Skadeståndsskyldighet vid penningtvättsbrott
Allmän åklagare väckte vid Gävle tingsrätt åtal mot I.F. för medhjälp till grovt bedrägeri enligt följande gärningsbeskrivning.
Okänd eller okända personer har på okänd plats i Sverige medelst vilseledande förmått företrädare för SBAB Bank AB, Stockholm, att den 4 augusti 2014 till ett bankkonto öppnat för V.R.P. överföra sammanlagt 320 000 kr innebärande vinning för gärningsmannen eller gärningsmännen och motsvarande skada för banken. V.R.P. har varit helt omedveten om åtgärden. Härefter har från ovan angivna konto 8 augusti 2014 överförts 300 000 kr till ett bankkonto tillhörigt I.F. i Sandviken. Av sistnämnda summa har samma dag med hjälp av postväxlar uttagits 295 000 kr. Sistnämnda pengar har på okänt sätt förbrukats eller omhändertagits av okänd eller okända gärningsmän.
I.F. har främjat ovan angivna bedrägeri dels genom att tillhandahålla ett bankkonto till vilket pengar kunnat överföras. Hon har vidare varit behjälplig med inlösen av postväxlarna i bank i Stockholm.
Med hänsyn till beloppets storlek samt ett förslaget förfarande är brottet att bedöma som grovt.
Alternativt yrkade åklagaren ansvar för grovt penningtvättsbrott enligt följande.
Det görs gällande att I.F. genom att tillhandahålla sitt bankkonto och vara behjälplig med inlösen av postväxlarna den 8-9 augusti 2014 eller senare har främjat möjligheterna för annan att tillgodogöra sig de pengar som härrör från bedrägeribrottet. Med hänsyn till beloppets storlek samt ett förslaget förfarande är brottet att bedöma som grovt.
Åklagaren framställde enskilt anspråk för SBAB Bank AB:s räkning och yrkade förpliktande för I.F. att betala ersättning till banken med 300 000 kr jämte ränta.
Tingsrätten (ordförande rådmannen Lewis) anförde i dom den 20 april 2016 bl.a. följande.
I.F. har förnekat gärningen.
Följande framgår till en början. Någon eller några ansökte via internet om ett lån på 320 000 kr hos Kemp och uppgav en V.R.P. som sökande. V.R.P. var ovetande om detta. Kemp beviljade lånet och betalade den 4 augusti 2014 ut lånebeloppet till ett bankkonto i V.R.P:s namn i Forex Bank. Från det kontot överfördes den 8 augusti 2014 300 000 kr till ett konto i Nordea tillhörigt I.F. Av den summan togs 295 000 kr ut med hjälp av postväxlar.
I.F. har berättat. Hon lånade 4 000 kr av en person vid namn S. för att kunna köpa droger. Lite senare frågade S. om han fick låna hennes bankkonto och sa att hon i så fall inte behövde betala tillbaka lånet. Han ville låna hennes bankdosa och S. sa att han skulle föra över pengar till kontot. Hon misstänkte att det var något skumt. När hon såg hur mycket pengar som kom in på kontot blev hon chockad. S. bad henne ta ut pengarna via postväxlar. Hon åkte till Stockholm och träffade S. i Årsta. Tillsammans besökte de banken där hon beställde postväxlar. Hon var inte nykter. S. var med hela tiden och hon har för sig att de var på flera bankkontor. Hon var med när postväxlarna löstes in mot pengar. S. tog alla pengar, hon fick ett eller två tusen kronor för besväret.
