Kravet i 13 kap. 14 § 5 utsökningsbalken på säkerhet för utbetalning av influtna medel har inte ansetts gälla vid anspråk från en tredje man som gör gällande bättre rätt till utsökningsfordringen.
C.R. hade en fordran som han överlät till Martin, varefter han försattes i konkurs. I en dom som vann laga kraft förpliktades S-bolagen Aktiebolag som borgensman att på grund av fordringen betala 5 000 000 kr jämte ränta till Lopez, som sedan överlät fordringen till Kontel Trade AG.
På ansökan av Kontel utmätte Kronofogdemyndigheten drygt 8 000 000 kr hos S-bolagen.
En borgenär i C.R:s konkurs, Aktiebolaget Minoritetsintressen, väckte talan vid Falu tingsrätt mot Lopez och Kontel om återvinning av de rättshandlingar varigenom fordringen hade överlåtits först till Lopez och därefter till Kontel.
S-bolagen begärde att Williams skulle ställa säkerhet enligt 13 kap. 14 § 5 UB för att få de utmätta medlen utbetalade. Kronofogdemyndigheten beslutade i enlighet med S-bolagens begäran.
Kontel Trade AG överklagade Kronofogdemyndighetens beslut vid Falu tingsrätt.
I första hand yrkade Kontel att tingsrätten skulle undanröja Kronofogdemyndighetens beslut och återförvisa motpartens begäran till Kronofogdemyndigheten för sedvanlig behandling på grund av att beslutet getts mot Kontel, som inte hade tillåtits ge sina synpunkter på motpartens begäran.
För det fall förstahandsyrkandet inte bifölls, yrkade Kontel i andra hand att tingsrätten skulle ogilla S-bolagens begäran.
S-bolagen bestred ändring.
Tingsrätten (rådmannen Gardner) anförde följande i beslut den 23 juni 2014.
Kontel har i första hand yrkat att det överklagade beslutet ska undanröjas och ärendet återförvisas till Kronofogdemyndigheten på grund av att beslutet getts mot Kontel utan att bolaget överhuvudtaget fått tillfälle att dessförinnan avge synpunkter.
S-bolagen har bestritt Kontels talan även i denna del.
Senare under ärendets handläggning i tingsrätten har Kontel återtagit sin begäran om återförvisning och förklarat att bristen kan avhjälpas i tingsrätten.
S-bolagens talan hos Kronofogdemyndigheten har gått ut på att Kontel ska ställa säkerhet för att de utmätta medlen ska betalas ut. Såvitt framgår av handlingarna har det överklagade beslutet meddelats utan någon föregående kommunikation med Kontel. Kontel, som ska fullgöra den prestation som talan går ut på, har alltså inte ens fått möjlighet att yttra sig innan beslutet meddelats. På grund härav, och då det inte varit fråga om något provisoriskt beslut som inte tålt uppskov, måste det bedömas ha förekommit ett fel i handläggningen som kan antas ha inverkat på ärendets utgång. Bristen kan dock avhjälpas i tingsrätten. Tillräckliga skäl att undanröja det överklagade beslutet och återförvisa ärendet till Kronofogdemyndigheten föreligger därför inte.
Kontels ståndpunkt är att någon sådan tvist som avses i 13 kap 14 § UB inte råder, medan S-bolagen hävdar motsatsen.
De två pågående målen om återvinning i konkurs vid Falu tingsrätt gäller samma fordran som var föremål för det tidigare utmätningsärendet och som det nu aktuella ärendet om ställande av säkerhet avser. Kontel grundar sin rätt till fordringen på Svea hovrätts dom den 7 december 2012 och en överlåtelse från Martin. Om Aktiebolaget Minoritetsintressens talan om återvinning i konkurs skulle bifallas innebär det att fordringen ska tillföras C.R:s konkursbo, vilket i sin tur medför att Kontel förlorar rätten till de utmätta medlen.
Det nu anförda gör att tvist för närvarande måste anses råda om vem som är betalningsberättigad till de utmätta medlen. Kronofogdemyndighetens beslut att Williams ska ställa säkerhet enligt 13 kap. 14 § 5 p. UB är således lagligen grundat. Det finns inte skäl att ändra det överklagade beslutet.
- - -.
Överklagandet lämnas utan bifall.
Kontel överklagade i Svea hovrätt och yrkade att hovrätten skulle ogilla S-bolagens begäran om att Williams skulle ställa säkerhet. Som grund för sitt överklagande anförde Williams i huvudsak följande. En återvinningstalan är inte en sådan tvist som avses i 13 kap. 14 § 5 UB. Det råder därför inte tvist om vem som är betalningsberättigad. Även om det är en sådan tvist som avses i bestämmelsen är fristen för att föra en återvinningstalan försutten och rätten till återvinning därmed prekluderad. Ansökan om återvinning är i vart fall uppenbart ogrundad.
