Fråga om straffrättsligt ansvar för en 17-åring med en allvarlig psykisk störning som har genomfört samlag och andra med samlag jämförliga handlingar med en tolvåring.
Allmän åklagare väckte åtal vid Värmlands tingsrätt mot F.S., född 1991, för våldtäkt mot barn enligt 6 kap. 4 § BrB med följande gärningsbeskrivning.
F.S. har vid flera tillfällen, under år 2008 i Torsby kommun, genomfört samlag och annan sexuell handling som med hänsyn till kränkningens art och omständigheterna i övrigt är jämförlig med samlag, med målsäganden som vid tillfällena var 11 och 12 år gammal.
Den sexuella handlingen har bestått i att F.S. fört in fingrar i målsägandens underliv.
F.S. erkände gärningarna men bestred ansvar under åberopande av att han inte hade begått gärningarna med uppsåt.
Målsäganden yrkade att F.S. skulle förpliktas att betala skadestånd till henne med 85 000 kr jämte ränta. Av beloppet avsåg 75 000 kr kränkning och 10 000 kr sveda och värk.
F.S. bestred skadeståndsyrkandet. Som i och för sig skäligt skadestånd vitsordade han 25 000 kr för kränkning och 5 000 kr för sveda och värk. Han gjorde vidare gällande att ett eventuellt skadestånd skulle jämkas med stöd av 2 kap. 5 § skadeståndslagen till i första hand 0 kr.
Tingsrätten (ordförande rådmannen Hamilton) anförde följande i dom den 16 februari 2011.
Bevisningen består endast av målsägandens uppgifter i videoinspelade polisförhör och F.S:s uppgifter vid huvudförhandlingen. De har lämnat samstämmiga uppgifter såtillvida att de har haft samlag vid ett stort antal tillfällen. Det finns ingen anledning att ifrågasätta målsägandens uppgifter att F.S. vid många tillfällen även har fört in sina fingrar i hennes underliv.
På en punkt skiljer sig målsägandens och F.S:s uppgifter. Målsäganden har nämligen uppgett att hon vid många tillfällen har varit ledsen, skrikit och knuffat undan honom. Hon har inte påstått att han använt våld, men däremot att han haft ett hårt grepp. F.S. har förnekat dessa uppgifter och uppgett att de båda var med på handlingarna.
Tingsrätten konstaterar att ord står mot ord i frågan om målsäganden har varit med på gärningarna. Målsäganden har lämnat en detaljerad berättelse som ger starkt intryck av att vara upplevd. F.S:s berättelse är inte lika detaljerad. Detta gör dock inte F.S:s berättelse mindre trovärdig. Av betydelse är att F.S. vid förhören inte har haft lika lätt att uttrycka sig som målsäganden. Ingen av de hörda är alltså mer trovärdig på denna punkt än den andra. Eftersom det är åklagaren som ska bevisa vad som har hänt, utgår tingsrätten från F.S:s berättelse.
Tilläggas ska att gärningar som dessa normalt utgör våldtäkt mot barn även om barnet medverkar frivilligt. Brotten blir dock ofta allvarligare om gärningarna har skett mot barnets vilja.
För att F.S. ska dömas för brott krävs att han har begått gärningarna med uppsåt.
F.S. har bl.a. uppgett att han och målsäganden förstod att deras handlande var fel, men att de ändå genomförde handlingarna. Det har inte retts ut om F.S. med detta uttalande har menat att handlingarna var fel i betydelsen olagliga, eller om de endast var olämpliga. Oavsett detta står det klart att F.S. förstått vad han gjort. Det är ingen tvekan om att han, i vart fall på ett ungefär, har förstått målsägandens ålder. Det saknar vid uppsåtsbedömningen betydelse om F.S. insett eller inte insett att gärningarna var olagliga.
Tingsrätten finner med hänsyn till det sagda att F.S. har begått gärningarna med uppsåt.