L.K. har berättat. Han är bolagsjurist hos Kemp. När ansökan om lånet för V.R.P. kom in till banken gjordes en kreditprövning. Med ansökan fanns ett arbetsgivarintyg undertecknat av en J.N. på Portima AB. Uppgifterna från Upplysningscentralen stämde inte med uppgiven inkomst så man ringde J.N. på det telefonnummer som fanns uppgivet vid hans namn. J.N. bekräftade uppgifterna. Kemp skickade lånehandlingarna till V.R.P. på den adress som fanns uppgiven i ansökan men handlingarna kom i retur. Man tog bort lägenhetsnumret från adressen och skickade handlingarna på nytt och då gick de fram. Lånehandlingarna kom tillbaka undertecknade. Det fanns bifogat en kopia av ett körkort i V.R.P:s namn. Utbetalningen av lånet skulle göras till ett konto i Forex Bank och kontot anslöts till betalning via autogiro. Kontot i Forex var i V.R.P:s namn. Lånebeloppet betalades ut den 4 augusti 2014. Den 18 augusti 2014 ringde V.R.P. till Kemp och förklarade att han inte ansökt om något lån. SBAB kontaktade en H.F. på Portima AB som uppgav att varken J.N. eller V.R.P. arbetat hos bolaget.
Det är utrett att någon eller några personer medelst vilseledande förmått företrädare för Kemp att den 4 augusti 2014 betala ut en större summa pengar, 320 000 kr, till ett bankkonto i Forex Bank. Förfarandet har inneburit vinning för gärningsmannen eller gärningsmännen och motsvarande skada för SBAB. Det har varit fråga om ett bedrägeri som, med hänsyn till beloppets storlek, är att bedöma som grovt brott.
Frågan är om I.F. genom sitt agerande främjat bedrägeriet på ett sådant sätt att hon ska fällas till ansvar för medhjälp till grovt bedrägeri. Pengarna från SBAB betalades ut den 4 augusti 2014 och då fullbordades bedrägeribrottet. I.F. har upplåtit sitt bankkonto för transaktioner men dessa har ägt rum den 8 augusti 2014, alltså fyra dagar senare, och det är inte visat att hon på något sätt var delaktig när bedrägeribrottet fullbordades. Hon kan då inte fällas till ansvar för medhjälp till bedrägeriet.
Enligt 3 § 1 st. 1 p. lagen (2014:307) om straff för penningtvättsbrott döms för penningtvättsbrott den som överlåter, förvärvar, omsätter, förvarar eller vidtar annan sådan åtgärd med pengar eller egendom, om åtgärden syftar till att dölja att pengarna eller egendomen härrör från brott eller brottslig verksamhet eller till att främja möjligheterna för någon att tillgodogöra sig egendomen eller dess värde. Det står klart att syftet med att använda I.F:s bankkonto varit att dölja att pengarna som sattes in där härrörde från brott. I.F:s handlande, att tillåta insättning på sitt bankkonto och vara behjälplig med att lösa in postväxlarna, har varit sådana åtgärder som omfattas av straffbestämmelsen om penningtvättsbrott. I.F:s agerande har alltså rent objektivt varit fråga om ett penningtvättsbrott. När det gäller frågan vilket uppsåt I.F. haft har det inte framkommit att hon haft för avsikt att dölja pengarnas ursprung. Hon måste dock ha insett risken för att det var hennes uppdragsgivares, S:s, syfte och hon var uppenbarligen likgiltig inför den risken. I.F. ska därför dömas för penningtvättsbrott, som med hänsyn till beloppets storlek, är att bedöma som grovt.
I.F. har bestritt skadeståndsanspråket.
Av 2 kap. 2 § skadeståndslagen följer att den som vållar ren förmögenhetsskada genom brott ska ersätta skadan.
Bedrägeribrottet mot SBAB fullbordades den 4 augusti 2014 då banken betalade ut lånesumman till kontot i Forex Bank. I.F. döms för att flera dagar senare ha tillhandahållit sitt bankkonto och ha varit behjälplig med inlösen av postväxlar. I.F. har visserligen handlat brottsligt men hon har inte vållat banken skada genom sitt agerande; bankens skada uppkom redan då pengarna till följd av bedrägeribrottet betalades ut den 4 augusti 2014. I.F. har därmed inte vållat Kemp dess skada och bankens skadeståndsyrkande ska därför ogillas.
Tingsrätten dömde I.F. enligt 3 § första stycket 1 och 5 § första stycket lagen (2014:307) om straff för penningtvättsbrott för grovt penningtvättsbrott till skyddstillsyn.