S-bolagen motsatte sig ändring av tingsrättens beslut. Som grund för sin inställning vidhöll S-bolagen att det rådde tvist om vem som var betalningsberättigad, eftersom den fordran som Kronofogdemyndigheten hade beviljat Kontel utmätning av alltjämt var föremål för återvinningstalan.
Hovrätten (hovrättslagmannen Francis, hovrättsrådet Santos, referent, och tf. hovrättsassessorn Hayes) anförde följande i beslut den 10 februari 2015.
Utbetalning av utmätta medel får inte ske utan att säkerhet ställs om det råder tvist om vem som är betalningsberättigad (13 kap. 14 § 5 UB). Av förarbetena till bestämmelsen framgår att så kan vara fallet bl.a. därför att två intressenter anser sig vara innehavare till en och samma fordran. Vidare framgår att en sådan tvist inte är något karaktäristiskt för utmätning och i princip bör behandlas på samma sätt som om gäldenären själv skulle betala fordringen och med fog är tveksam om vem som är rätt borgenär (prop. 1980/81 s. 702).
Aktiebolaget Minoritetsintressen har väckt talan om återvinning av den fordran som har utmätts för Kontels räkning. Såsom tingsrätten funnit kommer fordran att gå åter till C.R:s konkursbo om Aktiebolaget Minoritetsintressen har framgång med sin förda talan. Hovrätten anser mot bakgrund av detta att det är två intressenter som anser sig vara rätt innehavare till den aktuella fordran och att det därmed råder tvist om vem som är betalningsberättigad.
Frågan om tiden för att ansöka om återvinning i C.R:s konkurs är försutten eller om talan om återvinning är uppenbart ogrundad saknar betydelse för frågan om det kan anses råda tvist och kan inte heller prövas inom ramen för detta mål. Eftersom talan om återvinning alltjämt pågår i tingsrätten anser hovrätten att det råder tvist om vem som är betalningsberättigad. Kontels överklagande ska därför avslås.
Hovrätten avslår Kontel Trade AG:s överklagande. Tingsrättens beslut ska alltså inte ändras.
Kontel överklagade och yrkade att HD skulle avslå S-bolagens begäran om att Williams skulle ställa säkerhet enligt 13 kap. 14 § 5 UB.
S-bolagen motsatte sig ändringsyrkandet.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Williamson, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande beslut.
Efter en redogörelse för bakgrunden (punkterna 1-6) hade betänkandet följande lydelse.
Huvudfrågan i målet är om ett återvinningsanspråk avseende en fordringsöverlåtelse föranleder att det råder en sådan tvist om vem som är betalningsberättigad för fordringen att förvärvaren måste ställa säkerhet enligt 13 kap. 14 § 5 UB för att få utmätta medel utbetalda till sig.
Den rättsliga regleringen m.m.
Enligt 13 kap. 14 § 5 UB får medel inte betalas ut utan att säkerhet ställs, om ”tvist råder om vem som är betalningsberättigad”. I förarbetena till bestämmelsen har angetts att sådan tvist kan råda t.ex. därför att två intressenter anser sig vara innehavare av en och samma fordran. Det har vidare framhållits att en sådan tvist inte är något karaktäristiskt för utmätning och att denna i princip bör behandlas på samma sätt som om gäldenären själv skulle betala fordringen och med fog är tveksam om vem som är rätt borgenär. En bestämmelse om sådana och andra tvistiga fall har ansetts böra ges. (Se prop. 1980/81:8 s. 702.)
I övrigt har i förarbetena inte gjorts några närmare uttalanden i fråga om de tvistiga fall som bestämmelsen är avsedd att omfatta (jfr SOU 1973:22 s. 397 ff. och a. prop. s. 698 ff.). Inte heller finns det någon vägledande praxis i frågan. Det är dock klart att bestämmelsen är tänkt att omfatta även andra fall än sådana som avses med exemplet i förarbetena, och det finns inget som tyder på att vissa fall ska undantas. Bestämmelsen bör tolkas utifrån detta och med utgångspunkt i vad som är ändamålsenligt och rimligt med hänsyn till regelsystemet.
Den aktuella bestämmelsen finns i 13 kap. UB, som innehåller bestämmelser om redovisning. Bestämmelserna avser det sista ledet i utmätningsförfarandet och reglerar både fördelning och utbetalning till berörda sakägare; utmätningssökanden och, i förekommande fall, andra borgenärer, gäldenären respektive andra intressenter. Kronofogdemyndigheten ska i princip endast pröva företrädesordningen mellan olika fordringar, medan tvister mellan sakägare förutsätts prövas av domstol. (Jfr a. prop. s. 673 ff.) Flera av bestämmelserna i 13 kap. tar sikte på just tvistiga situationer.