Försvararen har hävdat att eventuella brott inte ska bedömas som våldtäkt mot barn, utan som sexuellt utnyttjande av barn. Det som enligt tingsrätten talar för en sådan bedömning är att F.S. och målsäganden såvitt kan bedömas har stått på samma mentala åldersnivå. Av betydelse är dock de långtgående sexuella handlingarna och att brotten har skett vid ett stort antal tillfällen, varför det kan sägas att brottsligheten varit systematisk. Av intresse är också att bestämmelsen om sexuellt utnyttjande av barn ska tillämpas restriktivt. Vid en helhetsbedömning finner tingsrätten att gärningarna, precis som åklagaren har påstått, utgör våldtäkt mot barn.
Av det rättspsykiatriska utlåtandet framgår att F.S. både vid gärningarna och vid undersökningstillfället har haft en allvarlig psykisk störning. Som diagnos har ställts autistiskt syndrom och lindrig mental retardation. I utlåtandet har bedömningen gjorts att F.S. trots detta inte är i behov av rättspsykiatrisk vård. Tingsrätten har ingen anledning att ifrågasätta denna slutsats.
Trots gärningarnas höga straffvärde står det klart att F.S. inte kan dömas till fängelse.
Åklagaren har yrkat att F.S. döms till skyddstillsyn. Tingsrätten finner dock att en skyddstillsyn knappast behövs för att avhålla F.S. från fortsatt brottslighet. Gärningarna skedde för drygt två år sedan. När F.S. fick klart för sig att hans och målsägandens beteende inte var acceptabelt slutade han genast att begå brott. Skyddstillsyn är därför inte någon naturlig påföljd.
Eftersom det saknas särskild anledning att befara att F.S. kommer att återfalla i brott ska han i stället dömas till villkorlig dom i förening med böter.
Den särskilda företrädaren för målsäganden har uppgett att yrkade belopp motsvarar schabloner för denna typ av brott och att de alltså inte grundar sig på ett försök att bedöma målsägandens skador.
Tingsrätten delar den särskilda företrädarens uppfattning att en utgångspunkt ska vara en schablonmässig bedömning samt att denna bedömning leder fram till yrkade belopp.
Frågan är om skadeståndet ska jämkas. Av 2 kap. 5 § skadeståndslagen framgår att jämkning kan ske vid en skada vållad under påverkan av en allvarlig psykisk störning. En bedömning ska enligt lagtexten göras av skadeståndets skälighet med hänsyn till den tilltalades sinnestillstånd, handlingens beskaffenhet, föreliggande ansvarsförsäkring och andra ekonomiska förhållanden samt övriga omständigheter. Av rättspraxis framgår att möjligheten till jämkning ska användas restriktivt (se bl.a. HD:s bedömning i rättsfallet NJA 1999 s. 441).
Som redan konstaterats har F.S. begått gärningarna under påverkan av en allvarlig psykisk störning. Han var vid gärningarna 16 eller 17 år gammal. Såvitt kan bedömas har han mentalt stått på samma nivå som målsäganden. De har båda varit med på de sexuella handlingarna, vilket innebär att gärningarna kan ses som två barns utforskande lek som har gått alldeles för långt. Tingsrätten finner att jämkning ska ske till hälften av det belopp som annars skulle ha dömts ut.
- - -.
Tingsrätten dömde F.S. för våldtäkt mot barn enligt 6 kap. 4 § första stycket BrB till villkorlig dom och 60 dagsböter. Även 29 kap. 7 § första stycket BrB åberopades.
F.S. förpliktades att betala skadestånd till målsäganden med 42 500 kr jämte ränta.
F.S. överklagade i Hovrätten för Västra Sverige och yrkade att hovrätten skulle ogilla åtalet. I andra hand yrkade han att gärningen skulle bedömas som sexuellt utnyttjande av barn enligt 6 kap. 5 § BrB samt att ansvarsfrihet skulle föreligga enligt 6 kap. 14 § BrB. I sista hand yrkade han att han skulle vara fri från påföljd enligt 30 kap. 6 § BrB.
F.S. yrkade vidare att hovrätten skulle ogilla skadeståndsyrkandet, i andra hand att beloppet skulle jämkas till 0 kr med stöd av 2 kap. 5 § skadeståndslagen.
Åklagaren och målsäganden motsatte sig ändring.
