiga för mellanskillnaden mellan det resultat en sådan investering skulle ha givit och det faktiska utfallet av Laholms Sparbanks förvaltning. Av till stämningsansökan bifogade skadeberäkningar framgår att det görs gällande att aktierna skulle ha köpts den 17 oktober 2002.
Tingsrätten meddelar följande.
Enligt 13 kap. 3 § gäller att en väckt talan icke får ändras. Käranden får dock enligt tredje punkten i samma lagrum kräva ränta eller annan tillläggsförpliktelse, som följer av huvudförpliktelsen, och även i övrigt framställa nytt yrkande om det stödjer sig på väsentligen samma grund.
Frågan är om den utvidgning av yrkandet som skett stödjer sig på väsentligen samma grund som den ursprungliga talan i målet.
I stämningsansökan har L.P. i och för sig under rubriken ”Allmänt” under ”Sakomständigheter” uppgivit att han vid kontakt med Laholms Sparbank redogjort för att hans advokat skulle ha rekommenderat honom att köpa aktier i ABB, WM-data, Skandia, Boss Media och Harrison och att han ville att banken skulle köpa dessa aktier åt honom.
Till grund för beräkningen av det yrkade beloppet har L.P. däremot lagt dels den skada som utförda options- och terminsaffärer resulterat i samt utebliven vinst på grund av att banken inte utfört ett av honom i augusti 2004 lämnat uppdrag att köpa Ericsson-aktier och en till följd härav omintetgjord affär med ABB-aktier i oktober 2004.
L.P. har således inte lagt några uteblivna köp av aktier i WM-Data, Skandia eller Boss Media till grund för beräkningen av det yrkade beloppet. Inte heller har han vid denna beräkning gjort gällande att aktier i Ericsson eller ABB skulle ha köpts vid någon tidigare tidpunkt än i augusti 2004. Inte heller omnämns de uteblivna köpen av de angivna aktierna under rättsliga omständigheter eller framkommer det i övrigt att några rättsföljder skulle knytas till den omnämnda omständigheten. Snarare synes omständigheten omnämnd närmast i avsikt att illustrera att Ramirez avsikt var en långsiktig placering och att options- och terminsaffärerna inte skett på hans initiativ. L.P. kan i stämningsansökan följaktligen inte som grund för talan anses ha åberopat det förhållandet att banken i oktober 2002 inte köpt aktier i ABB, WM-Data, Skandia, Boss Media och Harrison.
Vad L.P. anfört till stöd för det nu framställda yrkandet, att banken i oktober 2002 avrått honom från att köpa aktier i ABB, WM-Data, Skandia, Boss Media och Harrison, utgör inte väsentligen samma grund som de ursprungligen åberopade grunderna.
Tingsrätten avvisar således det av L.P. framställda tillkommande yrkandet.
L.P. överklagade i Svea hovrätt och yrkade att hovrätten skulle undanröja tingsrättens avvisningsbeslut och återförvisa målet till tingsrätten för fortsatt handläggning.
Hovrätten (hovrättsråden English och Patton, referent, samt tf. hovrättsassessorn Blackwell) anförde i beslut den 4 mars 2009:
Hovrätten uppfattar att de rättsliga grunder som L.P. redovisat i ansökan om stämning och de därefter gjorda preciseringarna av grunderna är hänförliga till de avtal han träffade med bankerna den 4 november 2002. Hans yrkande avser den skada som han påstår har uppkommit vid bankernas förvaltning enligt dessa avtal. Att L.P. i stämningsansökningen har gjort gällande att bankerna lämnat förslag och rådgivning som inte överensstämt med hans önskemål måste alltså uppfattas som invändningar mot bankernas förvaltning enligt avtalen.
Ramirez nya yrkande grundar sig på att Laholms Sparbank avrått honom från att i oktober 2002 köpa aktier i fem olika bolag. Yrkandet avser skillnaden mellan de intäkter som denna uteblivna investering skulle ha givit och vad som i verkligheten blev resultatet av bankernas förvaltning av Ramirez kapital. Eftersom den skada som L.P. nu yrkar ersättning för, till skillnad från det ursprungliga yrkandet, inte grundar sig på de avtal som träffats mellan parterna anser hovrätten att de båda yrkandena inte kan anses stödja sig på väsentligen samma grund. Hovrätten avslår därför överklagandet.
