Färdskrivare har krävts för fordon som faktiskt används för transport av högst sju passagerare när det inte framgått att fordonet byggts om på sådant sätt att det inte längre kunde anses vara lämpat för transport av det högre antal personer som angivits i registreringsbevis för fordonet. (I). - Färdskrivare har krävts för fordon som faktiskt används för transport av högst fem passagerare när det inte framgått att fordonet byggts om på sådant sätt att det inte längre kunde anses vara lämpat för transport av det högre antal personer som angivits i registreringsbevis för fordonet. (II).
Åklagaren yrkade ansvar å Anderson och G.R. för färdskrivarförseelse enligt följande gärningspåstående. P.A. och G.R. har den 18 november 1996 i vägtransport fört bussen BCN 594 på Huvudstaleden i Solna trots att föreskriven färdskrivare inte varit installerad. G.R. är i egenskap av A:s arbetsgivare även ansvarig för förseelsen.
P.A. och G.R. bestred ansvar och gjorde gällande att färdskrivare inte var föreskriven för bussen. De anförde att fordonet inte var lämpligt eller avsett för transport av flera än nio personer, inklusive föraren, att fordonet användes för persontransport i linjetrafik och att det var ett specialfordon som användes för sjukvårdsändamål.
Solna tingsrätt (1997-03-03, lagmannen Vazquez) ogillade åtalet. Tingsrätten anförde i domskälen under rubriken Rättsläget bl.a. följande.
Enligt 20 § 1 st 2 p förordningen (1995:521) om behöriga myndigheter, m.m. i fråga om kör- och vilotider samt färdskrivare vid vägtransporter, som trätt i kraft den 1 juli 1995, skall till penningböter dömas förare som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot artikel 3.1 i EEG- förordningen Beck. Enligt 2 st samma paragraf skall även arbetsgivaren dömas till penningböter, om han uppsåtligen eller av oaktsamhet har underlåtit att göra vad som har ankommit på honom för att hindra förseelsen.
Artikel 3.1 i EEG-förordningen Beck om färdskrivare vid vägtransporter (nedan färdskrivarförordningen) stadgar att färdskrivare skall vara installerad och användas i fordon, som är registrerade i medlemsstat och som används för transporter på väg av passagerare eller gods, med undantag för sådana fordon som nämns i bl.a. artikel 4 i EEG- förordningen 3820/85 om harmonisering av viss social lagstiftning om vägtransporter (nedan harmoniseringsförordningen).
..2. Fordon som används för persontransporter, om fordonet på grund av sin konstruktion och utrustning är lämpliga för transport av högst nio personer, inklusive föraren, och är avsedda för detta ändamål
..8. Specialfordon som används för sjukvårdsändamål ...
Vad som avses med vägtransport och vad som avses med linjetrafik för persontransporter anges i harmoniseringsförordningens artikel 1.1 respektive 1.7. Vägtransport är all körning på en för allmän samfärdsel upplåten väg med ett lastat eller olastat fordon som används för transport av personer eller gods. Med linjetrafik för persontransporter avses nationell och internationell trafik enligt definition i artikel 1 i rådets förordning (EEG) nr 117/66 av den 28 juli 1966 om införande av gemensamma regler för internationella persontransporter med buss.
Den svenska förordningen (1994:1297) om vilotider vid vissa vägtransporter inom landet (vilotidsförordningen) gäller för vissa transporter med bil, bl.a. transporter med bil som används i taxitrafik. Den förordningen upptar regler om bl.a. dygnsvila och om anteckningar om dygnsvila i s.k. tidbok.
Tingsrätten anförde vidare följande.
Fordonet är registrerat som buss konstruerad för nio passagerare men kan och får alternativt inredas som sjukbil för fem passagerare varav fyra i rullstolar och en på bår.
