Tolkning av 6 kap. 2 § försäkringsavtalslagen vid delskada. En försäkringstagare har normalt inte rätt till ersättning beräknad utifrån reparationskostnad, om den kostnaden är högre än den minskning av egendomens dagsvärde som uppkommit till följd av försäkringsfallet.
R.M. väckte vid Stockholms tingsrätt talan mot Brown ASA Norge, svensk filial. Yrkandena bestämdes slutligen på det sätt som framgår av tingsrättens dom.
Tingsrätten (rådmannen West) anförde i dom den 6 oktober 2015 följande.
Den 4 december 2013 hade R.M. en gällande fordonsförsäkring med stöldmoment för personbilen LWU 418 samt en gällande hemförsäkring, likaledes med stöldmoment, hos Brown ASA Norge, svensk filial (Gjensidige). R.M. har anmält till Becker att hon rånades på fordonet den 4 december 2013. Enligt anmälan skedde detta utanför en garagelänga vid R.M:s bostad. R.M. hade förvärvat fordonet några veckor tidigare för 157 000 kr.
Bilen återfanns på en parkering utanför Kungälvs sjukhus, låst och utan registreringsskyltar, ungeför ett år senare. Bilen uppvisade då ett antal skador och chassinumret som är synligt från vindrutan hade slipats bort. R.M. sålde bilen i befintligt skick för 120 000 kr.
Tvisten rör i huvudsak huruvida försäkringsfall föreligger samt i vilken utsträckning Becker ska utge ersättning till R.M. för det fall tingsrätten finner att försäkringsfall föreligger.
R.M. har yrkat att tingsrätten ska förpliktiga Becker att till henne betala i första hand 88 640 kr, i andra hand 74 797 kr, båda yrkandena jämte ränta – – –.
Det i första hand yrkade beloppet är beräknat enligt följande. Av beloppet avser 59 243 kr ersättning för beräknad kostnad för att reparera den stöldskadade bilen, 9 375 kr kostnad för bärgning och uppställning, 3 038 kr kostnad för nya bilnycklar, 2 185 kr ersättning för byte av lås till R.M:s bostad och 23 799 kr ersättning för en väska inklusive innehåll som låg i bilen när den stals.
Sammanräknade uppgår de ovan redovisade beloppen till 97 640 kr, vilket belopp ska reduceras med självrisken för fordonsförsäkringen om 7 500 kr samt med självrisken för hemförsäkringen om l 500 kr. Det kvarvarande beloppet om 88 640 kr motsvarar det i första hand yrkade beloppet.
Det i andra hand yrkade beloppet är framräknat enligt följande. Bilens värde 165 000 kr har reducerats med nettointäkten från försäljningen av bilen om 119 600 kr (120 000 kr minus 400 kr för kostnad att byta en trasig ruta) varvid man fått beloppet 45 400 kr. Därtill har lagts 9 375 kr avseende kostnad för bärgning och uppställning, 3 038 kr för nya bilnycklar, 2 185 kr för byte av lås till R.M:s bostad och 23 799 kr för väskan jämte innehåll.
Sammanräknat uppgår detta belopp till 83 797 kr, vilket ska reduceras med självrisken för fordonsförsäkringen om 7 500 kr samt med självrisken för hemförsäkringen om 1 500 kr. Det kvarvarande beloppet om 74 797 kr motsvarar det i andra hand yrkade beloppet.
Gjensidige har bestritt käromålet.
Som skäligt i och för sig har vitsordats ett belopp om 42 998 kr jämte sättet för räntans beräkning.
Det vitsordade beloppet har beräknats enligt följande. Bilens inköpspris om 157 000 kr har summerats med vitsordade kostnader om 9 375 kr för bärgning och uppställning, 3 038 kr för nya bilnycklar och 2 185 kr för byte av lås till R.M:s bostad. Från detta belopp har dragits försäljningsersättning om 119 600 kr samt självrisken för fordonsförsäkringen om 7 500 kr och självrisken för hemförsäkringen om l 500 kr, vilket gett det vitsordade beloppet. Inget belopp har således vitsordats såvitt avser väska med innehåll. – – –
Grunder R.M.
