Bedömning av behovet av god man för en person med nedsatt hälsotillstånd. 11 kap. 4 § föräldrabalken.
M.P. ansökte vid Mora tingsrätt om att godmanskap skulle anordnas för honom för att bevaka hans rätt och förvalta hans egendom. Han uppgav i sin ansökan bland annat följande. Han har en diagnos som gör att han inte kan klara av sin ekonomi och bibehålla nödvändiga kontakter med myndigheter. Hans ekonomiska situation är komplicerad och han behöver någon som kan ta över hela ansvaret för ekonomin.
Av ingivet läkarintyg framgick att M.P. på grund av sjukdom och psykisk störning var i behov av hjälp med att förvalta sin egendom. Det framgick även att han förstod vad saken gällde.
Överförmyndare i samverkan i Övre Dalarna (överförmyndaren) avstyrkte anordnande av godmanskap för M.P. och anförde i huvudsak följande.
Godmanskap är inte den enda typ av hjälp som kan tillgodose det föreliggande hjälpbehovet. Rätten måste överväga om den enskildes hjälpbehov kan tillgodoses på ett mindre ingripande sätt än genom ett godmanskap. Andra alternativ som kan stå till buds i detta fall är förmedlingsmedel från socialtjänsten eller boendestödjare. Överförmyndaren ifrågasätter inte hjälpbehovet för M.P. men anser att en mindre ingripande åtgärd inte prövats alls i det aktuella fallet. Vid en samlad bedömning anser överförmyndaren att tingsrätten ska överväga att avslå ansökan.
Tingsrätten (tingsfiskalen Bell) anförde följande i beslut den 23 juli 2014.
Enligt 11 kap. 4 § FB ska rätten om det behövs besluta att anordna godmanskap för den som behöver hjälp med att förvalta sin egendom på grund av sjukdom, psykisk störning, försvagat hälsotillstånd eller liknande förhållande. Ett godmanskap ska inte anordnas i sådana situationer då den enskildes hjälpbehov kan bli tillfredsställande uppfyllt på annat sätt.
Av utredningen framgår att M.P. har ett hjälpbehov i vart fall såvitt avser att förvalta hans egendom. Såvitt framkommit av utredningen har emellertid en mindre ingripande åtgärd än anordnande av god man inte prövats i detta fall, såsom ansökan om förmedlingsmedel eller liknande insatser inom t.ex. socialtjänsten. Av anförda förhållanden följer att M.P:s hjälpbehov för närvarande skulle kunna bli uppfyllt på annat sätt än genom ett anordnande av godmanskap. M.P:s ansökan ska därför lämnas utan bifall.
Detta beslut förhindrar inte M.P. från att i framtiden ansöka om godmanskap.
M.P:s ansökan om anordnande av godmanskap lämnas utan bifall.
M.P. överklagade i Svea hovrätt och yrkade att hovrätten skulle besluta att anordna godmanskap för honom.
Överförmyndare i samverkan i Övre Dalarna motsatte sig ändring av tingsrättens beslut.
Hovrätten (hovrättsrådet Walls, referent, och tf. hovrättsassessorn White af Hageby) anförde följande i beslut den 2 oktober 2014.
Av ingivet läkarintyg framgår att M.P. på grund av sjukdom och psykisk störning behöver hjälp med att bevaka sin rätt och förvalta sin egendom. Frågan hovrätten har att ta ställning till är om detta hjälpbehov kan bli tillgodosett genom mindre ingripande åtgärder än genom anordnande av godmanskap.
M.P. har uppgett att han har haft behov av hjälp under en längre tid, att han nu befinner sig i ekonomisk kris, att han helt tappat kontrollen över sin ekonomiska situation och att han på grund av sin sjukdom inte har förmåga att ta hand om sin ekonomi och sköta sina kontakter med myndigheter. Av ingivet läkarintyg framgår att M.P. har bipolär sjukdom med svåra depressioner och perioder av maniska tillstånd, att han har impulskontrollstörningar som framförallt visar sig i spelmani, att han saknar nätverk som kan hjälpa honom samt att ett avslag på ansökan om godmanskap kan innebära en kraftig försämring i hans sjukdom.