Om t.ex. en fordran är tvistig ska Kronofogdemyndigheten, enligt 13 kap. 7 § första och andra styckena UB, som regel avsätta vad som belöper på fordringen i avvaktan på att tvisten blir slutligt avgjord och, om det inte av särskilda skäl är obehövligt, förelägga borgenären att väcka talan. Också om det är ostridigt att en fordran föreligger men ovisst vem som är rätt innehavare av fordringen förutsätts Kronofogdemyndigheten behålla beloppet tills frågan har avgjorts; något föreläggande att väcka talan om bättre rätt ges dock inte i detta fall (jfr a. prop. s. 687 f.).
Om rätten till influtna medel är tvistig och beroende av väckt talan om bättre rätt gäller vidare, enligt 13 kap. 14 § UB, att medlen inte får betalas ut utan att säkerhet ställs (punkt 3 respektive, om föreläggande att väcka talan inte getts, punkt 5 i paragrafen; jfr a. prop. s. 701).
Har en talan väckts om bättre rätt till fordran som ligger till grund för utmätningsansökan, får alltså influtna medel inte betalas ut utan att säkerhet ställs. Det ligger nära till hands att anlägga samma synsätt beträffande en väckt återvinningstalan rörande en sådan fordran. Om återvinning ska ske kommer nämligen utmätningssökanden - i likhet med vad som gäller när en utmätningssökande tappat ett motsvarande mål om bättre rätt - inte längre ha rätt till utmätning på grund av fordran och därmed inte heller vara berättigad till influtna medel.
Slutsatsen är att ett återvinningsanspråk avseende en fordringsöverlåtelse föranleder att det råder en sådan tvist om vem som är betalningsberättigad för fordringen att förvärvaren måste ställa säkerhet enligt 13 kap. 14 § 5 UB för att få utmätta medel utbetalda till sig.
I enlighet med det anförda ska hovrättens beslut i fråga om ställande av säkerhet stå fast. Kontels överklagande ska alltså avslås.
HD avslår överklagandet.
HD (justitieråden Davis, Wilson Toijer och Mcclain) meddelade den 11 november 2015 följande beslut.
På grund av en fordring som Martin hade förvärvat från C.R. förpliktades S-bolagen i lagakraftvunnen dom att till Lopez betala 5 000 000 kr samt ränta och rättegångskostnader. Lopez överlät den domfästa fordringen till Kontel, som ansökte om utmätning med stöd av denna. I april 2013 utmättes ett belopp om drygt 8 000 000 kr hos S-bolagen.
Sedan Johnson hade försatts i konkurs väckte en konkursborgenär i juni 2013 talan mot Lopez och Kontel om återvinning av de rättshandlingar varigenom fordringen hade överlåtits till först Lopez och sedan Kontel.
S-bolagen har gjort gällande att Kontel, för att få de medel som har flutit in till Kronofogdemyndigheten genom utmätning utbetalda till sig, måste ställa säkerhet enligt 13 kap. 14 § 5 UB. Enligt den bestämmelsen får influtna medel inte betalas ut om inte säkerhet ställs, när ”tvist råder om vem som är betalningsberättigad”.
I ett ärende om utmätning för en fordring kan det beträffande influtna medel uppkomma olika slags anspråk och därmed tvister. Till en början kan utmätningsgäldenären genom att resa invändningar mot utsökningsfordringen, t.ex. att denna har betalats, göra gällande att influtna medel tillkommer honom. En sådan tvist berör bara utmätningssökanden och utmätningsgäldenären. Situationen är reglerad i 3 kap. 21 § UB. Regleringen innebär att verkställighetshinder föreligger under vissa förutsättningar.
Vidare kan en tredje man hävda bättre rätt till utmätningsobjektet och därmed till dess surrogat i form av influtna medel. En sådan tvist berör utöver den tredje mannen såväl utmätningssökanden som utmätningsgäldenären. Av 4 kap. 20 och 21 §§ UB följer att Kronofogdemyndigheten ska, om skäl föreligger, förelägga den tredje mannen att inom en månad väcka talan i saken mot sökanden och gäldenären. Efterkommer den tredje mannen inte föreläggandet har han förlorat sin rätt mot sökanden, om inte denne inom den angivna tiden har väckt talan i saken mot den tredje mannen. I det fallet att en talan om bättre rätt till influtna medel har väckts inom den förelagda tiden, får medlen enligt 13 kap. 14 § 3 inte betalas ut om inte säkerhet ställs.
Dessutom kan en tvist rörande vem som är betalningsberättigad enligt utsökningsfordringen medföra att den tredje man som gör gällande bättre rätt till fordringen än utmätningssökanden ställer anspråk på de utmätta medlen såsom uppfyllelse för utsökningsfordringen. En sådan tvist berör i första rummet endast utmätningssökanden och den tredje man som också gör anspråk på utsökningsfordringen. I utsökningsbalken finns det inga bestämmelser som tar sikte på hur en tvist om bättre rätt till utsökningsfordringen ska hanteras i utmätningsärendet. Kronofogdemyndigheten torde därför inte kunna förelägga den konkurrerande tredje mannen att väcka talan mot utmätningssökanden för att på så sätt få tvistefrågan avgjord.