R.M:s personbil LWU 418 och den egendom som fanns däri tillgreps genom rån den 4 december 2013. Såväl bilen som egendomen som fanns däri omfattades av försäkring i Gjensidige med stöldskademoment. Egendomen har inte påträffats inom 30 dagar, varför Becker är skyldigt att utge försäkringsersättning.
Vid polisens anträffande av bilen den 21 januari 2015 har konstaterats att bilen skadats sedan tillgreppet. R.M. har därför i första hand rätt att få ersättning för alla de kostnader hon skulle ha haft för att återställa bilen till det skick den befann sig i då den stals. Hon har tagit in en offert, vilken visar att kostnad för att reparera bilen skulle ha uppgått till 59 243 kr. R.M. valde att i stället sälja bilen i befintligt skick. Hon har dock haft faktiska kostnader för bärgning och uppställning av bilen och för tillverkning av nya nycklar.
Det vitsordas att R.M. innehaft den i målet aktuella bilen samt att hon innehaft de försäkringar i Gjensidige som gjorts gällande. Gjensidige bestrider dock att bilen tillgripits på det sätt R.M. påstått. Då hon inte har visat att försäkringsfall föreligger finns ingen skyldighet för Becker att utge ersättning.
Om försäkringsfall anses föreligga bestrids att R.M. har rätt till ersättning för uppskattade kostnader för att reparera bilen. Denna har de facto inte reparerats utan sålts, varför ersättning ska utgå i enlighet med vad som vitsordats. – – –
Tingsrätten fann på anförda skäl att det för bifall till käromålet krävdes att det framstod som klart mera sannolikt att skadeorsaken varit den försäkringstagaren uppgett än att orsaken varit en annan.
Tingsrätten fann efter en sammanvägning av omständigheterna att R.M. inte kunde anses ha gjort klart mera sannolikt att bilen tillgripits så som hon gjort gällande, än att så inte var fallet. Käromålet skulle därför ogillas.
Käromålet ogillas.
R.M. överklagade och yrkade att hovrätten skulle bifalla käromålet.
Gjensidige Forsikring ASA Norge, svensk filial, motsatte sig att tingsrättens dom ändrades.
Hovrätten meddelade dom den 22 juni 2016. Hovrätten tillämpade därvid ett lägre beviskrav än tingsrätten hade gjort och ansåg att försäkringsfall förelåg. Hovrättens dom överklagades.
HD förklarade i dom den 11 juli 2017 i mål T 3590-16  att R.M. – för att hon skulle anses ha fullgjort sin bevisskyldighet – skulle göra det klart mera sannolikt att den händelse som hon grundade sitt ersättningsanspråk på hade inträffat än att så inte var fallet. Målet lämnades tillbaka till hovrätten för fortsatt behandling. HD angav även att frågan om ersättning för rättegångskostnader i HD skulle prövas av hovrätten.
Hovrätten (hovrättslagmannen Dickerson, hovrättsrådet May, referent, och tf. hovrättsassessorn Wilson  ) anförde i dom den 24 maj 2018 följande.
Hovrätten fann på anförda skäl att R.M. hade gjort det klart mera sannolikt att den händelse som hon grundade sitt ersättningsanspråk på hade inträffat än att så inte var fallet. Ett försäkringsfall förelåg därför och R.M. hade rätt till ersättning för den skada hon hade lidit till följd av tillgreppet.
Kravet på ersättning för bärgning och uppställning, bilnycklar och byte av lås har vitsordats av Becker och det yrkade beloppet i den delen ska betalas av bolaget (sammanlagt 14 598 kr).
När det gäller övriga delar av R.M:s anspråk – avseende den tillgripna bilen och en väska med innehåll (sminkväska med smink, presentkort, glasögon och kontanter) som enligt henne låg i bilen – gör hovrätten följande överväganden.