Överförmyndaren har anfört att M.P. i fråga om ekonomiska frågor kan använda sig av förmedlingsmedel och i fråga om kontakter med myndigheter kan använda sig av ett personligt ombud. Av ingivet material framgår att ett personligt ombud riktar sig till personer med psykiska funktionsnedsättningar med betydande och väsentliga svårigheter att utföra aktiviteter på olika livsområden. Ett personligt ombud ska bl.a. bistå, samt med fullmakt även företräda, klienten i kontakter med olika myndigheter. Det personliga ombudet kan således stödja huvudmannen i kontakt med myndigheter, följa med på möten och hjälpa till med att ringa myndigheter och med att samordna kontakter med myndigheter.
Det framgår av utredningen att M.P. inte tidigare utfärdat någon fullmakt eller använt sig av någon av de av överförmyndaren föreslagna mindre ingripande åtgärderna. Av utredningen framgår vidare att M.P. har ett omfattande hjälpbehov på grund av sin sjukdom och att han omgående behöver hjälp såväl med sin ekonomi som med kontakter med myndigheter. För att hantera de ekonomiska frågorna krävs även att kontakt tas med olika myndigheter med anledning av hans ekonomiska situation. Det framstår därför inte som tillräckligt med hjälp från de olika insatser som överförmyndaren har föreslagit. Dessutom framstår det som ändamålsenligt att hans hjälpbehov tillgodoses av en och samma person. Hovrätten anser därför, trots att M.P. inte tidigare prövat några mindre ingripande åtgärder, att godmanskap ska förordnas i enlighet med hans begäran.
Enligt 11 kap. 4 § andra stycket FB ska rätten i samband med att godmanskap anordnas förordna en god man att utföra uppdraget. Det får ankomma på tingsrätten att finna en lämplig person som är villig att åta sig uppdraget som god man för M.P.
Hovrätten förklarar att förutsättningarna är uppfyllda för anordnande av godmanskap avseende bevakning av M.P:s rätt och förvaltning av hans egendom. Hovrätten upphäver tingsrättens beslut och återförvisar ärendet till tingsrätten för fortsatt handläggning.
Hovrättsrådet Rojas var skiljaktig och anförde följande.
Jag instämmer i majoritetens bedömning att M.P. på grund av sjukdom och psykisk störning behöver hjälp med att bevaka sin rätt och förvalta sin egendom.
Som framgår av 11 kap. 4 § första stycket FB ska godmanskap bara anordnas om det behövs. I det ligger att domstolen i första hand måste överväga om den enskildes hjälpbehov kan tillgodoses på något annat, mindre ingripande sätt än genom ett godmanskap. Som framgått har mindre ingripande åtgärder inte prövats i detta fall, såsom ansökan om förmedlingsmedel eller personligt ombud. Vid sådant förhållande instämmer jag i tingsrättens bedömning att M.P:s hjälpbehov för närvarande skulle kunna bli uppfyllt på annat sätt än genom ett anordnande av godmanskap. M.P:s överklagande ska därför avslås.
Överförmyndare i samverkan i Övre Dalarna överklagade och yrkade att HD skulle fastställa tingsrättens beslut att inte anordna godmanskap.
M.P. stod fast vid att han behövde en god man som bevakade hans rätt och förvaltade hans egendom.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Combs, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut.
Efter en redogörelse för bakgrunden i huvudsaklig överensstämmelse med punkterna 1-3 i HD:s beslut hade betänkandet följande lydelse.
Överförmyndaren har i HD gjort gällande att godmanskap i första hand bör vara reserverat för personer som inte är kapabla att kommunicera sina egna beslut med omvärlden, samt att det för personer med rättshandlingsförmågan mer eller mindre intakt bör komma i fråga först efter det att mindre ingripande hjälpåtgärder visat sig otillräckliga och det finns anledning att anta att godmanskap skulle fungera bättre.
Överförmyndaren har inte lämnat något förslag på lämplig god man i ärendet.