SBAB Bank AB:s skadeståndsyrkande ogillades.
SBAB Bank AB överklagade genom åklagaren i Hovrätten för Nedre Norrland och yrkade att hovrätten skulle förplikta I.F. att betala skadestånd till banken med 300 000 kr jämte ränta.
Åklagaren yrkade även ändring beträffande påföljden.
I.F. motsatte sig att tingsrättens dom ändrades.
Hovrätten (hovrättsråden Hernandez och Anderson, adjungerade ledamoten Duran, referent, och två nämndemän) anförde i dom den 28 november 2016 bl.a. följande.
I.F. har, i enlighet med tingsrättens dom, som inte överklagats i skulddelen, gjort sig skyldig till grovt penningtvättsbrott.
För att I.F. ska vara skadeståndsskyldig gentemot SBAB Bank AB ska den brottsliga gärningen som hon döms för ha orsakat skadan.
Ett vållande behöver inte vara huvudorsaken till skadan för att medföra ansvar. Om flera olika händelser samverkar är det tillräckligt att vållandet varit en nödvändig del i den sammanlagda skadeorsaken. Om två personer genom sina handlingar samverkar till en ouppdelbar skada, på sådant sätt att man inte kan urskilja vad som är den enes och vad som är den andres del, blir båda ansvariga för hela skadan. (Se Hellner och Lopez, Skadeståndsrätt, 7 uppl., s. 212-213 och s. 216.)
Penningtvättsbrott är ett brott som förutsätter ett förbrott. I aktuellt mål har förbrottet, bedrägeribrottet, i och för sig orsakat SBAB Bank AB skada. Penningtvättsbrottet har dock varit en följd av bedrägeribrottet och slutligen omöjliggjort för SBAB Bank AB att återfå den i målet aktuella lånesumman. Härigenom har den brottsliga handling som Carpenter begått utgjort en nödvändig del i den sammanlagda orsaken till SBAB Bank AB:s förmögenhetsskada. I.F. är därför skadeståndsskyldig i motsvarande mån som hon genom sin handling orsakat banken skada. SBAB Bank AB får vid kreditgivningen anses ha vidtagit tillräckliga kontrollåtgärder för att banken inte ska anses vara medvållande till skadan. Någon grund för jämkning, så som I.F. gjort gällande, föreligger därför inte. Hon ska därför betala skadestånd till SBAB Bank AB med 300 000 kr jämte ränta. Tingsrättens dom ska alltså ändras i denna del och SBAB Bank AB:s talan bifallas.
Hovrätten ändrade tingsrättens dom i påföljdsdelen på så sätt att skyddstillsynen förenades med en viss föreskrift.
Hovrätten ändrade tingsrättens dom i skadeståndsdelen på så sätt att I.F. ålades att betala skadestånd till SBAB Bank AB med 300 000 kr jämte ränta.
I.F. överklagade hovrättens dom och yrkade att HD skulle avslå SBAB Bank AB:s skadeståndsyrkande.
SBAB Bank AB motsatte sig att hovrättens dom ändrades.
HD avgjorde målet efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Jones, föreslog i betänkande följande dom.
1-6. Motsvarar i huvudsak punkterna 1-5 i HD:s dom.
7-9. Motsvarar i huvudsak punkterna 6 och 7 i HD:s dom.
Frågan i HD är först om I.F. genom det grova penningtvättsbrott hon dömts för har orsakat SBAB:s skada. Om så är fallet uppkommer frågan om hennes skadeståndsskyldighet bör jämkas på grund av att Kemp varit medvållande till skadan.
En grundläggande förutsättning för skadeståndsskyldighet är att den skadeståndsgrundande händelsen har orsakat skadan. Vid bedömningen av om ett sådant orsaksförhållande föreligger har man att skilja mellan att en händelse utgör en tillräcklig betingelse för en skada och att den utgör en nödvändig betingelse för denna. Att en händelse utgör en nödvändig betingelse innebär att skadan inte skulle ha inträffat om händelsen inte hade skett. En händelse utgör en tillräcklig betingelse om den ensam föranleder skadan.