P.A. och G.R. har lämnat följande uppgifter om fordonets användning och inredning. Det används för färdtjänst och är inrett med sju säten, varav ett eller flera vid behov fälls upp för att ge plats för rullstolar eller bår. Därutöver finns plats för en rullstol. Det finns således aldrig plats för fler än åtta personer inklusive föraren och dennes medhjälpare. Passagerarna körs enligt ett schema upprättat av Råcksta sjukhem mellan sina hem och dagvården på sjukhemmet. Bland passagerarna finns också en handikappad flicka som regelbundet körs till och från sin skola i Solna. Ibland transporteras flera patienter på bår efter beställning via SOS-anrop. Körsträckan överstiger aldrig 50 km. Föraren har alltid en medhjälpare, och båda har viss sjukvårdsutbildning, mer än ett sjukvårdsbiträde men mindre än en undersköterska. Fordonets sjukvårdsutrustning inskränker sig till en s.k. ABC-kudde, men det finns patienter som medför egen utrustning, t.ex. syrgas eller slemsugare, som då hanteras av förarens medhjälpare.
G.R. har vidare uppgivit bland annat: Hon har varit i kontakt med Vägverket i Borlänge och därvid rekommenderats att använda tidbok för fordonet. Hon har rättat sig efter denna rekommendation.
Tingsrätten gjorde följande bedömning.
Åtalet gäller straff för överträdelse av en EG-förordning. Den EG- rättsliga färdskrivarförordningen gäller lika i samtliga medlemsländer och skall därför tolkas och tillämpas utan beaktande av vad svensk rätt stadgar, således utan att det må finnas luckor mellan färdskrivarförordningen och den svenska vilotidsförordningen.
Av utredningen i målet finner tingsrätten framgå att det fordon åtalet gäller på grund av sin utrustning är lämpligt för transport av högst åtta personer, inklusive föraren, och avsett för detta ändamål. Det omfattas alltså inte av den i färdskrivarförordningen stadgade skyldigheten att installera och använda färdskrivare.
Vid denna bedömning uppkommer inte fråga om fordonet kan anses använt i linjetrafik eller om det är ett specialfordon för sjukvårdsändamål.
Åklagaren överklagade domen och yrkade att Anderson och G.R. skulle dömas till böter för färdskrivarförseelse i enlighet med åtalet. Åklagaren gjorde därvid i hovrätten gällande att Anderson och G.R. varit medvetna om transporternas karaktär och att färdskrivare saknats. Båda har av uppsåt eller oaktsamhet gjort sig skyldiga till påstådd förseelse, varvid G.R. underlåtit att göra vad som på henne ankommit för att hindra förseelsen.
P.A. och G.R. bestred ändring. P.A. och G.R. gjorde dock inte längre gällande att fordonet användes som ett sådant specialfordon för sjukvårdsändamål som avses i artikel 4.8 i rådets förordning (EEG) nr 3820/85.
Prövningstillstånd meddelades.
Svea hovrätt (1998-04-24, hovrättslagmannen Jenkins, hovrättsrådet Horn, referent, samt tf. hovrättsassessorn Perez) dömde Anderson och G.R. för färdskrivarförseelse i enlighet med åtalet och bestämde påföljden för Anderson till penningböter 300 kr och för G.R. till penningböter 400 kr. Som skäl härför anförde hovrätten följande.
P.A. och G.R. har gjort gällande att fordonet används för och är inrett på sådant sätt att det inte finns plats för mer än åtta personer inklusive föraren och dennes medhjälpare.
Av åberopat registreringsbevis framgår dock att fordonet är registrerat som buss för nio passagerare. Som tingsrätten anfört framgår vidare av registreringsbeviset att fordonet alternativt får inredas som sjukbil för fem passagerare varav fyra i rullstol och en på bår.
Hovrätten saknar anledning att ifrågasätta Wright och Leonard uppgifter om den praktiska användningen av fordonet. Ingenting har emellertid framkommit i målet som visar att fordonet hade byggts om på sådant sätt att det - trots vad som anges i registreringsbeviset - inte längre kunde till sin konstruktion och utrustning anses vara lämpat för transport av nio passagerare utöver föraren. Hovrätten finner därmed att fordonet inte omfattades av undantaget i artikel 4.2 i förordningen (EEG) nr 3820/85.
I artikel 4.3 i förordningen (EEG) nr 3820/85 undantas vidare fordon som används för persontrafik i viss linjetrafik. Enligt artikel 1 i samma förordning skall begreppet linjetrafik ha den betydelse som anges i förordning (EEG) nr 117/66. Artikel 21 i förordning (EEG) nr 684/92 stadgar att förordning (EEG) nr 117/66 skall upphöra att gälla och att hänvisningar till den förordningen i stället skall anses som hänvisningar till förordning (EEG) nr 684/92. Begreppet linjetrafik definieras i artikel 2.1 i förordning (EEG) nr 684/92.