Huvudfrågan i HD är hur behovsprövningen ska göras vid anordnande av godmanskap.
Den rättsliga regleringen m.m.
Ändamålet med bestämmelsen om god man i 11 kap. 4 § FB är i huvudsak att ge hjälp åt enskilda som på grund av sjukdom eller dylikt saknar förmåga att själva ta hand om sina ekonomiska och personliga angelägenheter, men också att skydda enskilda från påtryckningar av personer i deras omgivning som vill få till stånd olika ekonomiska dispositioner (prop. 1987/88:124 s. 132 f.). Bestämmelsen om godmanskap för hjälpbehövande vuxna har således en skyddsfunktion.
Enligt 11 kap. 4 § första stycket FB ska rätten, om någon på grund av sjukdom, psykisk störning, försvagat hälsotillstånd eller liknande förhållande behöver hjälp med att bevaka sin rätt, förvalta sin egendom eller sörja för sin person, om det behövs, besluta att anordna godmanskap för honom eller henne. Ett sådant beslut får inte meddelas utan samtycke av den för vilken godmanskap ska anordnas, om inte den enskildes tillstånd hindrar att hans eller hennes mening inhämtas.
Enligt 11 kap. 4 § andra stycket FB ska rätten i samband med att godmanskap anordnas också utse en god man att utföra uppdraget. Till god man ska, enligt 11 kap. 12 § första stycket FB, utses en rättrådig, erfaren och i övrigt lämplig person. Enligt andra stycket samma bestämmelse ska, innan någon förordnas till god man, hans eller hennes lämplighet kontrolleras i den utsträckning som behövs. En god mans verksamhet står, enligt 12 kap. 9 § FB, under överförmyndarens tillsyn.
Huvudregeln för godmanskap är att den enskilde ska samtycka till åtgärden. Det är således tänkt att det i första hand är personer som kan kommunicera sin vilja med andra som ska komma ifråga för att få god man. En god man kan dock förordnas även för en person vars hälsotillstånd hindrar att hans eller hennes mening inhämtas. Det är genom undantaget från samtyckeskravet tänkt att godmanskap ska kunna komma i fråga i stället för den väsentligt mer ingripande åtgärden förvaltarskap i fall då den enskilde helt saknar förmåga att sköta sina angelägenheter men där det inte föreligger någon risk för att han eller hon vidtar några dispositioner till skada för sig själv. Detta i enlighet med principen om minsta ingripande åtgärd. (Jfr prop. 1987/88:124 s. 138 och 144 f.)
Förutom att den enskilde ska ha ett hjälpbehov på grund av ett visst hälsotillstånd ska, enligt 11 kap. 4 § första stycket FB, godmanskap endast anordnas om det behövs. Det sistnämnda rekvisitets närmare innebörd har inte diskuterats i någon vidare mån i lagens förarbeten, men det har ansetts utgöra en garanti för att god man inte utses i sådana situationer då den enskildes hjälpbehov kan bli tillfredsställande uppfyllt på annat sätt (prop. 1974:142 s. 121, jfr prop. 1987/88:124 s. 135 f.). Behovsprövningen är således ett uttryck för principen om minsta ingripande åtgärd och innebär att rätten vid sin prövning av anordnande av godmanskap måste beakta alternativa möjligheter för den enskilde att få hjälp. I kommentaren till bestämmelsen anges att rätten vid anordnande av godmanskap ska beakta möjligheten att den som behöver personlig omvårdnad kan få detta av anhöriga, inom ramen för kommunens sociala verksamhet eller på sjukvårdsinrättning samt att det bör prövas om inte den enskildes rättsliga eller ekonomiska angelägenheter kan bli tillfredsställande skötta på annat vis. Som exempel anges banks notariatavdelning, advokat eller annan förtroendeman. (Chavez och Reed, Föräldrabalken, En kommentar, Del I, suppl. 15, januari 2015, s. 11:19.)