Det kan till det anförda läggas, att om det finns flera utmätningssökande så kan det också uppkomma tvist mellan dem rörande fördelningen av de utmätta medlen. Bestämmelser om den situationen finns i 13 kap. UB.
Den tvist som är aktuell i detta mål låter sig emellertid inte hänföras till något av de angivna typfallen. Utgångspunkten är visserligen i princip den situation som avses i punkten 6, nämligen att en tredje man gör gällande bättre rätt till utsökningsfordringen än utmätningssökanden, i detta fall genom att en överlåtelse av fordringen söks återvunnen enligt de konkursrättsliga bestämmelserna. Men situationen har också likhet med det fallet som nämns i punkten 4 på så sätt, att den som reser invändningen är utsökningsgäldenären och vad invändningen går ut på rör utmätningssökandens rätt till betalning för utsökningsfordringen och därmed till influtna medel.
Vad S-bolagen såsom utmätningsgäldenär gör gällande är att i den aktuella situationen förutsätter utbetalning av influtna medel att säkerhet ställs enligt 13 kap. 14 § 5 UB.
Bestämmelserna i 13 kap. UB reglerar slutskedet i ett utmätningsförfarande, nämligen hur de under förfarandet influtna medlen ska redovisas. I begreppet redovisning ligger samtliga åtgärder som behöver vidtas för att den som är betalningsberättigad ska få lyfta de belopp som tillkommer vederbörande, dvs. även åtgärder i samband med fördelning och utbetalning (se bl.a. prop. 1980/81:8 s. 674).
Huvudregeln är enligt 13 kap. 1 § UB att influtna medel ska redovisas så snart som möjligt. Kravet på säkerhet för utbetalning i 14 § är att se som ett undantag härifrån för vissa särskilt angivna fall. Med den utgångspunkten bör 14 § 5 tolkas med viss restriktivitet; det är viktigt att utmätningssökanden kommer till sin rätt utan onödigt dröjsmål. Men det är också viktigt att utbetalning sker till den som är betalningsberättigad avseende de influtna medlen.
Bestämmelserna i 13 kap. 14 § 1, 2 och 4 UB avser främst fall där en exekutionstitel, ett utmätningsbeslut eller en fördelning mellan flera borgenärer inte har vunnit laga kraft. Paragrafens tredje punkt tar sikte på att en tredje man hävdar bättre rätt till utmätningsobjektet eller dess surrogat, dvs. medel som har influtit genom att egendom har sålts eller på något annat sätt omvandlats till pengar (jfr p. 5 ovan).
Den i målet aktuella bestämmelsen i paragrafens femte punkt är mer oprecis än bestämmelserna i de övriga punkterna. I förarbetena nämns som exempel på ett tillämpningsfall att två intressenter anser sig vara innehavare av en och samma fordring. Det framhålls att en sådan tvist inte är något karaktäristiskt för utmätning, och att tvisten i princip bör behandlas på samma sätt som om gäldenären själv skulle betala fordringen och med fog är tveksam om vem som är rätt borgenär. (Se a. prop. s. 702.) Det är tydligt att bestämmelsen är tänkt att omfatta även andra situationer än den nämnda, men i förarbetena finns det inte några närmare uttalanden angående vilka fall det kan röra sig om (jfr SOU 1973:22 s. 397 ff. och a. prop. s. 698 ff.).
Klart är emellertid att bestämmelsen i 13 kap. 14 § 5 UB i allt fall är tänkt som ett slags komplettering till paragrafens tredje punkt. Bestämmelsen omfattar således situationer när ett föreläggande att föra sådan talan som avses i den tredje punkten - en talan som har sin grund i tvist rörande utmätningsobjektet - inte skulle fylla någon funktion därför att ett rättsligt förfarande i saken redan pågår (se a. prop. s. 701). Vidare får bestämmelsen anses träffa fall när Kronofogdemyndigheten överväger att meddela ett föreläggande som avses i paragrafens tredje punkt eller har meddelat ett sådant föreläggande utan att månadsfristen har löpt ut. Situationen kan därefter utvecklas så att den tredje punkten blir tillämplig. Om emellertid något föreläggande inte meddelas eller månadsfristen löper ut utan att talan väcks, så bör någon tvist i den mening som anges i femte punkten inte anses föreligga. Genom en sådan ordning säkerställs att utmätningssökanden inte behöver vänta på sin rätt annat än när det konkurrerande anspråket på de utmätta medlen blir föremål för en rättslig prövning som inleds utan dröjsmål.
Om bestämmelsen i 13 kap. 14 § 5 UB när utmätningsgäldenären gör gällande att rätten till utsökningsfordringen tillkommer någon annan än utmätningssökanden
Det låter sig diskuteras om bestämmelsen i 13 kap. 14 § 5 UB omfattar en tredje mans anspråk på influtna medel, när anspråket är en följd av att den tredje mannen gör gällande bättre rätt än utmätningssökanden till utsökningsfordringen. Bestämmelsens ordalag sedda för sig utesluter inte en sådan tolkning. Av det exempel som anges i förarbetena (se p. 13) går det inte med säkerhet att säga huruvida det med gäldenär avses sekundogäldenär (dvs. gäldenären till den utmätta fordringen) eller utmätningsgäldenären (dvs. gäldenären till utsökningsfordringen) eller bådadera. Men det sammanhang där femte punkten förekommer talar åtminstone i någon mån för att vad som avses är sådana anspråk på influtna medel som vilar på ett påstående om bättre rätt till utmätt egendom.