Den färdtjänstverksamhet som bedrivits med det aktuella fordonet har inte, på sätt som fordras enligt gällande bestämmelser, skett längs bestämda färdvägar, varvid passagerarna får stiga på och av vid i förväg bestämda hållplatser. På grund härav och då inte heller något annat undantag från bestämmelserna om skyldighet att ha färdskrivare installerad kan anses tillämpligt har Anderson och G.R. i vart fall av oaktsamhet överträtt bestämmelserna härom på sätt åklagaren påstått. Då varken Anderson eller G.R. kunnat visa att de erhållit felaktiga uppgifter från Vägverket om gällande bestämmelser kan de inte heller undgå ansvar under åberopande av rättsvillfarelse.
Hovrätten finner med beaktande av den ovisshet som rått om tillämpningen av kravet på färdskrivare skäl att med tillämpning av 29 kap. 5 § 8 brottsbalken döma till ett lägre bötesstraff än som annars skulle varit fallet.
Åklagaren yrkade ansvar å P.W. och A.L. för färdskrivarförseelse enligt följande gärningspåstående. P.W. har den 18 november 1996 uppsåtligen eller av oaktsamhet i vägtransport fört bussen JNC 822 i Stockholm trots att föreskriven färdskrivare inte varit installerad. A.L. är i egenskap av P.W:s arbetsgivare även ansvarig för förseelsen eftersom han uppsåtligen eller av oaktsamhet underlåtit att göra vad som har ankommit på honom för att hindra förseelsen.
P.W. och A.L. vitsordade de faktiska omständigheterna men bestred ansvar för brott.
Stockholms tingsrätt (1997-02-26, rådmannen Wood) dömde P.W. och A.L. för de åtalade gärningarna och bestämde påföljden till penningböter 600 respektive 800 kr. Tingsrätten anförde som skäl härför följande.
Enligt 20 § 1 st p 2 förordningen (1995:521) om behöriga myndigheter, m.m. i fråga om kör- och vilotider samt färdskrivare vid vägtransporter i dess lydelse efter den 1 augusti 1996 (SFS 1996:802) inträder straffansvar för förare som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot bl.a. artikel 3.1 i rådets förordning (EEG) nr 3821/85 av den 20 december 1985 om färdskrivare vid vägtransport. Enligt andra stycket i samma lagrum inträder straffansvar även för förarens arbetsgivare om han uppsåtligen eller av oaktsamhet underlåter att göra vad som på honom ankommer för att hindra förseelsen.
Enligt nämnda artikel 3.1 skall färdskrivare vara installerade och användas i fordon som är registrerade i en medlemsstat och som används för transporter på väg av passagerare och gods, med undantag för sådana fordon som avses i den i detta mål aktuella artikel 4 i rådets förordning (EEG) 3820/85 av den 20 december 1985 om harmonisering av viss social lagstiftning om vägtransporter. Undantaget i artikel 4.2 i denna förordning gäller fordon som används för persontransporter, om fordonen på grund av sin konstruktion och utrustning är lämpliga för transport av högst nio personer, inklusive föraren och avsedda för detta ändamål.
Undantaget i artikel 4.3 i förordningen gäller fordon som används för persontransporter i linjetrafik, om linjens längd inte överstiger 50 kilometer. Enligt artikel 2.1 p 2 i rådets förordningen (EEG) 684/92 av den 16 mars 1992 om gemensamma regler för internationell persontransport med buss avser linjetrafik sådana persontransporter som sker längs bestämda färdvägar, varvid passagerarna får stiga på och av vid i förväg bestämda hållplatser. Enligt samma bestämmelse anses som linjetrafik även transporter av anställda mellan hemmet och arbetsplatsen, transport av elever och studerande till och från utbildningsanstalter, transport av soldater och deras familjer mellan ursprungsland och det område där förläggningarna är belägna och stadstrafik i gränsområden.