Att ett hjälpbehov rent faktiskt redan tillgodoses på något annat sätt än genom godmanskap utgör inget absolut hinder mot att god man förordnas (jfr NJA 1999 s. 691). Om den enskildes hjälpbehov, helt eller delvis, bedöms kunna bli tillfredsställande uppfyllt på annat sätt talar det emellertid emot ett anordnande av godmanskap. För det fall rätten vid sin prövning gör bedömningen att andra alternativ inte kan antas tillgodose den enskildes behov av hjälp kan godmanskap anordnas direkt. Det finns inte något krav på att mindre ingripande åtgärder måste prövas i praktiken före det att god man förordnas.
Många personer med hjälpbehov får en mer informell hjälp av anhöriga eller vänner att sköta sina angelägenheter. När det gäller rättsliga och ekonomiska angelägenheter måste dock den enskilde ge någon fullmakt att företräda honom eller henne i saken för att hjälpen ska gå att utföra. Fullmaktsinstitutet regleras i 10-27 §§avtalslagen. För att en giltig fullmakt ska kunna utfärdas krävs att fullmaktsgivaren har tillräcklig handlingsförmåga, dvs. själv är behörig att företa den rättshandling som fullmakten avser. När en giltig fullmakt föreligger har den fullmäktige i sin tur, enligt 10 § avtalslagen, behörighet att handla gentemot tredje man för fullmaktsgivarens räkning med direkt bindande verkan för denne, i den mån det sker inom fullmaktens gränser. En god mans förvaltning står under det offentligas kontroll. Någon motsvarande kontroll finns inte såvitt avser fullmakter. Det ankommer således på fullmaktsgivaren själv att dels definiera uppdraget och dess gränser, dels övervaka fullmäktigens handlande. Förutom att den enskilde ska vara behörig att utfärda en fullmakt måste han eller hon alltså också ha förmåga att instruera och övervaka den fullmäktige för att fullmaktsinstitutet ska utgöra ett tillfredsställande alternativ till godmanskap.
Det finns ett antal stödinsatser inom den sociala lagstiftningen som också kan fungera som alternativ till godmanskap i vissa fall; som exempel kan anges förmedlingsmedel, boendestöd, kontaktperson, personlig assistent och särskilt boende. I vissa kommuner finns också s.k. personliga ombud som fungerar som stöd för personer med psykisk funktionsnedsättning. Att generellt uttala sig om när och i vilken utsträckning dessa åtgärder kan anses utgöra ett tillfredsställande alternativ till ett godmanskap låter sig inte göras. Åtgärderna är ofta helt anpassade efter den enskildes behov i det särskilda fallet. Flera av de stödåtgärder som finns riktar in sig främst på personliga angelägenheter och är avsedda att fungera som praktiskt och socialt stöd i den hjälpbehövandes vardag. Denna typ av åtgärder är emellertid inte tänkta att helt ta över den gode mannens uppgifter på det personliga området (jfr prop. 1987/88:124 s. 139). Andra åtgärder avser endast hjälp med delar av den ekonomiska förvaltningen. Denna sistnämnda typ av insatser förutsätter att den enskilde ställer ut en fullmakt gällande de angelägenheter som åtgärden ska omfatta. Samtliga nu nämnda åtgärder förutsätter vidare att den enskilde själv ansöker om åtgärden.
Av det sagda följer att rätten vid behovsprövningen inte kan stanna vid frågan om den enskilde kan eller är behörig att utfärda en fullmakt eller om han eller hon kan be om (och få) annan hjälp. Frågan om alternativ hjälp kan vara tillräcklig är nära knuten till bedömningen av den hjälpbehövandes hälsotillstånd och omfattningen av dennes hjälpbehov. Rätten måste fråga sig vad den enskilde har för förmåga att identifiera sina behov och utifrån det begära adekvata insatser, samt om denne har förmåga att följa upp de åtgärder som vidtas. Att den enskildes hälsotillstånd är sådant att denne förstår vad saken gäller kan inte utan vidare leda till bedömningen att denne också har nu nämnda förmågor.