Hovrätten (hovrättsrådet Little, referent, f.d. hovrättsrådet Sanchez, tf. hovrättsassessorn Delgado och två nämndemän) anförde följande i dom den 20 september 2011.
Samma bevisning som vid tingsrätten har åberopats även i hovrätten, varvid ljud- och bildupptagningarna av förhören där med målsäganden, F.S. och M.S. [F.S:s mor, red. anm.] har spelats upp.
Liksom tingsrätten finner hovrätten utrett att F.S. genomfört samlag och annan med samlag jämförlig handling med målsäganden som då var 11-12 år gammal. Genom utredningen i målet, och då särskilt F.S:s egna uppgifter, står det klart att F.S. var medveten om vad han gjorde. Han har därmed handlat med uppsåt och ska dömas till ansvar för gärningen.
Frågan är hur gärningen ska rubriceras. Av förarbetena till lagstiftningen (se prop. 2004/2005:45 s. 21-22) framgår att barn under 15 år har ett behov av ett absolut skydd mot alla former av sexuella handlingar och att dessa aldrig kan samtycka till sexuella handlingar. Vidare framgår att bestämmelsen om sexuellt utnyttjande av barn helt torde sakna betydelse vid brott som riktar sig mot mindre barn och att en förutsättning för tillämpning av den bestämmelsen är att den person som gärningen riktas mot, med hänsyn till sin utveckling och omständigheterna i övrigt, haft förutsättningar att bedöma och ta ställning till situationen (a. prop. s. 144).
Målsäganden var vid tiden för gärningarna 11-12 år gammal och hade knappast förutsättningar att bedöma och ta ställning till situationen. Med beaktande härav kan gärningen inte bedömas på annat sätt än som våldtäkt mot barn. Vilken mental medvetenhet F.S. uppnått vid tillfället saknar i detta sammanhang betydelse. F.S. ska därmed dömas för våldtäkt mot barn.
Av 30 kap. 6 § BrB följer att grundprincipen är att påföljd ska ådömas även den som begått en gärning under påverkan av en allvarlig psykisk störning. Någon omständighet som gör att F.S. ska vara fri från påföljd föreligger inte. I fråga om val av påföljd gör hovrätten samma bedömning som tingsrätten gjort. Skäl saknas dock att under rådande omständigheter förena den villkorliga domen med böter.
I enlighet med tingsrättens dom anser även hovrätten att de av målsäganden yrkade beloppen för kränkning och sveda och värk är skäliga. Frågan är om det yrkade beloppet ska sättas ner i än större utsträckning än tingsrätten gjort. Eftersom tillämpningen av 2 kap. 5 § skadeståndslagen ska vara restriktiv och då F.S. varit medveten om sitt handlande anser hovrätten att den jämkning som tingsrätten gjort är tillräcklig. Tingsrättens dom ska alltså fastställas även i denna del.
Hovrätten ändrade tingsrättens domslut endast på så sätt att påföljden bestämdes till enbart villkorlig dom.
F.S. överklagade och yrkade i första hand att han skulle frikännas. I andra hand yrkade han att gärningarna skulle bedömas som sexuellt utnyttjande av barn enligt 6 kap. 5 § BrB samt att han skulle vara fri från påföljd enligt 6 kap. 14 § samma balk. I sista hand yrkade han att han skulle vara fri från påföljd enligt 30 kap. 6 § BrB.
F.S. yrkade vidare att skadeståndstalan skulle ogillas eller att skadeståndet i vart fall med stöd av 2 kap. 5 § skadeståndslagen skulle sättas ned ytterligare.
Riksåklagaren och målsäganden motsatte sig att hovrättens dom ändrades.
Målet avgjordes efter huvudförhandling.
Vid överläggning efter huvudförhandlingen aktualiserades frågan huruvida bestämmelsen om straffrättsvillfarelse kunde tillämpas i målet. Parterna bereddes tillfälle att yttra sig i den frågan.
HD (justitierådet Braun) meddelade den 28 september 2012 följande dom.