För en tolkning, att 13 kap. 14 § 5 UB inte omfattar fall där det i grunden är rätten till utmätningsfordringen som är tvistig, talar även ändamålsskäl. Det är i utsökningsbalken noggrant reglerat vilka förutsättningar som gäller för verkställighet genom utmätning och vem som är legitimerad att ansöka om inledande av ett utmätningsförfarande (2 kap.). Om Kronofogdemyndigheten beslutar att inleda ett sådant förfarande finns i balken klara handlingsregler för den efterföljande handläggningen och för olika tvistefrågor som kan uppkomma, men som har nämnts i det föregående (se p. 6) finns det inga regler för hur en tvist om utsökningsfordringen ska hanteras. Inom ramen för ett effektivt utmätningsförfarande framstår det inte som lämpligt att ge bestämmelsen i 13 kap. 14 § 5 en sådan vidsträckt tolkning som ordalydelsen i och för sig ger utrymme för; så länge en invändning finns om att en tvist pågår rörande vem som är betalningsberättigad enligt utsökningsfordringen - och invändningen inte kan avfärdas som grundlös - skulle utmätningsförfarandet inte kunna slutföras och utmätningssökanden behöva vänta på sin rätt. Till skillnad från vad som gäller i de övriga fall som regleras i 14 § går det i de situationer som faller under femte punkten inte att se när hindret mot utbetalning utan säkerhet upphör. Det kan inte anses vara förenligt med grundläggande utsökningsrättsliga principer att utbetalning av utmätta medel skulle kräva säkerhet, när Kronofogdemyndigheten inte genom ett föreläggande kan tvinga fram en rättslig prövning av vem som är berättigad enligt utsökningsfordringen.
Till det nu anförda kan läggas att en tredje mans anspråk på utmätta medel till följd av ett påstående om bättre rätt till utsökningsfordringen (liksom andra anspråk från en tredje man) kan tas till vara under hela utmätningsförfarandet. En tredje man kan överklaga de beslut som Kronofogdemyndigheten fattar under förfarandet (så länge beslutet angår hans rätt). I fråga om överklagande av beslut om utmätning finns det för en tredje man inte någon inskränkning till en viss tid. En tredje mans intressen kan också tillvaratas genom att såväl utmätningssökanden som utmätningsgäldenären kan överklaga Kronofogdemyndighetens beslut till förmån för en tredje man. (Se 18 kap. 2 § och 7 § andra stycket UB.) Slutligen kan en tredje man väcka talan mot utmätningssökanden om bättre rätt till utsökningsfordringen och i samband med det yrka kvarstad på utmätningsmedlen.
Slutsatsen av det anförda blir att en invändning från en tredje man, om att utmätningssökanden inte har rätt till betalning för utsökningsfordringen av det skälet att den tredje mannen har bättre rätt till denna än utmätningssökanden, inte kan leda till en tillämpning av bestämmelsen om säkerhet i 13 kap. 14 § 5 UB.
I det förevarande ärendet är det emellertid inte en tredje man som gör gällande bättre rätt till utsökningsfordringen och därmed till influtna medel. I stället är det utmätningsgäldenären som invänder att genom en återvinningstalan riktad mot utmätningssökandens förvärv av den domfästa utsökningsfordringen har utmätningssökanden inte längre rätt till betalning för fordringen. En tvist om vem som är betalningsberättigad enligt utsökningsfordringen berör utmätningsgäldenären på så sätt, att han har ett intresse av att en utbetalning av influtna medel verkar befriande för honom.
I regel är frågan om utmätningssökandens passivlegitimation avgjord genom det rättsliga förfarande som har mynnat ut i exekutionstiteln. Men det kan, som här, inträffa att utmätningsgäldenären gör gällande att utmätningssökanden på grund av efterföljande förhållanden inte längre är innehavare av utsökningsfordringen. I vad mån en sådan invändning kan prövas enligt grunderna för 3 kap. 21 § andra stycket UB som en invändning mot verkställighet eller om den faller utanför den utsökningsrättsliga regleringen är en sak för sig. Oavsett hur det förhåller sig med den saken, kan regeln om säkerhet inte ges betydelse vid tvister om utmätningsfordringen.
Den tvist som S-bolagen lägger till grund för sitt yrkande om att säkerhet ska ställas enligt 13 kap. 14 § 5 UB avser huruvida utsökningsfordringen och därmed de utmätta medlen genom den förda återvinningstalan ska anses tillkomma C.R:s konkursbo och inte Kontel. Tvisten är inte av ett sådant slag som förutsätts för en tillämpning av nämnda bestämmelse. Kontel behöver därför inte ställa säkerhet för att få de utmätta medlen utbetalda till sig.