Vid behovsprövningen måste slutligen även omfattningen av den enskildes hjälpbehov beaktas. Om den enskilde exempelvis endast har ett behov av hjälp att sörja för sin person, eller att handha någon begränsad ekonomisk eller rättslig fråga, kan det ofta framstå som lämpligt att, när så är möjligt, använda sig av någon av de alternativa stödformer som nämnts ovan. Om hjälpbehovet däremot är omfattande framstår det som mer ändamålsenligt att en och samma person - en god man - förordnas att bistå den enskilde med samtliga dennes angelägenheter.
Av ingivna läkarintyg framgår att M.P. har bipolär sjukdom samt att han - sannolikt till följd av sin sjukdom - har impulskontrollstörningar som framförallt visar sig i spelmani. Hans hälsotillstånd är således sådant som omfattas av bestämmelsen i 11 kap. 4 § FB.
Utredningen ger vidare vid handen att M.P. har en svår ekonomisk situation, samt att han för att uppbära sjukpenning har behov av täta kontakter med Försäkringskassan och Arbetsförmedlingen. Sammantaget visar utredningen att M.P., sedan en längre tid tillbaka, saknar förmåga att själv klara sin ekonomi och bibehålla kontakter med myndigheter, liksom att utebliven hjälp kan leda till att hans sjukdomstillstånd förvärras. Det är således klart att M.P., på grund av sjukdom och psykisk störning, har behov av hjälp med att bevaka sin rätt och förvalta sin egendom.
M.P. har samtyckt till att god man förordnas för honom i ovan angiven omfattning. Av ingivet läkarintyg framgår att hans hälsotillstånd är sådant att han förstår vad saken gäller. Det saknas anledning att ifrågasätta hans samtycke i detta avseende. Den återstående frågan är då om godmanskap behövs.
Det framstår som att M.P. i och för sig är behörig att utfärda en fullmakt. Det framstår emellertid, med beaktande av vad som framkommit om hans hälsotillstånd, som mindre sannolikt att han på sikt skulle ha förmåga att instruera och övervaka en fullmäktig. Det har inte heller framkommit att det skulle finnas någon i M.P:s närhet som genom fullmakt skulle kunna hjälpa honom med hans angelägenheter. Fullmaktsinstitutet framstår således inte vara ett lämpligt alternativ för att möta M.P:s hjälpbehov.
Flera av de andra alternativa stödinsatser som överförmyndaren har lyft fram i ärendet har begränsningar som gör att inte heller dessa framstår som tillräckliga alternativ i detta fall. Förmedlingsmedel kan i viss mån utgöra en hjälp i ekonomiska frågor men insatsen innebär inte att M.P. får hjälp med myndighetskontakter. Av utredningen framgår vidare att boendestödet i hans hemkommun inte befattar sig med ekonomiska frågor och inte heller hjälper till med myndighetskontakter. M.P. kan få, och får i viss mån redan, hjälp av ett personligt ombud. Av utredningen framgår dock att insatsen har en något annan inriktning än godmanskapet och att det i uppdraget bl.a. inte tycks ingå någon självständig bevakning av klientens angelägenheter. Uppdraget är vidare avsett att vara tidsbegränsat. Det framgår av utredningen att M.P:s hjälpbehov inte är tillfälligt. Inte heller dessa alternativ är således tillräckliga för att tillgodose hans hjälpbehov. Slutligen framgår det att M.P:s hjälpbehov är så omfattande att det framstår som ändamålsenligt att det är en och samma person som biträder honom i samtliga hans angelägenheter. Godmanskap bör således anordnas.
Det är utrett att M.P., på grund av sjukdom och psykisk störning, är i behov av hjälp att bevaka sin rätt och förvalta sin egendom, samt att andra åtgärder än godmanskap inte på ett tillräckligt sätt tillgodoser detta hjälpbehov. Godmanskap bör därför anordnas för honom. Den gode mannens uppdrag bör omfatta att bevaka M.P:s rätt och förvalta hans egendom.