Av utredningen framgår att F.S. sommaren 2008, när han var drygt 17 år gammal, genomförde samlag och andra med samlag jämförliga handlingar med målsäganden, som då var tolv år eller i det närmaste tolv år. Tingsrätten och hovrätten har utgått ifrån att handlingarna var frivilliga och ömsesidiga. Det saknas skäl för HD att göra någon annan bedömning. Vad målet gäller är om F.S. ska bära ett straffrättsligt ansvar för de begångna gärningarna samt i så fall hur gärningarna ska bedömas och påföljdsfrågan besvaras.
F.S. har gått i särskolan sedan årskurs fyra. Han hade enligt ett rättspsykiatriskt utlåtande både vid gärningarna och vid undersökningstillfället en allvarlig psykisk störning i form av autistiskt syndrom i kombination med lindrig mental retardation. Vid undersökningstillfället hade han svårt att förklara vad som hade hänt. Han upplevdes inte fullt ut förstå anklagelsen eller gärningens innebörd och dess konsekvenser. Enligt utlåtandet hade F.S. inte förmåga att inse gärningarnas straffrättsliga innebörd och inte heller innebörden av begreppet samlag. Det var vidare osäkert i vilken omfattning han förstod den rättsliga processen.
Av utredningen i målet framgår att F.S. också lider av en muskelsjukdom, som medför försvagad muskulatur och försenad kroppslig utveckling. Enligt Schmidt mor kom han först vid nitton års ålder i målbrottet.
Enligt det rättspsykiatriska utlåtandet uppvisade F.S. vid handlingarna en betydande omogenhet och en ojämn utvecklingsprofil. I ett läkarintyg enligt 7 § lagen (1991:2041) om särskild personutredning i brottmål, m.m. anges att han vid en undersökning hösten 2010 fungerade på en mycket låg nivå, motsvarande tio till tolv års ålder. Vid gärningstillfällena hade F.S. och målsäganden som två jämnåriga barn lekt med dockor och i anslutning till dessa lekar genomfört samlagen och de med samlag jämförliga handlingarna.
F.S. har alltså vid flera tillfällen haft samlag med ett barn som var under 15 år samt med detta barn även genomfört andra sexuella handlingar som är jämförliga med samlag. Gärningarna uppfyller de förutsättningar som enligt 6 kap. 4 § BrB gäller för att någon ska dömas för våldtäkt mot barn.
En gärning som uppfyller förutsättningarna enligt 6 kap. 4 § BrB ska enligt 6 kap. 5 § bedömas som sexuellt utnyttjande av barn om den med hänsyn till omständigheterna vid brottet är att anse som mindre allvarlig. Det står emellertid klart att om ett barn inte är mer än tolv år finns det inte något egentligt utrymme för att betrakta gärningen som mindre allvarlig. De gärningar som F.S. har begått utgör inte sexuellt utnyttjande av barn utan ska bedömas som våldtäkt mot barn. Därmed aktualiseras inte regeln om ansvarsfrihet i 6 kap. 14 § BrB.
Genom F.S:s egna uppgifter framgår det att han vid gärningstillfällena var medveten om vad han gjorde. Utredningen visar också att F.S. vid tiden för gärningarna visste att målsäganden var under 15 år.
Till skillnad från vad som gällde enligt 1864 års strafflag leder otillräknelighet, som ofta har sin grund i en allvarlig psykisk störning, enligt gällande rätt inte till frihet från ansvar. Regleringen i brottsbalken innebär i stället att en psykisk störning ska vägas in vid valet av påföljd.
Sålunda gäller att den som har begått ett brott under påverkan av en allvarlig psykisk störning i första hand ska dömas till en annan påföljd än fängelse (30 kap. 6 § BrB). Med undantag för vissa självförvållade tillstånd råder det ett absolut fängelseförbud, om gärningsmannen till följd av den allvarliga psykiska störningen har saknat förmåga att inse gärningens innebörd eller att anpassa sitt handlande efter en sådan insikt. Dessa fall torde vara sådana som i flera andra rättssystem leder till frihet från straffrättsligt ansvar på grund av otillräknelighet.