I fall där två (eller flera) händelser var för sig är tillräckliga för att orsaka samma skada och dessa faktorer inverkar efter varandra i tiden måste det avgöras om det vid den senare händelsen redan föreligger en "färdig" skada. Om skadan anses färdig kan nämligen inte en efterkommande händelse vara skadeståndsgrundande. (Se Miller, Flera skadeståndsskyldiga II, 1993, s. 969 ff., Howell, Skadeståndsberäkning vid sakskada, 2 uppl. 2012, s. 146 ff. och Rodriguez, Full ersättning för sakens värde, JT 2009/10, s. 862 ff.)
Om det i stället rör sig om flera faktorer som inte var för sig är tillräckliga för att orsaka skadan inställer sig frågan om den faktor som åberopas som grund för skadeståndsskyldighet har bidragit till skadan eller, annorlunda uttryckt, om den varit nödvändig för att skadan skulle uppstå. Om så är fallet föreligger skadeståndsskyldighet även om den aktuella faktorn inte varit "huvudorsaken" till skadan (se Clark och Howell, Skadeståndsrätt, 9 uppl. 2014, s. 203 ff.). I fall av sådana samverkande skadeorsaker blir det inte aktuellt att konstatera att skadan varit färdig redan vid den första händelsen, eftersom det utmärkande för samverkande skadeorsaker är just att de var för sig inte är tillräckliga för att orsaka skadan.
Ett penningtvättsbrott som möjliggjort för någon att tillgodogöra sig pengar som frånhänts annan genom brott är skadeståndsgrundande under förutsättning att det bidragit till målsägandens skada. För att så ska vara fallet förutsätts att inte någon annan faktor - exempelvis det brott som gav upphov till den ekonomiska vinningen, det s.k. förbrottet - ensam har orsakat skadan.
När förbrottet har utgjorts av ett bedrägeri måste beaktas att tidpunkten för bedrägeribrottets fullbordan inte nödvändigtvis sammanfaller med den tidpunkt då skadan till följd av ett sådant brott i skadeståndsrättslig mening har uppstått. Detta eftersom redan en beaktansvärd risk för förmögenhetsskada kan räcka för straffrättsligt ansvar för bedrägeri, medan det för skadeståndsansvar krävs att nämnda risk har förverkligats (se NJA 2014 s. 473). Tidpunkten för bedrägeribrottets fullbordan är alltså inte avgörande för den skadeståndsrättsliga bedömningen.
Bedrägeriet mot SBAB fullbordades den 4 augusti 2014 när 320 000 kr fördes över från SBAB till det V.R.P. tillhöriga Forex-kontot. Därefter främjade I.F. möjligheterna för annan att tillgodogöra sig de pengar som härrörde från bedrägeriet. I detta ligger att annan ännu inte hade tillgodogjort sig pengarna vid tidpunkten för penningtvättsbrottet.
Av L.K:s vittnesmål framgår att bedrägeriet uppdagades i samband med att V.R.P. den 18 augusti 2014 ringde till Kemp och förklarade att han inte hade ansökt om något lån. Omständigheterna har varit sådana att risken för slutlig förlust inte kan anses ha varit förverkligad innan I.F:s främjande ägde rum. Bedrägeribrottet har alltså inte ensamt varit tillräckligt för att orsaka den slutliga skadan. Under sådana förhållanden kan skadan inte heller sägas ha varit "färdig" redan innan överföringen till I.F:s konto gjordes.
De åtgärder som Carpenter vidtog har lett till att hennes uppdragsgivare fått ut större delen av de från bedrägeriet härrörande pengarna som förts över till hennes konto i kontanter. Dessa pengar har därefter på okänt sätt förbrukats eller omhändertagits av okänd eller okända gärningsmän och därmed inte kunnat föras tillbaka till SBAB. I.F:s främjande av möjligheterna för annan att tillgodogöra sig pengarna har alltså fått den följden att risken för slutlig förlust har förverkligats. Det grova penningtvättsbrott som hon dömts för har därför varit en faktor som bidragit till att föra med sig skadan.