R.M. har bevisbördan även för de omständigheter hon åberopar i fråga om vilken egendom som tillgripits vid rånet och värdet av denna. I 1005
det avseendet gäller inte någon bevislättnad utan R.M. ska kunna styrka sina påståenden för att hon ska ha rätt till ersättning. Ersättningsanspråket från R.M. avser i vissa delar egendom vilken kan uppfattas som ovanlig i sammanhanget och för vilken det föreligger en låg ursprungssannolikhet att den fanns i bilen vid det aktuella tillfållet. När det gäller den här egendomen liksom för övriga föremål som omfattas av anspråket i dessa delar kan R.M:s egna uppgifter inte anses tillräckliga för att beviskravet ska vara uppfyllt, även om hennes utsaga har bedömts som trovärdig i målet. Det krävs alltså stödbevisning för att R.M. ska ha styrkt sin rätt till ersättning för den egendom som omfattas av kravet. Det bör vidare framhållas att mer ospecifika uppgifter om vilken egendom som har tillgripits kan vara svåra att bedöma och medföra att ett påstående om skada inte anses styrkt.
I fråga om bilen är det inte visat att denna vid tillgreppet var värd mer än de 157 000 kr som R.M. hade betalat när den köptes. Det beloppet ska läggas till grund för beräkningen av ersättningen i den här delen. Vidare ska enligt hovrätten prövningen ske med utgångspunkt i nettointäkten (119 600 kr) från den faktiska försäljningen av bilen, vilket innebär att ersättning ska utgå med 37 400 kr (157 000 kr - 119 600 kr).
– – –. R.M. har rätt till ersättning för väskan. Med hänsyn till att denna var tre år vid tillfället ska ett åldersavdrag göras (se NJA 2011 s. 576). Hovrätten bestämmer ersättningen till skäligt ansedda l 500 kr.
Detta innebär sammanfattningsvis att Becker ska betala totalt 44 498 kr till R.M. jämte yrkad ränta. Kapitalbeloppet avser ersättning med 37 400 kr för bilen, 1 500 kr för en väska samt 14 598 kr för bärgning, uppställning, bilnycklar och byte av lås. Beloppet ska reduceras med R.M:s självrisk på sammanlagt 9 000 kr (7 500 kr för fordonsförsäkring och 1 500 kr för hemförsäkring). I övriga delar har R.M. inte styrkt sin rätt till ersättning.
Tingsrättens dom ska ändras i enlighet med detta.
Utgången i målet innebär att R.M. har vunnit bifall till huvuddelen av sin talan, dvs. att det föreligger ett försäkringsfall. Vid fördelningen av rättegångskostnaderna får det dock även beaktas att hon utifrån det yrkade beloppet har haft framgång med endast ungefär hälften. Mot denna bakgrund finner hovrätten efter en samlad bedömning att det är skäligt att Becker svarar för hälften av R.M:s rättegångskostnader i tingsrätten och i hovrätten. Storleken på det yrkade beloppet avseende kostnader i tingsrätten framstår som skälig. Kostnaderna i hovrätten har vitsordats av Becker.
Gjensidige får anses ha haft full framgång i rättegången i HD och har därför rätt till ersättning för sina rättegångskostnader där. Det yrkade beloppet framstår som skäligt. hovrättens domslut
Hovrätten ändrar tingsrättens dom på följande sätt.
a)Hovrätten förpliktar Brown ASA Norge, svensk filial, att till R.M. betala 44 498 kr jämte ränta – – –.
b)Hovrätten befriar R.M. från skyldigheten att ersätta Brown ASA:s Norge, svensk filial, rättegångskostnader i tingsrätten.
c)Hovrätten förpliktar Brown ASA Norge, svensk filial, att ersätta R.M. för rättegångskostnader i tingsrätten med 105 597 kr jämte ränta – – –.
2.Gjensidige Forsikring ASA Norge, svensk filial, ska betala ersättning för R.M:s rättegångskostnader i hovrätten med 64 395 kr, varav 49 600 kr avser ombudsarvode, jämte ränta – – –.