L.P. överklagade och yrkade att HD skulle med ändring av hovrättens beslut återförvisa målet till tingsrätten för fortsatt handläggning.
Laholms Sparbank och Swedbank AB bestred ändring.
Målet avgjordes efter föredragning.
HD (justitieråden Barnes, Hansen, Schaefer, referent, Landry och Cook) meddelade den 28 oktober 2011 följande slutliga beslut:
Tvisten mellan L.P. samt Laholms Sparbank och Swedbank AB har sin bakgrund i ett avtalsförhållande som uppkom sedan L.P. försålt sin fädernesgård och efter råd från sin advokat i oktober 2002 kontaktat Laholms Sparbank för placering av en del av kapitalet, ca 1,5 miljoner kr, i vissa närmare specificerade aktier (se p. 4 nedan). Kontakten resulterade i att ett stort antal transaktioner avseende aktier, optioner och terminer kom att genomföras från och med hösten 2002 till och med hösten 2004.
L.P. väckte talan mot Laholms Sparbank och Swedbank AB med yrkande om ersättning i form av skadestånd uppgående till 3 311 909 kr. Yrkandet justerades sedermera till 3 007 759 kr. Av det yrkade beloppet avsåg 2 318 614 kr den skada som uppkommit till följd av utförda options- och terminsaffärer och 689 145 kr utebliven vinst till följd av två ej utförda aktieaffärer under hösten 2004. Yrkandet avsåg med andra ord den beloppsmässiga skillnaden mellan å ena sidan det kapital L.P. skulle ha haft om inga åtgärder alls hade vidtagits med medlen utöver de två affärer som trots hans önskemål inte genomförts och å andra sidan det kapital som återstod efter Laholms Sparbanks förvaltning.
Till stöd för yrkandet åberopade L.P. att Laholms Sparbank i strid med parternas avtal genom försummelse underlåtit att utföra ett antal åtgärder, att banken brustit i ett antal skadegörande hänseenden vid fullgörelsen av avtalet samt att detta medfört att L.P. lidit ekonomisk skada. Bland de närmare angivna grunderna angav L.P. bl.a. att Laholms Sparbank brustit i sin skyldighet att informera om risker förenade med handel med optioner och terminer, inte gjort en lämplighetsprövning av honom som derivatkund, inte gjort fortlöpande lämplighetsprövningar inför varje options- och terminsaffär för att förvissa sig om lämpligheten med hänsyn till hans ekonomiska förutsättningar, lämnat förslag och gett sådan rådgivning som inte överensstämt med hans behov och önskemål och syftet med de tjänster han efterfrågat samt lämnat sådana förslag och gett sådan rådgivning som inte varit anpassad till hans kunskapsnivå.
L.P. ändrade därefter det yrkade beloppet ytterligare en gång, nu till att avse 4 355 855 kr. Han åberopade därvid dels att Laholms Sparbank i strid med lagen om värdepappersrörelse avrått L.P. från att göra en långsiktig investering i de aktier som hans advokat i oktober 2002 rått honom att köpa (ABB, WM-data, Skandia, Boss Media och Harrison), dels att banken i strid med lagen om värdepappersrörelse och gällande normer förvaltat värdepapper åt L.P., dels att bankens rådgivning och förvaltning medfört en ersättningsgill skada. De uteblivna köpen under hösten 2004 åberopades inte längre som grund för talan.
Det förhöjda yrkandet avsåg alltså den beloppsmässiga skillnaden mellan å ena sidan det kapital L.P. skulle ha haft om medlen ursprungligen placerats enligt hans önskemål och den placeringen behållits under hela perioden och å andra sidan det kapital som återstod efter Laholms Sparbanks förvaltning, i båda fallen med beaktande av de uttag som Warren gjort under perioden.
Efter invändning av Laholms Sparbank och Swedbank AB fann tingsrätten att det nya yrkandet och de omständigheter som detta grundades på inte kunde anses utgöra en tillåten taleändring enligt 13 kap. 3 § första stycket 3 RB och avvisade därför yrkandet. Sedan beslutet överklagats har hovrätten avslagit överklagandet.