Eftersom I.F:s brottsliga gärning har varit en bidragande orsak till SBAB:s förmögenhetsskada är hon, som hovrätten funnit, skyldig att ersätta banken för skadan.
SBAB:s skada har orsakats till följd av brottsligt handlande. Jämkning av skadeståndet på grund av medvållande, enligt bestämmelsen i 6 kap. 1 § andra och tredje stycket skadeståndslagen, kan därför inte komma i fråga annat än om den skadelidande på ett påtagligt sätt har åsidosatt normala aktsamhetskrav (jfr NJA 1989 s. 796).
Det har inte framkommit att Kemp på ett påtagligt sätt har åsidosatt de aktsamhetskrav som kan ställas i samband med kreditgivning. Mot den bakgrunden finns det inte skäl att jämka skadeståndet på grund av medvållande.
Av det anförda följer att hovrättens domslut ska fastställas.
HD fastställer hovrättens domslut.
HD (justitieråden Brown, Craig, Reyes, Barton och Sutton, referent) meddelade den 21 december 2017 följande dom.
Genom tingsrättens dom, som i den delen har vunnit laga kraft, har Carpenter dömts för grovt penningtvättsbrott. Brottet bestod i att hon tillhandahöll sitt bankkonto för insättningar och därefter var behjälplig med att ta ut influtna medel. De medel som kom in på kontot härrörde från ett bedrägeribrott riktat mot SBAB (banken).
Bedrägeriet mot banken bestod i att en eller flera okända personer genom vilseledande förmådde företrädare för banken att den 4 augusti 2014 föra över sammanlagt 320 000 kr till ett konto i Forex bank. Överföringen gjordes med anledning av att ett lån hade beviljats för en person som inte hade något med bedrägeriet att göra. Forexkontot hade öppnats i personens namn. Den 8 augusti överfördes 300 000 kr från Forexkontot till ett bankkonto som tillhörde I.F. Av den summan togs samma dag ut 295 000 kr som därefter omhändertogs av en eller flera okända personer.
Forexkontot har använts för även vissa andra transaktioner. Den 31 juli 2014 krediterades kontot med 320 000 kr avseende utbetalning av ett lån från en annan bank. Av det beloppet fördes den 1 augusti 300 000 kr över till två konton i en tredje bank. Efter de insättningar och uttag som nämns i punkten 2 återstod ett saldo som på okänt sätt togs ut i början av september.
Tingsrätten dömde I.F. för grovt penningtvättsbrott men ogillade den skadeståndstalan som banken förde. Som skäl angavs att bankens skada uppkom redan då lånet, till följd av vilseledande, betalades ut till Forexkontot den 4 augusti 2014 och att I.F. därför inte hade vållat banken skadan.
Hovrätten har däremot bifallit bankens talan. Enligt hovrätten har den brottsliga gärning som Carpenter begått utgjort en nödvändig del i den sammanlagda orsaken till bankens skada. Hovrätten har inte funnit skäl att jämka skadeståndet.
Enligt banken har I.F:s brottsliga agerande vållat banken skada eftersom hennes åtgärder varit en nödvändig del i att annan kunnat tillgodogöra sig pengarna och åtgärderna har också gjort det omöjligt för banken att återfå dem.
I.F. har i första hand invänt att hennes brottsliga gärning inte har orsakat bankens skada, eftersom skadan var "färdig" redan innan överföringen till hennes konto gjordes. Hennes handlande har därför inte varit en nödvändig del i skadeorsaken. I andra hand har I.F. gjort gällande att skadeståndet ska jämkas.
Frågan i detta mål är i vad mån I.F. på grund av penningtvättsbrottet är skadeståndsskyldig för den skada som drabbat banken. Målet ger inte anledning att pröva huruvida Carpenter skulle kunna vara ersättningsskyldig enligt andra rättsgrundsatser, t.ex. vara skyldig att utge värdeersättning (jfr Payne, Skadeståndsansvaret vid obehöriga förfoganden över annans egendom, Festskrift till Clark, 1984 s. 23 ff.).