Under årens lopp har statliga utredningar flera gånger föreslagit att det på nytt ska införas ett krav på tillräknelighet som förutsättning för att någon ska kunna fällas till ansvar för brott (SOU 1996:185, SOU 2002:3 och SOU 2012:17). Förslagen har emellertid ännu inte lett till lagstiftning. Innebörden av gällande rätt är alltså att den som begår en gärning under påverkan av en allvarlig psykisk störning kan dömas för brott (om övriga förutsättningar är uppfyllda), och lagstiftarens anvisning till rättstillämpningen är att den psykiska störningen ska beaktas vid påföljdsvalet. Något utrymme för att med stöd av ett krav på tillräknelighet fria F.S. från ansvar finns därför inte.
F.S. har berättat att han och målsäganden båda tyckte att de handlade ”fel”, att de gjorde något olämpligt. Han har emellertid vid tingsrätten berättat att han vid tiden för gärningarna inte visste att det är olagligt att ha samlag med barn som är under 15 år, men att han numera vet det. Att F.S. vid gärningstillfällena inte visste att handlingarna var otillåtna i straffrättslig mening stöds av det rättspsykiatriska utlåtandet (jfr p. 2). Utgångspunkten för HD:s bedömning ska därmed vara att F.S. begick gärningarna i okunnighet om att de var straffbelagda.
Som grundprincip gäller att straffansvar inte förutsätter att gärningsmannen kände till att gärningen var straffbelagd. En felaktig uppfattning eller okunnighet om en straffbestämmelse friar alltså inte från ansvar.
Uppfattningen har dock sedan länge varit att denna grundprincip inte kan gälla alldeles utan undantag och att det i vissa särpräglade fall skulle vara stötande att fälla någon till ansvar som inte förstod att han eller hon gjorde något straffbart. Sedan år 1994 gäller en uttrycklig bestämmelse om detta i 24 kap. 9 § BrB. Det anges där att en gärning som någon begår i villfarelse rörande dess tillåtlighet (straffrättsvillfarelse) inte ska medföra ansvar för honom om villfarelsen på grund av att fel förekommit vid kungörandet av den straffrättsliga bestämmelsen eller av annan orsak var uppenbart ursäktlig.
Genom lagbestämmelsen kodifierades de oskrivna regler som hade utvecklats i rättspraxis och i den juridiska litteraturen (jfr Vaughan m.fl., Brottsbalken. En kommentar. Kap. 13-24, 2012, s. 24:9 s. 1 ff. och Black, Rättsvillfarelse i straffrätten - ett fall av rättsutveckling utan stöd av lag, i Svensk rätt i omvandling, Studier tillägnade Welch, Shaffer och Chapman, 1976, s. 553 ff.). Emellertid innebar bestämmelsen enligt motiven också en försiktig utvidgning av området för ansvarsfrihet vid straffrättsvillfarelse. Möjligheten till ansvarsbefrielse skulle dock alltjämt vara påtagligt begränsad (prop. 1993/94:130 s. 56). Den snäva innebörden framgår genom att villfarelsen enligt lagtexten måste ha varit ”uppenbart” ursäktlig för att ansvarsfrihet ska kunna inträda.
Lagstiftningen tar sikte på ett litet antal bestämda och relativt väl avgränsade typer av fall. Enkelt uttryckt är det fråga om situationer där det inte hade varit möjligt att få kännedom om innehållet i gällande regler.
De situationer där ansvarsfrihet på grund av straffrättsvillfarelse - under vissa förutsättningar - skulle kunna komma i fråga var enligt förarbetena då gärningsmannen hade fått ett felaktigt besked av en myndighet om vilket handlande som var förenligt med lagen eller då den handlande på grund av bristfällig skyltning eller bristfälligt kungörande hade saknat möjlighet att få reda på innehållet i en straffbestämmelse. I vissa speciella situationer när straffbestämmelsen var otydlig skulle man också kunna tänka sig att straffrättsvillfarelsen var uppenbart ursäktlig. Det var inte heller uteslutet att en straffrättsvillfarelse kunde utgöra grund för ansvarsfrihet, om gärningsmannen hade begärt råd från någon privat sakkunnig på ett komplicerat rättsområde eller gjort egna seriösa efterforskningar som hade lett till ett, som det visat sig, felaktigt resultat. (Se prop. 1993/94:130 s. 57 ff.)