3.R.M. ska betala ersättning för Brown ASA:s Norge, svensk filial, rättegångskostnader i HD med 47 250 kr, varav 37 800 kr avser ombudsarvode, jämte ränta – – –.
R.M. överklagade och yrkade att HD skulle förplikta Brown ASA Norge, svensk filial, att till henne betala 66 341 kr jämte ränta samt befria henne från skyldigheten att ersätta Gjensidiges rättegångskostnad i HD i mål T 3590-16 och i stället tillerkänna henne ersättning för rättegångskostnad där med 17 350 kr jämte ränta.
Gjensidige motsatte sig att hovrättens dom ändrades.
Parterna yrkade ersättning för rättegångskostnader i HD.
HD meddelade prövningstillstånd med utgångspunkt i hovrättens bedömning att försäkringsfall förelåg.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, justitiesekreteraren Graham, föreslog i betänkande att HD skulle meddela följande dom.
Punkterna 1–11 motsvarar i huvudsak punkterna 1–8 i HD:s dom.
12.En allmän förutsättning för att försäkringsersättning ska utgå vid sakskada är att skadan som ska ersättas har medfört en ekonomisk förlust för försäkringstagaren (se 1 kap. 1 § försäkringsavtalslagen). Om inte annat avtalats begränsas rätten till ersättning också av 6 kap. 1 § andra stycket försäkringsavtalslagen. Paragrafen innehåller en presumtion för att ersättning vid försäkring av viss egendom bara betalas för att själva värdet av egendomen har minskats eller gått förlorat, och inte för annan förlust som en skada kan ha medfört.
13.Av betydelse vid prövningen av försäkringsersättningens storlek är också den inom försäkringsrätten centrala principen om att ett försäkringsfall inte ska medföra vinst för den försäkrade. Detta gäller även om något berikandeförbud inte längre följer av lag. (Se prop. 2003/04:150 s. 192, jfr 39 § lagen, 1927:77, om försäkringsavtal.)
14.I 6 kap. 2 § försäkringsavtalslagen finns bestämmelser om hur värdet av försäkrad egendom ska beräknas. Paragrafen är tillämplig om något annat inte avtalats. Av första stycket första meningen i paragrafen följer att en skada på egendom som huvudregel ska värderas till återanskaffningspriset omedelbart före försäkringsfallet (ofta kallat dagsvärdet), med avdrag för ålder och bruk samt för nedsatt användbarhet och annan omständighet. Med återanskaffningspriset avses i regel lägsta kostnad för någon av samma kategori som den försäkrade att anskaffa ny egendom av samma slag som den skadade. Lagen förutsätter inte att återanskaffning faktiskt måste ske; den försäkrade kan använda försäkringsersättningen till vad han eller hon vill (se bl.a. Gutierrez, Försäkringsrätt – Några huvudlinjer, 9 uppl., 2015, s. 74).
15.Regleringen om dagsvärde i 6 kap. 2 § första stycket första meningen är enligt lagens förarbeten i första hand tillämplig vid total skada på den försäkrade egendomen, men gäller också när det bara är fråga om delskada. För det fall det vid delskada blir fråga om att återställa egendomen genom reparation ska dock tredje meningen i första stycket tillämpas i stället.
16.Av 6 kap. 2 § första stycket tredje meningen följer att reparationskostnaden ska utgöra en utgångspunkt vid värderingen enligt första meningen, om den skadade egendomen kan repareras på ett godtagbart sätt. I lagmotiven förtydligas att det även i dessa fall ska göras avdrag om exempelvis gamla och uttjänta delar ersätts av nya, liksom att ytterligare ersättning ska betalas om skadefallet, trots reparation, medfört en varaktig värdeminskning (se prop. 2003/04:150 s. 439). Bestämmelsen måste mot bakgrund av dessa uttalanden, och med beaktande av de utgångspunkter som redovisats under punkterna 12 och 13 ovan, tolkas så att den inte ger försäkringshavaren någon rätt till ersättning beräknad på en reparationskostnad som är högre än den minskning av egendomens dagsvärde som uppkommit till följd av skadan (  jfr även Jensen, Värdering av skada på egendom enligt försäkringsavtalslagen, JT 2007-08 s. 339 f.).