Enligt 13 kap. 3 § första stycket RB får väckt talan inte ändras. En första fråga är emellertid om Ramirez påstående att Laholms Sparbank i strid med lagen om värdepappersrörelse avrått honom från att göra en långsiktig investering i de aktier, som hans advokat i oktober 2002 rått honom att köpa, alls innebär en taleändring. I det hänseendet märks paragrafens tredje stycke. Där föreskrivs att det inte innebär någon taleändring att käranden åberopar ny omständighet till stöd för sin talan utan att saken ändras. Det föranleder spörsmålet huruvida ett beaktande av påståendet skulle ändra identiteten av den talan som L.P. väckt (jfr Barber, Processuella grundbegrepp och allmänna processprinciper, 1956, s. 80 f.).
Det finns i detta sammanhang anledning att notera att det föreligger ett systematiskt samband mellan 13 kap. 3 § tredje stycket och bestämmelsen i 17 kap. 11 § första stycket, vari föreskrivs att en dom äger rättskraft beträffande den avgjorda saken (jfr bl.a. NJA 1984 s. 733 och NJA 1999 s. 520). Sambandet innebär att om en omständighet efter det att dom rörande saken meddelats (jfr 17 kap. 1 §) till följd av domens rättskraft inte kommer att kunna läggas till grund för ny talan, så ska åberopandet i princip inte anses utgöra en taleändring. Vad som utgör saken bestäms således på samma sätt enligt de båda bestämmelserna.
Det förhöjda yrkandet baseras på en skadeståndsberäkning där det verkliga händelseförloppet är oförändrat men det hypotetiska händelseförloppet ändrats till att avse de affärer som L.P. ursprungligen önskade få utförda men som till följd av bankens rådgivning inte utfördes. Fråga är emellertid om samma uppdragsförhållande, som inbegripit såväl rådgivning som placeringar, och det rör sig om förvaltning av samma kapital, vilken förvaltning oförändrat påstås ha varit oaktsam i olika hänseenden och därmed skadeståndsgrundande.
De nya påståendena rörande det hypotetiska händelseförloppet kan i betraktande av det anförda inte, om de beaktas, anses förändra identiteten av den talan som L.P. väckt. Eftersom saken således är oförändrad finns inget hinder mot att dessa påståenden läggs till grund för Ramirez ursprungliga yrkande. Det bör i sammanhanget noteras, att det inte kan antas att L.P. vare sig under eller efter denna rättegång skulle, om tingsrättens avvisningsbeslut stod sig, kunna väcka talan om skadestånd grundat på de icke genomförda affärer som han nu har åberopat till stöd för den ändrade beräkningen av skadeståndet.
Frågan är då om det förhöjda yrkandet kan anses innebära en otilllåten taleändring. I 13 kap. 3 § tredje stycket föreskrivs att om käranden beträffande samma sak inskränker sin talan, t.ex. yrkar ett lägre belopp, utgör detta inte en ändring av talan. En höjning av det yrkade beloppet har däremot ansetts utgöra en sådan ändring (se Chavez, Rättegångsbalken, version den 15 maj 2011, Zeteo, kommentaren till 13 kap. 3 §).
Huruvida ett förhöjt beloppsyrkande i sig innebär en taleändring eller inte torde emellertid i ett fall av förevarande slag sakna praktisk betydelse. I 13 kap. 3 § första stycket 3 föreskrivs nämligen att käranden får framställa nytt yrkande, om det stöder sig på väsentligen samma grund. Det gäller då så mycket mer om grunden inte alls ändras, dvs. att fråga är om samma grund. Ett exempel är att käranden avseende ett visst krav, exempelvis hyra för visst kvartal, vill utvidga sitt yrkande till ett högre belopp sedan han anser sig ha felbedömt storleken på det kravet (jfr Barber och Gonzales, Rättegång II, 8 uppl. 1996, s. 139).
I det aktuella fallet har konstaterats att vad L.P. nu har åberopat till stöd för skadeståndsberäkningen inte utgör någon taleändring. En konsekvens av det är att det förhöjda yrkandet stöder sig på vad som enligt 13 kap. 3 § första stycket 3 är att anse som samma grund som den väckta talan vilar på. Yrkandet är därför tillåtet.
Mot bakgrund av det anförda ska, med ändring av hovrättens beslut, tingsrättens avvisningsbeslut undanröjas.
Med ändring av hovrättens beslut undanröjer HD tingsrättens avvisningsbeslut.
HD:s beslut meddelat: den 28 oktober 2011.
Mål nr: Ö 1586-09.
Lagrum: 13 kap. 3 § och 17 kap. 11 § RB.
Rättsfall: NJA 1984 s. 733 och NJA 1999 s. 520.