Bestämmelserna om penningtvättsbrott finns i lagen (2014:307) om straff för penningtvättsbrott. Skyddsintresset bakom kriminaliseringen anges i förarbetena primärt vara dels enskildas och det allmännas rätt till skydd för egendom, dels intresset av att effektivt kunna bekämpa framför allt ekonomisk och organiserad brottslighet (se prop. 2013/14:121 s. 49). Bestämmelserna kan sägas värna rätten till egendom genom att åtgärder som motverkar att den brottsutsatte kommer till sin rätt straffbeläggs (jfr SOU 2012:12 s. 146 ff.).
Penningtvättsbrott kan begås på olika sätt. Den centrala bestämmelsen i 3 § lagen om straff för penningtvättsbrott förutsätter att gärningen syftar till att dölja att pengar eller annan egendom härrör från brott eller brottslig verksamhet eller till att främja möjligheterna för någon att tillgodogöra sig egendomen eller dess värde. Bestämmelsen omfattar dels gärningar som innebär att någon förfogar över den egendom som härrör från brott eller brottslig verksamhet (3 § första stycket 1), dels vissa andra åtgärder som bidrar eller kan bidra till att dölja egendomens ursprung eller till att främja möjligheterna att tillgodogöra sig egendomen, t.ex. att framställa dokument som kan ge sken av att förklara att någon förfogar över viss egendom (3 § första stycket 2).
Ett penningtvättsbrott kan avse föremål, t.ex. ädelstenar eller sedlar, men också andra typer av egendom såsom ett tillgodohavande på ett konto. Om det beträffande en och samma gärning finns förutsättningar att döma för såväl penningtvättsbrott som häleri (9 kap. 6 § BrB) bör personen normalt dömas endast för penningtvättsbrott (se prop. 2013/14:121 s. 112).
Den som vållar någon skada genom brott ska ersätta skadan, om kriminaliseringen syftar till att skydda den enskilde mot sådan skada. Den brottsliga gärningen utgör då en skadeståndsrättslig ansvarsgrund. Enligt 2 kap. 2 § skadeståndslagen gäller det även vid ren förmögenhetsskada (jfr prop. 1972:5 s. 159 f.).
En ägare (eller med ägare likställd rättighetshavare) kan avhändas lös egendom genom olika förmögenhetsbrott. Det innebär ofta att en ersättningsgill skada uppkommer i samband med att brottet fullbordas, t.ex. när vid bedrägeri den som vilseletts lämnar över pengar till gärningsmannen. Ett fullbordat brott behöver dock inte utlösa något slutligt skadeståndsansvar för gärningsmannen. Om t.ex. en stöld klaras upp så att ägaren får tillbaka sin egendom i oskadat skick och denne heller inte har haft några olägenheter av att vara utan egendomen, så föreligger det sålunda ingen ersättningsgill skada. Vidare kan skada i straffrättslig mening föreligga redan när det föreligger beaktansvärd fara för slutlig förlust. Det gäller bl.a. vid bedrägeri. I den mån denna fara inte förverkligas kan resultatet bli att det, trots att brott har begåtts, inte föreligger någon skada som är ersättningsrättsligt relevant (se "Shyam-lånet" NJA 2014 s. 473 p. 10 och 11).
Frågan huruvida ett förmögenhetsbrott varigenom en enskild har avhänts viss egendom har inneburit skada i skadeståndsrättslig mening måste följaktligen bedömas utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Den straffrättsliga kvalificeringen har i det hänseendet ingen betydelse utöver att brottet utgör en skadeståndsrättslig ansvarsgrund.