17.På samma sätt som vid återanskaffning är det ingen förutsättning för en tillämpning av 6 kap. 2 § första stycket tredje meningen att en reparation genomförts eller kommer att genomföras. Det står således försäkringstagaren fritt att disponera ersättningen som han eller hon vill. Åtgärder som försäkringstagaren vidtar med den försäkrade egendomen efter försäkringsfallet kan dock komma att få betydelse i fråga om beräkningen av dagsvärdeförändringen och således påverka storleken på den försäkringsersättning som ska utgå.
18.Huvudprincipen för kostnadsfördelningen enligt 18 kap. RB är att kostnaderna fördelas utifrån målets slutliga utgång. Det är alltså enligt huvudregeln i 18 kap. 1 § den part som tappar målet som ska ersätta motparten dennes rättegångskostnad.
19.Av 18 kap. 4 § första stycket samma balk följer att i de fall det i samma mål finns flera yrkanden och parterna vinner ömsom så ska parterna antingen bära sin egen kostnad eller jämkad ersättning tillerkännas. Om kostnaderna för olika delar av målet kan särskiljas ska ersättningsskyldigheten bestämmas därefter, och har en part endast tappat i ringa betydelse kan full ersättning utgå.
20.I 18 kap. 15 § RB finns bestämmelser som är tillämpliga när ett mål rör sig mellan olika instanser. Av tredje stycket följer att när ett mål återförvisas av högre rätt till en lägre ska frågan om kostnaden i den högre rätten prövas i samband med målet efter dess återupptagande. I förarbetena till bestämmelsen uttalades följande: ”En särskild bestämmelse erfordras rörande kostnaderna i högre rätt i det fall, att denna återförvisar målet till lägre rätt. För dylikt fall synes det icke lämpligt, att kostnaden bestämmes med hänsyn till utgången i den högre rätten. Därest den part, på vilkens talan målet återförvisas, sedermera tappar, är det i allmänhet icke rimligt, att han, därför att han kan anses ha vunnit i fråga om återförvisningen, erhåller gottgörelse för sina kostnader i den högre rätten. Det synes lämpligare, att frågan om nämnda kostnader prövas av den lägre rätten, då denna efter återförvisningen avgör målet.” (se NJA II 1943 s. 242).
21.Huvudprincipen, att ansvaret för rättegångskostnaderna ska fördelas utifrån målets slutliga utgång, gäller alltså även efter återförvisning.
22.Det är utrett i målet att den aktuella bilens värde vid tidpunkten för försäkringsfallet var 157 000 kr och att R.M. har sålt den stöldskadade bilen i befintligt skick, alltså utan att först reparera den, med en nettovinst om 119 600 kr. Det är redan härigenom klarlagt att den begärda reparationskostnaden om 59 243 kr överstiger den minskning av bilens dagsvärde, dvs. 37 400 kr, som skadan medfört och att den ekonomiska förlust hon drabbats av endast uppgår till sistnämnda belopp. Tillämpningen av 6 kap. 2 § försäkringsavtalslagen leder således inte till att R.M. har rätt till någon ersättning utöver det belopp hovrätten bestämt (se p. 16). Hovrättens domslut ska därför i denna del fastställas.
23.Hovrätten har i fråga om rättegångskostnader konstaterat att R.M. i och för sig vunnit bifall till huvuddelen av sin talan (frågan om det föreligger försäkringsfall), men beloppsmässigt haft framgång med endast ungefär hälften. Hon har därför tillerkänts hälften av sina begärda kostnader i målet i tingsrätten och hovrätten. Vid den utgång målet hade i hovrätten skulle R.M. också haft rätt att få ersättning för hälften av de kostnader hon tidigare haft i HD i mål nr T 3590-16 (se p. 20 och 21). Hennes yrkande i denna del ska därför bifallas.