Lagtexten har - genom sin särskilda hänvisning till fel som har förekommit vid kungörandet av en författning - fått en utformning som nära ansluter till de situationer där bestämmelsen enligt propositionen borde kunna tillämpas. Enligt bestämmelsen kan emellertid också ”annan orsak” beaktas, dock bara om den gör villfarelsen uppenbart ursäktlig. I allt väsentligt måste det bli fråga om situationer som ligger nära de typer av fall som lagstiftningen bygger på och under alla förhållanden gälla enbart enskilda fall som är mycket särpräglade.
Vid prövningen av F.S:s straffrättsliga ansvar är utgångspunkten att han vid gärningstillfällena inte visste att gärningarna var otillåtna (p. 11). F.S:s psykiska tillstånd är visserligen allvarligt men såvitt framgår av utredningen i målet kan det inte sägas utgöra ett så särpräglat individuellt fall att det motiverar en tillämpning av regeln om frihet från ansvar på grund av straffrättsvillfarelse. Han ska alltså dömas för våldtäkt mot barn.
Vid bedömningen av den samlade brottslighetens straffvärde ska som en förmildrande omständighet beaktas att gärningarna begicks i straffrättsvillfarelse, även om villfarelsen enligt vad som har angetts i det föregående inte var uppenbart ursäktlig och därmed ledde till ansvarsfrihet (se 29 kap. 3 § första stycket 5 BrB). I förarbetena till bestämmelsen anförs att utrymmet för en tillämpning av den vid straffrättsvillfarelse torde vara mindre än utrymmet vid andra ansvarsfrihetsgrunder (se prop. 1993/94:130 s. 74). Som förklaring till detta framhålls den restriktivitet som gäller för ansvarsfrihet på grund av sådan villfarelse. I ett fall som F.S:s bör dock straffrättsvillfarelsen leda till bedömningen att straffvärdet är lägre än om någon villfarelse inte hade förelegat.
Ytterligare en förmildrande omständighet är om den tilltalade till följd av en allvarlig psykisk störning har haft nedsatt förmåga att inse gärningens innebörd eller att anpassa sitt handlande efter en sådan insikt eller annars till följd av en psykisk störning, sinnesrörelse eller av någon annan orsak har haft nedsatt förmåga att kontrollera sitt handlande (29 kap. 3 § första stycket 2 BrB). Att även denna bestämmelse medför att straffvärdet av F.S:s brottslighet minskar ligger i öppen dag.
F.S. begick gärningarna under påverkan av en allvarlig psykisk störning. Gärningarna begicks både innan och efter det att de nu gällande reglerna i 30 kap. 6 § BrB infördes den 1 juli 2008. Oavsett om 30 kap. 6 § BrB tillämpas i den lydelse som har gällt sedan den 1 juli 2008 (SFS 2008:320) eller enligt den närmast dessförinnan gällande lydelsen (SFS 1991:1138) står det klart att det råder ett förbud mot fängelse. Ett sådant förbud följer för övrigt redan av bestämmelsen i 51 kap. 25 § RB (jfr 55 kap. 15 § samma balk) eftersom det endast är F.S. som har överklagat hovrättens dom.
Vid straffmätningen ska, utöver brottets straffvärde, enligt 29 kap. 5 § BrB i skälig omfattning beaktas olika omständigheter med anknytning till den tilltalades person, hans handlande efter brottet och andra följder än rent straffrättsliga som brottsligheten har fått (billighetsskäl). I paragrafen anges under sju särskilda punkter sådana förhållanden som visserligen inte påverkar brottslighetens straffvärde men som ändå ska beaktas vid straffmätningen. I en sista öppet hållen åttonde punkt anges att även andra omständigheter än de som har nämnts i de sju föregående punkterna får beaktas, om de påkallar att den tilltalade får ett lägre straff än brottets straffvärde motiverar.
Ett billighetsskäl som aktualiseras i F.S:s fall är det som anges i 29 kap. 5 § första stycket 6 BrB och som innebär att det vid straffmätningen ska beaktas om den tilltalade till följd av dålig hälsa skulle drabbas oskäligt hårt av ett straff utmätt efter brottets straffvärde. Av utredningen framgår att F.S. till följd av sitt psykiska tillstånd tolkar de regler som sätts upp för honom bokstavligt och att han har varit mycket ångerfull i sin attityd till gärningarna när han i efterhand har fått klart för sig att han har brutit mot samhällets regler. F.S:s psykiska tillstånd och hans personliga situation i övrigt är uppenbarligen sådana att de ska beaktas.