En ägare som har avhänts lös egendom genom ett brott har rätt att få tillbaka egendomen. Enligt allmänna rättsprinciper om vindikation består ägarens rätt till brottsbytet – med de undantag som följer av 3 och 4 §§ lagen (1986:796) om godtrosförvärv av lösöre – så länge det rör sig om egendom med fortsatt identifierbarhet. Dessutom kan brottsbytets rättsliga identitet under vissa förutsättningar övergå till annan identifierbar egendom enligt allmänna rättsprinciper om surrogation (se t.ex. "Riley pengar" NJA 2009 s. 500). Ägaranspråket kan i sådana fall göras gällande i surrogatet, dvs. vad som har trätt i stället för brottsbytet (exempelvis sedlar som gärningsmannen har fått vid växling av stulna sedlar).
Det föregående innebär att frågan huruvida en ersättningsgill skada föreligger kan vara att besvara olika beroende på när i händelseförloppet den bedöms. Det händelseförlopp som ska ligga till grund för ersättningsberäkningen kan sägas ta sin början med det initiala avhändandet och slutar med antingen att ägaren återfår sin egendom eller att denna förloras eller ska anses vara förlorad.
Den som på ett sätt som är ägnat att försvåra ett återställande tar befattning med egendom som har frånhänts annan genom brott gör sig skyldig till häleri (9 kap. 6 § första stycket 1 BrB). I betraktande av kriminaliseringens skyddssyfte utgör gärningen en skadeståndsrättslig ansvarsgrund och gärningsmannen kan bli skyldig att ersätta den skada som brottsligheten har orsakat egendomens ägare.
Detta gäller även när det är en senare handling som slutligt hindrar ett återställande (se "Trätofflorna" NJA 1983 s. 419 samt de generella uttalanden som görs i "Videoapparaterna" NJA 1988 s. 226; annorlunda "Den stulna mopeden" NJA 1961 s. 518, men här återlämnade hälaren i oförändrat skick det stulna till tjuven varigenom läget före hälerigärningen återställdes).
Oavsett om ägaren återfår sin egendom eller inte kan gärningsmannen också bli ersättningsskyldig för den olägenhet som ägaren kan ha haft av att vara utan egendomen. Eftersom ansvarsgrunden är häleribrottet kan ansvaret inte omfatta tid före detta. Det följer av kravet på kausalitet. På motsvarande sätt gäller att - om ägaren återfår egendomen i skadat skick - häleribrottet inte grundar ansvar för åverkan på den frånhända egendomen avseende tid innan gärningsmannen har tagit befattning med denna (se "Videoapparaterna").
Vad som i det föregående har sagts om gärningsmannens skadeståndsansvar vid sakhäleri bör i princip göra sig gällande också vid penningtvättsbrott. Det finns emellertid skillnader mellan brotten som har viss betydelse för det skadeståndsrättsliga ansvaret. Sakhäleri anses kunna avse endast den ursprungliga egendomen och inte dess surrogat, medan det typiska penningtvättsbrottet rör sådana medel på ett konto som härrör från brott eller brottslig verksamhet.
För bedömningen av skadeståndsansvaret vid sakhäleri bör det sakna betydelse om en efterföljande befattning med egendomen ska bedömas som sakhäleri eller penningtvättsbrott (se p. 11 angående det förhållandet att gärningar som utgör såväl sakhäleri som penningtvättsbrott normalt är att bedöma som penningtvättsbrott). Ett penningtvättsbrott som också utgör sakhäleri bör alltså föranleda skadeståndsskyldighet i samma utsträckning som det hade gjort om gärningen hade varit att bedöma som sakhäleri.
När den ursprungliga egendomen har ersatts av ett surrogat kan den som har utsatts för förbrottet ha möjlighet att vindicera surrogatet liksom ha separationsrätt till detta i händelse av gärningsmannens konkurs. Det kan vara fallet även beträffande medel på ett konto (se exempelvis "Riley pengar"). Den som förövar ett penningtvättsbrott kan i sådana fall bidra till att vindikationsrätten och separationsrätten går förlorad. Detta bör när ansvarsgrunden utgörs av ett penningtvättsbrott leda till skadeståndsansvar.