24.Den ovan redovisade utgången i målet innebär att R.M. nu tappat målet i fråga om försäkringsersättningen men haft framgång med sin talan i fråga om tidigare rättegångskostnader i HD. Beloppsmässigt innebär detta att hon vunnit strax under hälften av vad talan avsåg. Frågan om rättegångskostnader har dock endast behandlats i mycket begränsad omfattning i parternas skrivelser och det i målet nedlagda arbetet är således huvudsakligen hänförligt till frågan om försäkringsersättning. I fråga om rättegångskostnader i HD får R.M. därför i huvudsak nu ses som tappande part och hon har därmed att ersätta Becker hela dess yrkade ersättning för rättegångskostnad. Den av Becker begärda ersättningen bedöms som skälig.
HD ändrar hovrättens dom på det sättet att R.M. befrias från skyldigheten att ersätta Brown ASA Norge, svensk filial, för rättegångskostnader i HD:s i mål nr T 3590-16 samt att Gjensidige Forsikring ASA Norge, svensk filial, förpliktas att ersätta R.M. för hennes rättegångskostnad i det målet med 17 350 kr, jämte ränta – – –.
HD förpliktar R.M. att till Brown ASA Norge, svensk filial, betala ersättning för rättegångskostnader i HD med 53 625 kr avseende ombudsarvode, jämte ränta – – –.
HD (  justitieråden Johnson, Palmer, Sanchez, Middleton, referent, och Hernandez) meddelade den 23 december 2019 följande dom. domskäl
1.Målet rör bestämmande av försäkringsersättning enligt 6 kap. 2 § försäkringsavtalslagen (2005:104) för delskada på en personbil. Prejudikatfrågan är om försäkringstagaren har rätt till ersättning beräknad utifrån reparationskostnad i en situation när den kostnaden är högre än skillnaden i värde på egendomen före och efter skadan.
2.I december 2013 anmälde R.M. till Becker att hon hade blivit av med sin personbil genom ett rån. Hon begärde försäkringsersättning motsvarande bilens värde före tillgreppet och beräknade värdet genom att till sitt inköpspris lägga ett mindre belopp motsvarande en förbättring hon hade gjort på bilen. Becker avböjde att betala med motiveringen att R.M. inte hade bevisat att det var fråga om ett försäkringsfall. Gjensidige vitsordade bilens värde till det belopp som R.M. hade köpt den för.
3.Under handläggningen av målet i tingsrätten återfanns bilen i skadat skick. R.M. ändrade då sin talan på så sätt att hon i första hand yrkade ersättning motsvarande uppskattad kostnad för att reparera den skadade bilen. Beloppet uppgick till knappt 60 000 kr. Hon hade emellertid inte reparerat bilen utan i stället sålt den i befintligt skick. I andra hand yrkade hon ersättning motsvarande bilens värde omedelbart före skadetillfället med avdrag för nettointäkten från hennes försäljning av bilen. Det beloppet uppgick till drygt 45 000 kr. Gjensidige gjorde gällande att eventuell försäkringsersättning skulle beräknas enligt den modell som hade använts i andrahandsyrkandet och vitsordade i den delen ett belopp om drygt 37 000 kr.
4.Tingsrätten ogillade R.M:s talan med motiveringen att det inte var bevisat att det var fråga om försäkringsfall. Hovrätten tillämpade ett lägre beviskrav och ansåg att försäkringsfall förelåg. Såvitt gäller bilen tillerkändes R.M. ersättning med det av Becker vitsordade beloppet. HD förklarade därefter i ”Bilrånet” NJA 2017 s. 642 att ett högre beviskrav skulle tillämpas än vad hovrätten hade gjort och lämnade tillbaka målet till hovrätten för ny prövning. I domen angavs att hovrätten även skulle pröva frågan om rättegångskostnader i HD.
5.Hovrätten har vid sin förnyade prövning funnit att försäkringsfall föreligger och förpliktat Becker att till R.M. utge viss försäkringsersättning, såvitt avser bilen med det av Becker vitsordade beloppet. Hovrätten har förpliktat Becker att betala jämkad ersättning för 1010
R.M:s rättegångskostnader i tingsrätten och hovrätten. I fråga om rättegångskostnader i HD:s förra mål har hovrätten dock ansett att Becker i det målet var vinnande part och beslutat att R.M. därför i den delen ska betala ersättning för Gjensidiges rättegångskostnad.