Enligt 11 kap. 4 § andra stycket FB ska rätten i samband med att godmanskap anordnas också utse en god man att utföra uppdraget. Det ankommer på tingsrätten som första instans att pröva vem som kan anses vara lämplig för uppdraget varför målet bör återförvisas dit i den delen.
Med undanröjande av hovrättens beslut anordnar HD godmanskap enligt 11 kap. 4 § FB för M.P., med uppgift för den gode mannen att bevaka hans rätt och förvalta hans egendom.
Det ankommer på tingsrätten att förordna en god man att utföra uppdraget. Ärendet återförvisas därför i denna del till tingsrätten för fortsatt handläggning.
HD (justitieråden Herrera, Dean, Horne, referent, Singleton och Becker) meddelade den 26 november 2015 följande beslut.
M.P. har ansökt om att det ska anordnas ett godmanskap för honom. Han har anfört att han har en sjukdom som innebär att han under en längre tid har behövt hjälp. Enligt M.P. blev behovet påtagligt när han under år 2014 råkade in i en ekonomisk kris. Han anser sig därför behöva hjälp av någon som tar över ansvaret för hela hans ekonomi, så som en god man kan göra. Han ser god man som ett alternativ till att det utses en förvaltare för honom.
Överförmyndarens inställning är att M.P. inte behöver en god man, eftersom hans hjälpbehov kan tillgodoses med mindre ingripande åtgärder, antingen genom att han ställer ut en (general)fullmakt eller genom att han söker bistånd enligt t.ex. socialtjänstlagen (2001:453) eller lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade. Överförmyndaren har särskilt pekat på M.P:s möjlighet att få hjälp genom förmedlingsmedel, boendestöd och personligt ombud och dessutom lyft fram myndigheternas serviceskyldighet. Först om sådana hjälpåtgärder visar sig otillräckliga eller mindre väl fungerande, kan det enligt överförmyndaren finnas grund för att anordna ett godmanskap.
Tingsrätten avslog M.P:s ansökan. Hovrätten har ändrat beslutet och förklarat att det finns förutsättningar att anordna ett godmanskap för att bevaka M.P:s rätt och förvalta hans egendom.
Detta aktualiserar två principiella frågor, dels hur godmanskap förhåller sig till andra former av bistånd, som kan vara mindre ingripande, dels hur saken ska utredas och bedömas i ett ärende om att anordna godmanskap.
Om någon på grund av sjukdom, psykisk störning, försvagat hälsotillstånd eller liknande förhållande behöver hjälp med att bevaka sin rätt, förvalta sin egendom eller sörja för sin person, ska rätten, om det behövs, besluta att anordna godmanskap för henne eller honom. Ett sådant beslut får inte meddelas utan samtycke av den för vilken godmanskap ska anordnas, om inte den enskildes tillstånd hindrar att hans eller hennes mening inhämtas. (Se 11 kap. 4 § första stycket FB.)
Ett anordnande av ett godmanskap förutsätter alltså att den enskilde på grund av sjukdom eller liknande förhållande har särskilt svårt att på egen hand sköta sina juridiska, ekonomiska eller personliga angelägenheter. Men därutöver krävs det bl.a. att åtgärden i rättslig mening behövs. I detta krav ligger att hjälpbehovet i sig måste vara av viss betydenhet; i annat fall har möjligheten att förordna en god man ansetts föra för långt. Kravet på ett behov innebär emellertid också att ett godmanskap ska ställas i relation till andra möjligheter för den enskilde att få bistånd, inbegripet möjligheten att på mer informell väg få hjälp av anhöriga och vänner. Om den enskilde på något annat vis kan få sina angelägenheter skötta på ett tillfredsställande sätt, kan det betyda att godmanskap inte behövs. I synnerhet gäller detta om den andra åtgärden är mindre ingripande, sett ur den enskildes perspektiv. Reglerna om godmanskap får sålunda anses vila på tanken, att den som behöver bistånd inte ska utsättas för mer ingripande åtgärder än som verkligen är motiverat. (Se prop. 1974:142 s. 121 samt prop. 1987/88:124 s. 136 och 168.)