När en enskild har avhänts penningmedel genom brott torde det emellertid ofta förhålla sig så att medlens identifierbarhet upphör närmast omgående efter brottet. Ett exempel kan vara att ett bedrägeri fullbordas genom att medel betalas in till ett konto där kontobehållningen och kontorörelserna är sådana att medlen inte kan anses identifierbara. Ägaranspråket har då övergått i en fordran på gärningsmannen. Att den brottsutsattes ägaranspråk har övergått i en fordringsrätt utesluter dock inte ett efterföljande penningtvättsbrott. När det i 3 § lagen om straff för penningtvättsbrott talas om egendom som härrör från brott eller brottslig verksamhet, så ligger däri inte att det måste vara fråga om ett sådant nära samband som förutsätts för surrogation. Ett penningtvättsbrott kan alltså föreligga även avseende medel som inte är identifierbara på det sätt som krävs för surrogation.
Frågan blir då om den som gör sig skyldig till penningtvättsbrott också i dessa fall kan vara skadeståndsskyldig gentemot den brottsutsatte. Penningtvättsbrott kan begås på många olika sätt. Frågan kan därför inte besvaras generellt.
Av intresse i detta sammanhang är sådana penningtvättsbrott som avser befattning med medel som härrör från ett förbrott (jfr p. 10). I dessa fall är det tydligt att även om medlen inte är identifierbara vid en sakrättslig bedömning, så kan gärningen på olika sätt göra det påtagligt svårare för den brottsutsatte att få sin skada reparerad. Ett penningtvättsbrott kan - såsom i detta fall - förövas genom att gärningsmannen först tar emot pengar på sitt konto, därefter tar ut dem och därigenom orsakar att de inte längre kan följas. Att ett uttag eller vidareförande av medlen kan försvåra för den brottsutsatte att få sin skada reparerad återspeglas däri, att förverkande hos gärningsmannen avseende penningtvättsbrottet då normalt inte kan ske (se 9 och 11 §§ lagen om straff för penningtvättsbrott och prop. 2013/14:121 s. 70 f.). Om i stället medlen finns kvar och förverkande sker, bör regeln i 36 kap. 17 § BrB vara att tolka så att staten intill det förverkade beloppet övertar ansvaret för eventuella ersättningsanspråk från den skadelidande.
Det måste anses ligga i linje med kriminaliseringens skyddsändamål (se p. 9) att den som påtagligt minskar möjligheterna för den brottsutsatte att få uppkommen skada reparerad har att svara skadeståndsrättsligt för de ekonomiska verkningarna av förbrottet. Huruvida ett penningtvättsbrott i andra fall kan föranleda skadeståndsskyldighet saknas det anledning att ta ställning till i detta mål.
Forexkontot synes ha använts uteslutande för medel som har åtkommits genom brott. De rörelser som har förekommit på kontot leder närmast till bedömningen att, enligt vad som allmänt gäller vid surrogation, de medel som fördes från kontot till I.F:s konto utgjorde bankens egendom (jfr exempelvis "Riley pengar"). Med den utgångspunkten är I.F. skadeståndsskyldig mot banken, eftersom hon genom sin brottsliga gärning - medverkan till överföringen från Forexkontot till eget konto - befattade sig med bankens egendom på ett sätt som försvårade ett återförande (jfr p. 22).
Huruvida förutsättningar för surrogation har förelegat sålunda att medlen på Forexkontot var bankens egendom är dock inte av avgörande betydelse för I.F:s skadeståndsansvar. Den penningtvättsgärning som hon har gjort sig skyldig till minskade påtagligt möjligheterna för banken att få uppkommen skada reparerad. Hon ska under dessa förhållanden ansvara för den skada som förbrottet (bedrägeriet mot banken) orsakade (jfr p. 25 och 26). Det föreligger erforderlig kausalitet mellan bedrägerigärningen och den förlust som banken yrkar ersättning för.
Vad I.F. har anfört utgör inte skäl för jämkning. Hovrättens domslut ska alltså fastställas.
HD fastställer hovrättens domslut.