Härutöver finns det i F.S:s fall anledning att beakta det som han har tvingats genomgå under processens gång. Normalt ska inte sådant som har att göra med rättsprocessens genomförande och som i olika hänseenden innebär olägenheter och lidande för den tilltalade beaktas vid påföljdsbestämningen (jfr prop. 1987/88:120 s. 96). Men för F.S:s del går det inte att bortse från att det av utredningen framgår att omgivningens reaktion och brottsutredningen till följd av hans psykiska tillstånd har utlöst mycket oro hos honom inför framtiden och att han uppfattar sig vara en svår sexualförbrytare och kriminell. Det går inte heller att bortse från att hans psykiska tillstånd i övrigt är sådant att han är sårbar för förändringar, lätt påverkas i stressituationer och inte förmår bearbeta intryck på ett normalt sätt, vilket bland annat medförde en mycket kraftig reaktion i samband med att han första gången hämtades av uniformerad polis för förhör. Dessa omständigheter kan beaktas under åttonde punkten i 29 kap. 5 § BrB.
Är det med hänsyn till någon sådan omständighet som avses i 29 kap. 5 § BrB uppenbart oskäligt att döma till påföljd, ska rätten meddela påföljdseftergift (29 kap. 6 §). Bestämmelsen om påföljdseftergift fick sin nuvarande lydelse genom påföljdsbestämningsreformen den 1 januari 1989. Reformen innebar att utrymmet för påföljdseftergift vidgades något i förhållande till vad som hade gällt tidigare, då påföljdseftergift fick meddelas om det på grund av särskilda omständigheter bedömdes som uppenbart att påföljd för brottet inte var erforderlig. En förutsättning för påföljdseftergift är dock numera, till skillnad från vad som gällde tidigare, att det krävs att det föreligger något billighetsskäl enligt 29 kap. 5 §.
Som har framgått av det föregående föreligger det förmildrande omständigheter enligt 29 kap. 3 § BrB som ska beaktas vid bedömningen av straffvärdet av brottsligheten. En tänkt straffmätning i F.S:s fall måste också i hög grad påverkas av billighetsskäl enligt 29 kap. 5 §. Sammantaget är situationen sådan att det framstår som uppenbart oskäligt att döma F.S. till påföljd. Påföljdseftergift ska därför meddelas enligt 29 kap. 6 §.
Vid denna utgång saknas skäl att pröva yrkandet om tillämpning av 30 kap. 6 § sista stycket BrB.
Som hovrätten har funnit ska F.S. betala skadestånd till målsäganden. Det finns inte skäl att sätta ned det belopp som hovrätten har bestämt.
HD ändrar på så sätt hovrättens domslut att HD, med tillämpning av 29 kap. 6 § BrB, meddelar påföljdseftergift.
Justitieråden Davis och Ward var skiljaktiga och fastställde hovrättens domslut. De anslöt sig till vad majoriteten har anfört under punkterna 1-18 och 28 i domskälen. I påföljdsdelen borde domskälen enligt deras uppfattning ha följande lydelse.
När domstolen tar ställning till påföljdsfrågan ska det beaktas att F.S. begick gärningarna under påverkan av en allvarlig psykisk störning.
Den möjlighet att efterge påföljden som finns i 29 kap. 6 § BrB förutsätter att det skulle vara uppenbart oskäligt att döma till en påföljd. Förhållandena i detta fall är inte så speciella att det kan meddelas påföljdseftergift. I stället blir det fråga om att ta hänsyn till F.S:s tillstånd vid valet av påföljd.