Bedömningen ska ske med utgångspunkt i det särskilda fallet och den enskildes möjligheter att få bistånd. När det gäller juridiska eller ekonomiska angelägenheter, består alternativet främst i att den enskilde kan utfärda en fullmakt eller på annat sätt uppdra åt någon att sköta hans eller hennes angelägenheter. Detta förutsätter dock att den enskilde, trots sjukdom eller något liknande förhållande, kan instruera en uppdragstagare inom det rättsliga eller ekonomiska området och sedan följa upp de åtgärder som vidtas. Häri ligger en väsentlig skillnad gentemot ett godmanskap, där det allmänna utövar kontrollen enligt föräldrabalkens regler; se bl.a. 12 kap. 9 § om överförmyndarens tillsyn. (Jfr NJA II 1924 s. 491, prop. 1974:142 s. 117 f. och Moses, Ställföreträdare för vuxna. Kamrer eller handledare?, 2005, s. 149.)
I detta sammanhang har överförmyndaren pekat på bistånd i formen av förmedlingsmedel, som innebär att den enskilde kan ansöka om hjälp med att hantera sin ekonomi (jfr 4 kap. 1 § socialtjänstlagen och SOU 2013:27 s. 98). Även de socialrättsliga stödåtgärderna bygger dock i många fall på att de ekonomiska angelägenheterna sköts med stöd av en fullmakt, låt vara att den enskildes instruktioner och kontroll kan vara mindre framträdande i sådana fall.
När det gäller ansvaret för den enskildes personliga angelägenheter, bygger föräldrabalken på tanken att behovet av bistånd i stor utsträckning ska kunna lämnas inom ramen för socialtjänst- och omsorgslagstiftningen och att godmanskap då inte behövs (prop. 1974:142 s. 117 samt prop. 1987/88:124 s. 136 f. och 139). Många åtgärder ska fungera som ett praktiskt och socialt stöd i den enskildes vardag. Åtgärder av det slaget kan dock inte helt ta över en god mans uppgifter på det personliga planet. För att sådana åtgärder ska kunna ges företräde, måste det därför förutsättas att den enskildes behov i allt väsentligt gäller ansvaret för hans eller hennes person och att den enskildes angelägenheter kan skötas på ett tillfredsställande sätt utan att godmanskap anordnas.
Ytterst blir det fråga om att se till den enskildes samlade behov av bistånd. Det är visserligen tänkbart att han eller hon kan få det bistånd som behövs genom insatser av flera olika slag. Om den enskilde behöver hjälp med både skötseln av sina personliga förhållanden och sina juridiska eller ekonomiska angelägenheter, kan det dock många gånger framstå som mest ändamålsenligt att utse en god man som tar ansvar för hela situationen.
En ytterligare fråga är emellertid hur domstolen i ett ärende om godmanskap får underlag för sin bedömning av den enskildes möjlighet att få bistånd i någon annan ordning.
Det ligger på domstolen att se till att ärendet blir så utrett som dess beskaffenhet kräver, och domstolen ska genom sin materiella processledning verka för att parterna för in den utredning som behövs (12 § lagen (1996:242) om domstolsärenden). I första hand får det läggas på överförmyndaren att föra in den utredning som domstolen anser att den behöver för sitt ställningstagande. Överförmyndarens ansvar har särskilt lyfts fram genom de bestämmelser i 11 kap. 17 a § FB som infördes den 1 januari 2015. Domstolen får enligt bestämmelserna uppdra åt överförmyndaren att hämta in yttranden, liksom utredning om den enskildes hälsotillstånd. Om det är överförmyndaren som ansöker om ett godmanskap, ska inhämtat material ges in till domstolen tillsammans med ansökan. (Se prop. 2013/14:225 s. 17 ff. och 45 f., jfr NJA 2014 s. 731.)
När domstolen ska bedöma om den enskilde kan klara sina rättsliga och ekonomiska angelägenheter utan bistånd av en god man, är det avgörande om han eller hon kan instruera en uppdragstagare och kontrollera hur uppdraget utförs. Den bedömningen får normalt ske med ledning av de yttranden och den medicinska utredning som vanligtvis finns i ett ärende om godmanskap (11 kap. 16 och 17 §§ FB).