Med ändring av hovrättens beslut avslår HD S-bolagen Aktiebolags begäran om att Kontel Trade AG ska ställa säkerhet enligt 13 kap. 14 § 5 UB.
Referenten, justitierådet Bowen, och justitierådet Spence var skiljaktiga och avslog överklagandet samt anförde följande.
Vi instämmer i vad majoriteten anfört till och med punkten 10. Därefter bör skälen ha följande lydelse.
En avgörande fråga i målet är om 13 kap. 14 § 5 UB ska anses tillämplig enbart i tvister avseende utmätningsobjektet eller om även tvister rörande utmätningsfordringen faller under bestämmelsen.
Ordalagen i 13 kap. 14 § 5 UB är brett avfattade och täcker i sig in den nu aktuella situationen.
Enligt förarbetena är bestämmelsen tillämplig när det av andra anledningar än dem som behandlas i 13 kap. 14 § 1-4 UB råder tvist om rätt till betalning, t.ex. därför att två intressenter anser sig vara innehavare av en och samma fordran. En sådan tvist är inte något karaktäristiskt för utmätning och bör i princip behandlas på samma sätt som om gäldenären själv skulle betala fordringen och med fog är tveksam om vem som är rätt borgenär. Utbetalning får då inte ske annat än mot säkerhet. (A. prop. s. 702.)
Mot bakgrund av att 13 kap. 14 § UB är en del av regleringen om utbetalning av influtna medel i det avslutande skedet i ett utmätningsärende, är det naturligt att uppfatta begreppet betalningsberättigad som syftande på utbetalning till den som är rätt borgenär avseende utmätningsfordringen.
Vid tolkningen bör även systematiken i 13 kap. 14 § UB beaktas. I bestämmelsen behandlas främst fall där exekutionstiteln eller utmätningsbeslutet ännu inte har vunnit laga kraft, eller där det råder tvist rörande äganderätten till utmätningsobjektet eller fördelningen mellan flera borgenärer. Ett typiskt fall enligt punkten 3 är alltså när en tredje man som hävdar äganderätt till utmätningsobjektet har förelagts enligt 4 kap. 20 § att väcka talan mot utsökningssökanden och gäldenären. Enligt förarbetena (a. prop. s. 701) är en talan som förs utan föreläggande att hänföra under 14 § punkt 6 (nu punkt 5). Det handlar då om en talan som rör bättre rätt till utmätningsobjektet. Men även tvister som rör utmätningsfordringen kan falla under någon av punkterna 1 eller 3. Ett exempel kan vara att exekutionstiteln inte har vunnit laga kraft för att gäldenären som svarande har överklagat tingsrättsdomen med invändningen att käranden inte är rätt borgenär. Ett annat exempel kan vara att tredje man överklagat utmätningsbeslutet under påstående att han och inte utmätningssökanden är rätt innehavare av utmätningsfordringen. Systematiken talar alltså snarast för att punkten 5 ska tillämpas i tvister om bättre rätt till utmätningsfordringen.
En nackdel med en sådan tillämpning är att Kronofogdemyndigheten i vissa situationer inte har maktmedel att genom taleföreläggande få fram ett avgörande av den tvist som utgör hinder mot utbetalning. Uppkomsten av sådana fall förutsågs emellertid redan vid utsökningsbalkens tillkomst. I den bestämmelse som nu finns i 13 kap. 7 § behandlas fallen där en borgenärs fordran eller förmånsrätt är tvistig. Kronofogdemyndigheten kan då förelägga borgenären att väcka talan mot annan sakägare, och en tvist av det slaget torde täckas av punkten 5 i 14 §. Däremot framgår av förarbetena att i fall där det är ovisst vem som är rätt innehavare av en utsökningsfordran kan sådant föreläggande inte ges (SOU 1973:22 s. 394). Lagstiftaren får antas ha utgått från att det i sådana situationer ligger i åtminstone en parts intresse att få fram ett avgörande och alltså att en sådan tvist inte kommer att vara ett evigt hinder mot utbetalning.
Slutsatsen beträffande innebörden av 13 kap. 14 § 5 UB måste bli att en tvist mellan två parter om vem som är rätt innehavare av en utmätningsfordran är en sådan tvist som medför hinder mot utbetalning om inte säkerhet ställs.
Mot denna bakgrund är Kontel skyldigt att ställa säkerhet på det sätt som hovrätten funnit.
Justitierådet Davis tillade för egen del.