6.HD har meddelat prövningstillstånd med utgångspunkt i hovrättens bedömning att försäkringsfall föreligger.
7.R.M. har gjort gällande att försäkringsersättning avseende bilen ska beräknas enligt den modell hon använt i sitt förstahandsyrkande och således baseras på en uppskattad reparationskostnad enligt den offert som hon har hämtat in. Hon har vidare gjort gällande att rättegångskostnaderna i det förra målet i HD ska fördelas med utgångspunkt i målets slutliga utgång i hovrätten.
8.Gjensidige har bestritt att det finns någon rätt till ersättning baserad på uppskattad reparationskostnad i en situation som i detta mål.
9.Om inte annat framgår av försäkringsavtalet betalas vid försäkring av viss egendom ersättning bara för att själva värdet av egendomen har minskats eller gått förlorat. Följdkostnader av olika slag ersätts alltså inte. (Se 6 kap. 1 § andra stycket och prop. 2003/04:150 s. 438.)
10.I 6 kap. 2 § finns dispositiva bestämmelser om värdering av förlorad eller skadad egendom vid beräkning av försäkringsersättningens storlek. Huvudregeln är att värdering ska ske utifrån återanskaffningspriset omedelbart före försäkringsfallet, med avdrag för ålder och bruk samt för nedsatt användbarhet och annan omständighet (första stycket första meningen). I försäkringsvillkoren benämns detta värde ofta dagsvärdet. Lagen förutsätter inte att återanskaffning rent faktiskt sker; den försäkrade kan använda försäkringsersättningen till vad han eller hon vill (se bl.a.  Gutierrez, Försäkringsrätt – Några huvudlinjer, 10 uppl. 2019, s. 76).
11.Huvudregeln om värdering utifrån dagsvärdet är enligt lagens förarbeten i första hand tillämplig vid total skada på den försäkrade egendomen, men gäller också när det bara är fråga om delskada. I delskadefallen kan det emellertid bli fråga om att egendomen återställs genom reparation. För de fallen anges, i en annan regel, att om egendomen kan repareras på ett godtagbart sätt, så gäller det som sägs om återanskaffningspriset i stället reparationskostnaden. (Se 6 kap. 2 § första stycket tredje meningen och a. prop. s. 439.)
12.Liksom regleringen i övrigt i 6 kap. 2 § första stycket är bestämmelsen i tredje meningen en regel om hur försäkringsersättningens storlek ska bestämmas. En bestämmelse i lagtext om beräkning utifrån reparationskostnaden infördes först i och med nu gällande försäkringsavtalslag, men beräkningsmodellen har sedan gammalt förekommit som ett alternativ till dagsvärdemodellen vid beräkning av delskada (se t.ex. SOU 1989:88 s. 335). Syftet med båda modellerna är att slå fast storleken på försäkringstagarens skada i ekonomiskt hänseende. En utgångspunkt måste därför vara att skadans storlek – åtminstone teoretiskt – i grunden är densamma oavsett vilken beräkningsmodell som används.
13.Bestämmelsen om beräkning utifrån reparationskostnaden kan därför inte tolkas så att den i sig ger försäkringstagaren någon rätt till ersättning som är högre än motsvarande den minskning av egendomens dagsvärde som uppkommit till följd av skadan (jfr Jensen, Värdering av skada på egendom enligt försäkringsavtalslagen, i JT 2007–08 s. 413 ff.). Ett annat synsätt skulle stämma dåligt med vad som anges i 6 kap. 1 § andra stycket om att ersättning bara betalas för att själva värdet av egendomen har minskats eller gått förlorat och inte heller stå i överensstämmelse med den försäkringsrättsliga principen om att ett försäkringsfall inte ska medföra vinst för den försäkrade (principen om berikandeförbud, jfr a. prop. s. 192).