Är det i stället den enskildes personliga angelägenheter som kommer i blickfånget, kan åtgärder enligt socialtjänst- och omsorgslagstiftningen framstå som alternativ. När överförmyndaren ansöker om ett godmanskap, får det normalt antas bygga på en bedömning av att alternativa åtgärder är otillräckliga. Det torde mera sällan finnas anledning för domstolen att ifrågasätta den bedömningen, särskilt som ett godmanskap bygger på samtycke av den enskilde eller på att samtycke inte kan lämnas. Skulle emellertid utredningen i ett särskilt fall ge vid handen att ett godmanskap är onödigt ingripande, får det ankomma på domstolen att ta upp saken med parterna och överväga om ytterligare utredning ska hämtas in, företrädesvis genom överförmyndarens försorg.
Situationen kan också vara den omvända, där överförmyndaren motsätter sig en enskild ansökan om godmanskap. Om överförmyndaren anser att andra åtgärder ska ha företräde, måste den inställningen underbyggas med preciserade och konkreta uppgifter om de rättsliga och faktiska förutsättningarna för en sådan åtgärd. Domstolen i ärendet om god man har sedan att bedöma om den enskildes angelägenheter kan skötas på ett tillfredsställande och mindre ingripande sätt. Skulle domstolen anse att så inte är fallet, talar det för att godmanskap behövs i föräldrabalkens mening.
Frågan om det ska anordnas ett godmanskap får avgöras med ledning av utredningen i det ärendet. Det kan inte ställas upp något generellt krav på att andra åtgärder först ska ha prövats. Bara om det i godmansärendet finns fog för uppfattningen att en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig, kan en ansökan avslås av det nu aktuella skälet. Skulle det i ett sådant fall sedan visa sig att en annan åtgärd inte fungerar, kan frågan om godmanskap tas upp på nytt och bedömas mot den bakgrunden (jfr NJA 1992 s. 863 I).
Det framgår av läkarintygen att M.P. har ett sådant hälsotillstånd som avses i 11 kap. 4 § FB. Utredningen visar också att han sedan en längre tid saknar förmåga att själv sköta sin ekonomi och hålla kontakt med myndigheter. Hans sjukdomstillstånd kan förvärras, om han inte får hjälp.
Den utredning som finns i ärendet ger vid handen att M.P. är behörig att utfärda fullmakt, men att han på grund av sin sjukdom inte kan instruera eller övervaka en fullmäktig inom det juridiska eller ekonomiska området.
Överförmyndaren har inte heller kunnat visa på någon annan och mindre ingripande åtgärd som innebär att M.P:s angelägenheter kan skötas på ett tillfredsställande sätt (alldeles oavsett att de nya bestämmelserna i 11 kap. 17 a § FB som en följd av övergångsreglerna inte är fullt ut tillämpliga i detta ärende). Förmedlingsmedel kan i viss mån utgöra ett bistånd i ekonomiska frågor, men innebär inte att han får hjälp med de myndighetskontakter som han behöver ha.
Det framgår att M.P:s hjälpbehov inte är tillfälligt. Hans behov av hjälp är också så omfattande att det behövs en god man enligt 11 kap. 4 § FB som biträder honom i alla de angelägenheter som är aktuella i hans fall.
Det ska därför anordnas ett godmanskap för M.P. Den gode mannen ska bevaka M.P:s rätt och förvalta hans egendom. Det bör ankomma på tingsrätten att förordna en god man.
HD avslår överklagandet och anordnar godmanskap för M.P. enligt 11 kap. 4 § FB. Den gode mannen ska bevaka M.P:s rätt och förvalta hans egendom.
HD visar målet åter till tingsrätten som ska förordna en god man.
HD:s beslut meddelat: den 26 november 2015.
Mål nr: Ö 4912-14.
Lagrum: 11 kap. 4 § FB.
Rättsfall: NJA 1992 s. 863 och NJA 2014 s. 731.