I ärendet tar HD ställning till endast huruvida 13 kap. 14 § 5 UB är tillämplig vid konkurrerande anspråk på influtna medel som en följd av konkurrerande anspråk på utsökningsfordringen. Frågan ifall bestämmelsen i 3 kap. 21 § andra stycket då på invändning av utmätningsgäldenären kan tillämpas lämnas öppen (se p. 20 i avgörandet). Inte heller ställs frågan, hur Kronofogdemyndigheten bör hantera den situationen att en tredje man i utmätningsärendet gör gällande bättre rätt än utmätningssökanden till utsökningsfordringen, på sin spets i målet, eftersom påståendet om bättre rätt (i form av ett återvinningsanspråk) kommer från utmätningsgäldenären. Mitt ställningstagande i den fråga som HD avgjort har dock innefattat överväganden även rörande dessa frågor, och jag har funnit anledning att kortfattat redogöra för de slutsatser jag då har dragit.
I förarbetena till utsökningsbalken uttalas det i anslutning till bestämmelsen i 13 kap. 7 § UB, som gäller fördelning av influtna medel, att viss tvekan kan råda beträffande hur Kronofogdemyndigheten bör handla, när det är ostridigt att en fordring föreligger men ovisst vem som är rätt innehavare av den. Det sägs att den utdelning som belöper på fordringen inte kan betalas ut förrän frågan har blivit avgjord. I stället anges två andra möjligheter. Den ena är att Kronofogdemyndigheten verkställer deponering enligt lagen (1927:56) om gälds betalning genom penningars nedsättande i allmänt förvar (numera lagen [1927:56] om nedsättning av pengar hos myndighet). Den andra och förordade möjligheten är att myndigheten behåller beloppet tills frågan har avgjorts. (Se SOU 1973:22 s. 394; jfr s. 382 f. där det framhålls att Kronofogdemyndigheten inte ska avgöra en tvist om vem som har rätt till utsökningsfordringen.)
Att utmätning sker för en domfäst eller på annan grund exigibel fordring innebär emellertid inte att fordringen är att anse som infriad i en utsträckning svarande mot de medel som utmätningen kan ha resulterat i (jfr NJA 2013 s. 1084 i fråga om ränta vid betalning till Kronofogdemyndigheten). Först när de influtna medlen har betalats ut till utmätningssökanden är skulden - under förutsättning att medlen förslår till full betalning och att utmätningssökanden är betalningsberättigad enligt utsökningsfordringen - att anse som i alla avseenden reglerad (jfr min bok Betalning, 2014, 17.4.2.2). Det innebär att om Kronofogdemyndigheten håller inne influtna medel på den grunden att en tredje man gör gällande bättre rätt till utsökningsfordringen, så kan det föranleda dröjsmålspåföljder för utmätningsgäldenären.
Vid deponering enligt nedsättningslagen förhåller det sig annorlunda. Då ställs utmätningsgäldenären som om han hade infriat sin skuld, oavsett vem av pretendenterna som är betalningsberättigad. Av det skälet bör - trots förarbetsuttalandet - ett konkurrerande anspråk på utmätningsfordringen som är av sådant slag att det inte kan lämnas utan avseende i utmätningsärendet föranleda nedsättning och inte innehållande av influtna medel, om inte utmätningsgäldenären har gått med på att Kronofogdemyndigheten behåller beloppet tills frågan har avgjorts och myndigheten finner att det är en lämpligare ordning än nedsättning. Ett ytterligare skäl för nedsättning framför innehållande är att Kronofogdemyndigheten med det kan avsluta ärendet.
Med utmätningsgäldenärens samtycke bör dock medlen kunna betalas ut till utmätningssökanden trots det konkurrerande anspråket. Visserligen är utmätningsgäldenären avskuren rådigheten över de utmätta medlen, men det gäller i förhållande till utmätningssökanden och bör inte hindra att utmätningsgäldenären, när det gäller ansvar mot den konkurrerande pretendenten, på egen risk får anvisa utmätningssökanden som rätt betalningsmottagare (eftersom den konkurrerande pretendentens anspråk riktar sig mot utsökningsfordringen och inte - annat än indirekt - utmätningsobjektet eller vad som har trätt i dess ställe, så torde han inte vara att anse som sakägare enligt 13 kap. 19 § UB). Den konkurrerande pretendenten får i den situationen söka säkerställa sin rätt enligt reglerna om provisoriskt rättsskydd i 15 kap. RB. Det sagda är i linje med att om utmätningsgäldenären betalar till utmätningssökanden, så torde den konkurrerande pretendenten inte ha något befogat anspråk på de influtna medlen utan ska dessa utbetalas till utmätningsgäldenären.