Det ska då först konstateras att F.S. inte får dömas till fängelse, eftersom han begick gärningarna under påverkan av en allvarlig psykisk störning. Med hänsyn till att han fälls till ansvar för brott som har begåtts under sommaren år 2008, kan det framhållas att förbudet mot fängelse i F.S:s fall gäller oavsett om 30 kap. 6 § BrB tillämpas i den lydelse som har gällt sedan den 1 juli 2008 (SFS 2008:320) eller enligt den närmast dessförinnan gällande lydelsen (SFS 1991:1138). (Se också 55 kap. 15 § jämförd med 51 kap. 25 § RB.)
Det finns inte förutsättningar för att överlämna F.S. till rättspsykiatrisk vård.
Villkorlig dom får anses vara en lämplig påföljd, eftersom det saknas särskild anledning att befara att F.S. kommer att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet (30 kap. 4 och 7 §§ BrB, jfr prop. 1990/91:58 s. 478). Hovrättens domslut bör därmed stå fast också i denna del.
I övriga frågor är vi ense med majoriteten.
Justitieråden White och Roman var skiljaktiga och frikände F.S. från ansvar. De ansåg att domskälen från och med punkt 17 borde ha följande lydelse.
Lagtexten kan - genom sin särskilda hänvisning till fel som har förekommit vid kungörandet av en författning - sägas ha fått en utformning som ansluter till de situationer som nämns i propositionen. Enligt bestämmelsen kan emellertid även ”annan orsak” beaktas om den gör villfarelsen uppenbart ursäktlig. Detta får uppfattas så, att tillämpningen av regeln i 24 kap. 9 § BrB inte är avsedd att vara inskränkt till fall som är identiska med eller liknar de som nämns i förarbetena. Även i andra situationer kan alltså en uppenbart ursäktlig straffrättsvillfarelse leda till ansvarsfrihet. Regleringen kan därmed sägas mera allmänt ta sikte på situationer av straffrättsvillfarelse i vilka ett åläggande av straffrättsligt ansvar framstår som orimligt.
Det kan här finnas anledning att lyfta fram det propositionsuttalande (a. prop. s. 54 f.) som går ut på att rättsordningen inte kan förlora i auktoritet på att den klart talar om att den avstår från att behandla medborgarna på ett orättfärdigt sätt. Propositionsuttalandet torde bygga på den straffrättsliga konformitetsprincipen. Denna i sin tur innebär att en person inte bör anses ansvarig för ett brott om han eller hon inte kunde rätta sig efter lagen, dvs. hade förmåga och möjlighet att göra detta; se Garcia m.fl., Kriminalrättens grunder, 2010, s. 298 ff.).
Vid prövningen av F.S:s straffrättsliga ansvar är utgångspunkten att han vid gärningstillfällena inte visste att gärningarna var otillåtna (p. 11). Han var alltså i straffrättsvillfarelse. Avgörande för om straffansvar ska utkrävas av honom blir därmed om omständigheterna var sådana att hans villfarelse var uppenbart ursäktlig.
Det kan då med stöd av utredningen i målet konstateras att F.S. vid gärningstillfällena hade en allvarlig psykisk störning i form av autistiskt syndrom i kombination med lindrig mental retardation. Av utredningen framgår vidare att F.S. har saknat förmåga att inse gärningarnas straffrättsliga innebörd. På grund av sin funktionsnedsättning har han också haft svårt att förstå vad han anklagas för, gärningarnas innebörd och deras konsekvenser. Trots att åldersskillnaden mellan honom och målsäganden uppgick till ca fem år framgår det av utredningen att F.S. hade en mental och fysisk utveckling som knappt motsvarade målsägandens. Med hänsyn till dessa förhållanden och då varken det som har kommit fram om hur situationen var då gärningarna begicks eller några andra omständigheter leder till en annan bedömning blir slutsatsen, att det är orimligt att lasta F.S. för att han inte kände till att hans handlande var straffbelagt. Därmed måste hans straffrättsvillfarelse ha varit uppenbart ursäktlig.
Det sagda innebär att F.S. ska frikännas.
I övriga frågor är vi ense med majoriteten.
HD:s dom meddelad: den 28 september 2012.
Mål nr: B 4735-11.
Lagrum: 6 kap. 4, 5 och 14 §§, 24 kap. 9 §, 29 kap. 3, 5 och 6 §§ samt 30 kap. 4, 6 och 7 §§ BrB.