P.W. och A.L. har under åberopande av att ovan angivna undantagsregler är tillämpliga i förevarande fall anfört följande. Fordonet JNC 822 har efter ombyggnad fem passagerarstolar. Således finns plats för maximalt fem personer föraren oräknad. Kravet på regelbundenhet vad gäller linjetrafik är uppfyllt eftersom transporterna sker i princip efter samma linje mellan fasta punkter såsom mellan hem och sjukhus.
Härutöver har P.W. och A.L. invänt att de i vart fall inte haft uppsåt eller av oaktsamhet brutit mot bestämmelserna då de lidit av oegentlig rättsvillfarelse när de insett att det var straffbart att inte ha färdskrivare installerad men inte förstått innebörden av de bakomliggande bestämmelser som reglerade vilka fordon som var tvungna att ha färdskrivare installerad. De har uppgett att Vägverket på förfrågan lämnat missvisande och oklara uppgifter om bestämmelserna angående färdskrivarkravet.
Av bilregistret framgår att fordonet JNC 822 är av årsmodell 1987 och är registrerad som buss för tio passagerare. Med buss avses enligt 4 § bilregisterkungörelsen (1972:599) en bil som är inrättad för befordran av fler än åtta personer utöver föraren.
P.W. har hörd över åtalet i huvudsak uppgivit följande. Han har arbetat som chaufför med A.L. som arbetsgivare. Han har oftast kört rullstolsbundna, andra handikappade och även psykiskt sjuka personer. Oftast hämtas personerna i hemmet för transport till ett sjukhus eller servicehem eller vice versa. Han har aldrig kört fordonet med de ursprungliga sätena installerade. Det är vanligt att göra samma resor med samma personer. Han utför cirka tio transporter per dag och av dessa är cirka åtta regelbundet återkommande. Dessa regelbundet återkommande transporter sker inte nödvändigtvis på samma dagar och tider. Han kan även få andra beställningar. Han brukar få en körlista varje morgon med dagens transporter. Han är medveten om att tidigare var det nödvändigt med färdskrivare om fordonet vägde mer än 3,5 ton. Numera har han en tidbok med sig då polisen innan detta tillfälle endast frågat efter denna och inte efter färdskrivare. Han har inte diskuterat frågan om färdskrivare på de senaste åren.
A.L. har hörd över åtalet i huvudsak uppgivit följande: Han har arbetat med färdtjänst sedan 1978. Han som transportör har Kennedy som avtalspartner. Samtrans i sin tur arbetar mot Landstinget och kommunerna som upphandlar tjänster av Samtrans. Han har för tillfället tio fordon varav två är bussregistrerade. Övriga fordon är registrerade som personbilar. Alla dessa fordon är dock lika till utseende och utrustning. Det är inte någon större svårighet att ändra registreringen på de två bussarna till personbilar med det kräver ombyggnad av fordonen. Han uppskattar kostnaden för att sätta in en färdskrivare till cirka 10-15.000 kr. Han har inte själv fått uppgifterna om att färdskrivare inte skulle behövas från Vägverket. En annan transportör, G.R. har efterfrågat informationen hos Vägverket och sedan föredragit svaret för övriga transportörer. Fordonet kunde ursprungligen ta tio passagerare men idag, utan de bortplockade sätena, skulle det vara förbjudet att transportera tio personer i fordonet.
Tingsrätten gör följande bedömning.
Det är till en början klarlagt att bussen JNC 822 förts av P.W. på Hanstavägen i Stockholm den 18 november 1996 utan att färdskrivare varit installerad samt att A.L. var P.W:s arbetsgivare.
Bussen JNC 822 är ursprungligen konstruerad för att kunna transportera tio personer exklusive förare. Fordonet lämpar sig dock i sitt nuvarande skick inte för att transportera mer än fem personer exklusive en förare eftersom vissa av passagerarsätena tagits ur och inte utan vidare åter kan sättas in. Vid det aktuella tillfället var det således, med hänsyn till ändringen av fordonet, inte lämpligt att transportera mer än maximalt sex personer i fordonet. För att undantagsbestämmelsen i artikel 4.2 i förordningen (EEG) 3820/85 skall bli tillämplig krävs dock utöver lämpligheten att fordonet är avsett för det ändamål den är lämpad för. JNC 822 var ursprungligen konstruerat för att kunna transportera tio personer exklusive en förare och har i enlighet härmed hela tiden varit registrerat som buss för tio passagerare. JNC 822 är avsett för ändamålet att kunna transportera fler än högst nio personer.