Frågan är då vad som krävs för att ett konkurrerande anspråk på utsökningsfordringen som görs gällande i utmätningsärendet ska beaktas i detta. Det i punkten 2 nämnda förarbetsuttalandet att utbetalning inte kan ske förrän frågan har blivit avgjord synes vara alltför långtgående. Varje påstående om bättre rätt till utsökningsfordringen bör inte få till följd att utsökningsförfarandet stannar upp. Utgångspunkten är trots allt att utmätningssökanden har en exekutionstitel och att hans rätt enligt denna har prövats enligt bestämmelserna i 2 kap. UB. Samtidigt gäller att Kronofogdemyndigheten inte ska ta ställning till tvisten mellan utmätningssökanden och den konkurrerande pretendenten. Inte heller torde något egentligt prövningsföreläggande kunna meddelas (se p. 6 i avgörandet). För att undvika en oklar situation som kan dra ut på tiden, bör likväl enligt min mening Kronofogdemyndigheten hos den konkurrerande pretendenten efterhöra, om han avser att väcka talan om bättre rätt till utsökningsfordringen mot utmätningssökanden. I regel bör därefter utbetalning till utmätningssökanden kunna ske, om inte den konkurrerande pretendenten vidtar någon åtgärd för att hävda den rätt som utmätningsgäldenären påstår att han har. Väcker däremot den konkurrerande pretendenten talan mot utmätningssökanden så bör nedsättning ske, försåvida inte utmätningsgäldenären har gått med på antingen att medlen betalas till utmätningssökanden (se p. 5) eller att medlen innehålls och det då också är en lämpligare ordning än nedsättning (se p. 4).
Beträffande den i detta ärende aktuella situationen att endast utmätningsgäldenären invänder att utmätningssökandens rätt enligt utsökningsfordringen har övergått på någon annan - dvs. att ingen konkurrerande pretendent på utsökningsfordringen uppträder i utmätningsärendet - bör efter mitt förmenande grunderna för 3 kap. 21 § andra stycket UB kunna föranleda att utmätningsgäldenären med framgång kan göra gällande verkställighetshinder. Men i ljuset av att utmätningssökanden - för att situationen ska kunna uppstå - förutsätts i allt fall ha varit borgenär till utsökningsfordringen, så bör en invändning från utmätningsgäldenären om att han inte längre är det i regel kunna lämnas utan avseende, om inte den som utmätningsgäldenären utpekar som rätt betalningsmottagare själv gör gällande rätt till utsökningsfordringen. Sker det, så blir situationen den som har diskuterats i det föregående.
I förevarande fall har en återvinningstalan rörande utsökningsfordringen väckts mot utmätningssökanden. Det föranleder frågan om ett sådant anspråk är att likställa med ett anspråk på bättre rätt, när ett anspråk av det slaget skulle ha förhindrat att influtna medel utbetalades till utmätningssökanden. Hur det förhåller sig med detta hänger samman med hur man rättssystematiskt bör se på en återgång som föranleds av att en överlåtelsedisposition återvinns.
Återvinning av ett avtal om en fordringsöverlåtelse innebär en korrigering av avtalets verkningar på så sätt att konkursboet i förhållande till gäldenärens medkontrahent ställs som om något avtal aldrig hade ingåtts. Rättsförhållandet mellan gäldenären och medkontrahenten berörs däremot inte. Se bl.a. rättsfallet ”Tupperware” NJA 2010 s. 734 p. 12. Boets rätt till sådan egendom som ska återbäras på grund av återvinning följer således inte av ogiltighet i förhållandet mellan konkursgäldenären och hans avtalspart, utan i stället är det fråga om en på lag grundad rätt av närmast utomobligatorisk karaktär (se p. 13 i det nämnda rättsfallet).
Enligt 4 kap. 1 § konkurslagen sker återvinning efter att boet har begärt det. Bestämmelser om hur återvinning påkallas finns i 19 § samma kapitel. Som utgångspunkt gäller att återvinningens rättsverkningar inträder i och med att återvinning påkallas i enlighet med den bestämmelsen, förutsatt att återvinningen också kommer till genomförande genom ett rättsligt avgörande (jfr 15 § första stycket; angående när ett betalningsanspråk på grund av återvinning ska anses ha uppkommit i kvittningshänseende, se främst ”Franslast” NJA 2001 s. 805). Vid förlikning av en återvinningstvist gäller vad som har avtalats.
Med det anförda är mest förenligt att fordringsgäldenären med befriande verkan kan betala till fordringsförvärvaren fram tills återvinning har påkallats. Beträffande vad som gäller därefter märks bestämmelsen i 4 kap. 14 § första stycket konkurslagen, där det föreskrivs att vid återvinning ska den egendom som gäldenären har utgett återbäras till konkursboet. Med utgångspunkt i att återvinningens rättsverkningar inträder när återvinning påkallas bör detta innebära att boet från den tidpunkten ska anses ha bättre rätt än återvinningssvaranden till egendomen i fråga. Det gäller även om boet i princip skulle vara att ställa som en förvärvare, och alltså boets rätt inte skulle vara av sakrättslig natur (jfr ”Embozia” NJA 2011 s. 755).
Av det anförda följer att i en situation som den förevarande bör en förd återvinningstalan vara att likställa med en talan om bättre rätt till utsökningsfordringen. Det gäller även tillämpningen av nedsättningslagen.
HD:s beslut meddelat: den 11 november 2015.
Mål nr: Ö 1132-15.
Lagrum: 13 kap. 1 och 14 §§ UB.