14.Om det är känt att dagsvärdeförändringen är mindre än vad reparationskostnaden uppgår till sätter dagsvärdeförändringen alltså normalt ett tak för vilken ersättning som kan utgå. Det är en annan sak att situationen sannolikt ofta är den att det enda som är känt är reparationskostnaden och att det inte heller finns någon anledning att ta in något annat underlag för att beräkna skadans storlek (jfr Roberts, Försäkringsrätt, 2 uppl. 1965, s. 237 f.).
15.Det kan inte anses vara någon förutsättning för en tillämpning av 6 kap. 2 § första stycket tredje meningen att en reparation genomförts eller kommer att genomföras (jfr i fråga om återanskaffning p. 10). Vad som rent faktiskt sker med egendomen saknar alltså betydelse för frågan om val av beräkningsmodell. Även när beräkning skett utifrån en uppskattad reparationskostnad står det försäkringstagaren fritt att disponera över ersättningen.
16.Huvudprincipen för kostnadsfördelningen enligt 18 kap. RB är att kostnaderna fördelas utifrån målets slutliga utgång och att en part som tappar målet ska ersätta motparten för dennes rättegångskostnad.
17.I 18 kap. 15 § RB finns bestämmelser som är tillämpliga när ett mål rör sig mellan olika instanser. Av tredje stycket följer att när ett mål återförvisas av högre rätt till en lägre ska frågan om kostnaden i den högre rätten prövas i samband med målet efter dess återupptagande. I förarbetena till bestämmelsen anges att om den part som får framgång med ett yrkande om återförvisning sedermera förlorar målet är det i allmänhet inte rimligt att den parten får ersättning för sina kostnader i den högre rätten (se NJA II 1943 s. 242).
18.Huvudprincipen, att ansvaret för rättegångskostnaderna ska fördelas utifrån målets slutliga utgång, gäller alltså även efter återförvisning.
19.Såsom parterna fört sin talan i HD är utgångspunkten att den minskning av bilens dagsvärde som skadan medfört uppgår till det belopp som hovrätten kommit fram till, nämligen 37 400 kr. Den av R.M. begärda högre ersättningen beräknad utifrån en uppskattad reparationskostnad om 59 243 kr överstiger minskningen av bilens dagsvärde. Det saknas anledning att tillerkänna henne någon sådan högre ersättning (jfr p. 14). Hovrättens domslut ska därför i denna del fastställas.
20.Utifrån målets utgång i sak har hovrätten tillerkänt R.M. ersättning för hälften av hennes rättegångskostnader i målet i tingsrätten och hovrätten. Det saknas anledning att fördela rättegångskostnaderna i HD:s förra mål på något annat sätt (jfr p. 18). R.M. bör alltså få ersättning för hälften av sin rättegångskostnad i det målet. Hennes yrkande i denna del ska därför bifallas.
21.R.M. har tappat målet i fråga om försäkringsersättningen men haft framgång med sin talan i fråga om tidigare rättegångskostnad i HD. Beloppsmässigt innebär detta att hon vunnit strax under hälften av vad talan avsåg. Målet har dock huvudsakligen avsett frågan om försäkringsersättning. Vid en samlad bedömning bör R.M. svara för omkring två tredjedelar av Gjensidiges rättegångskostnad här. Det yrkade beloppet är skäligt. domslut
HD fastställer hovrättens domslut i själva saken.
HD ändrar på så sätt hovrättens dom i fråga om rättegångskostnader att R.M. befrias från skyldigheten att ersätta Brown ASA Norge, svensk filial, för rättegångskostnad i HD i mål T 3590-16 och Gjensidige Forsikring ASA Norge, svensk filial, förpliktas att ersätta R.M. för hennes rättegångskostnad i det målet med 17 350 kr, jämte ränta enligt 6 § räntelagen från den 24 maj 2018.
HD förpliktar R.M. att ersätta Brown ASA Norge, svensk filial, för rättegångskostnad i HD med 35 000 kr avseende ombudsarvode, jämte ränta enligt 6 § räntelagen från dagen för denna dom.