Den färdtjänstverksamhet som bedrivs med JNC 822 är av beställningskaraktär. Transporten av handikappade, rullstolsbundna och psykiskt sjuka mellan hem och vårdinrättningar kan inte betraktas som linjetrafik med dessa platser som hållplatser. Även om en del av transporterna skett med ett visst mått av regelbundenhet vad avser passagerarna har destinationer och tider ändrats med korta tidsintervall varför de inte anses som fasta. JNC 822 har inte använts i linjetrafik.
Eftersom JNC 822 således inte faller under något av de två undantagen omfattas den av kravet på färdskrivare enligt artikel 3.1 i förordningen (EEG) nr 3821/85.
Okunnighet om en straffbestämmelse medför inte frihet från ansvar såvida inte en offentlig myndighet givit ett oriktigt besked den tilltalade förlitat sig på. Det är inte visat att P.W. eller A.L. erhållit oriktiga uppgifter från en myndighet, i detta fall Vägverket, som de förlitat sig på. De har uppgivit att de trodde att bestämmelserna hade ett mera begränsat omfång, det vill säga att JNC 822 inte omfattades av färdskrivarkravet. Detta påverkar uppsåtsbedömningen. I detta fall har det inom färdtjänsttransportörernas branschorganisation Samtrans varit oklart vilka regler som gäller angående färdskrivarkravet. Det är från denna organisation som P.W. och A.L. fått information, som de trots osäkerheten i denna förlitat sig på utan att själva kontrollera med Vägverket. Det kan inte anses styrkt att P.W. och A.L. handlat uppsåtligen men väl att de förfarit oaktsamt. Ansvaret faller något tyngre på A.L. än P.W.
P.W. och A.L. överklagade domen och yrkade att åtalen skulle ogillas.
Svea hovrätt (1998-04-27, hovrättslagmannen Jenkins, hovrättsrådet Horn, referent, samt tf. hovrättsassessorn Perez) ändrade tingsrättens dom endast på det sättet att påföljden bestämdes till penningböter 300 kr för P.W. och 400 kr för A.L. samt anförde i domskälen följande.
Parterna har vidhållit de grunder och omständigheter som de åberopat vid tingsrätten.
P.W. och A.L. har gjort gällande att fordonet sedan flera år tillbaka är ombyggt och idag, utan de utplockade sätena, är lämpligt för transport av högst sex personer, inklusive föraren.
Av åberopat registreringsbevis framgår dock att fordonet alltjämt är registrerat såsom buss för tio passagerare. I registeringsbeviset framgår också bl.a. att fordonet är försett med rullstolsfästen i golvet.
Hovrätten saknar anledning att ifrågasätta P.W:s och A.L:s uppgifter om fordonets praktiska användning. Ingenting har emellertid framkommit i målet som visar att fordonet hade byggts om på sådant sätt att det - trots vad som anges i registreringsbeviset - inte längre kunde till sin konstruktion och utrustning anses vara lämpat för transport av tio passagerare utöver föraren. Hovrätten finner därmed att fordonet inte omfattades av undantaget i artikel 4.2 i förordningen (EEG) nr 3820/85.
Såsom tingsrätten funnit kan inte heller fordonet anses använt i linjetrafik i den mening som avses i artikel 2.1. i förordningen (EEG) nr 684/92.
På grund härav och då inte heller något annat undantag från bestämmelserna om skyldighet att ha färdskrivare installerad kan anses tillämpligt har, som tingsrätten också funnit, P.W. och A.L. i vart fall av oaktsamhet överträtt bestämmelserna härom på sätt åklagaren påstått.
Då varken P.W. eller A.L. kunnat visa att de erhållit felaktiga uppgifter från Vägverket om gällande bestämmelser kan de inte heller undgå ansvar under åberopande av rättsvillfarelse.
Hovrätten finner dock med beaktande av den ovisshet som har rått om tillämpningen av kravet på färdskrivare skäl att med tillämpning av 29 kap. 5 § 8 brottsbalken döma till ett lägre bötesstraff än vad som annars skulle varit fallet.