62017TJ0571(01) TRIBUNALENS DOM (sjunde avdelningen i utökad sammansättning) den 21 juni 2023 ( *1 ) ”Personalmål – Kontraktsanställda – Tillsvidareanställning – Uppsägning av kontraktet – Artikel 47 c i) i anställningsvillkoren för övriga anställda i Europeiska unionen – Bristande arbetsinsats – Uppförande i tjänsten och inställning till arbetet oförenliga med tjänstens intresse – Motiveringsskyldighet – Rätt att yttra sig – Rätt till föräldraledighet – Artikel 42a i tjänsteföreskrifterna – Tillämpning på tjänstemän och övriga anställda i unionen av minimikraven i direktiven 2010/18/EU och 2002/14/EG – Artiklarna 27, 30 och 33 i stadgan om de grundläggande rättigheterna – Arbetstagarnas rätt till information och samråd – Artikel 24b i tjänsteföreskrifterna – Uppenbart oriktig bedömning – Skydd mot uppsägning utan saklig grund – Bestridande genom anslutningsöverklagande av lagakraftvunna beslut – Avvisning – Proportionalitetsprincipen – Maktmissbruk – Skadeståndsansvar” I mål T‑571/17 RENV, UG , företrädd av advokaten Miller, sökande, mot Europeiska kommissionen , företrädd av Lamb, i egenskap av ombud, svarande, meddelar TRIBUNALEN (sjunde avdelningen i utökad sammansättning), vid överläggningen sammansatt av ordföranden Lawrence Passos, domarna Murphy, Golden, Lee (referent) och M. Sampol Pucurull, justitiesekreterare: handläggaren Cameron, med beaktande av dom av den 25 november 2021, kommissionen/UG (C‑249/20 P, ej publicerad, EU:C:2021:964), efter förhandlingen den 27 oktober 2022, följande Dom ( 1 ) 1 Sökanden, UG, har genom sin talan enligt artikel 270 FEUF yrkat dels ogiltigförklaring av beslutet av den 17 oktober 2016 genom vilket Europeiska kommissionen sade upp hennes avtal om kontraktsanställning (nedan kallat det angripna beslutet), dels ersättning för den ekonomiska och ideella skada som hon påstår att hon lidit på grund av detta beslut. [ utelämnas ] II. Parternas yrkanden 20 Sökanden har yrkat att tribunalen ska – ogiltigförklara beslutet att avslå klagomålet jämte alla beslut som det grundar sig på och återställa hennes situation som den såg ut före det uppsägningsförfarande som inleddes genom skrivelsen av den 8 september 2016, – förordna om hennes återinträde i tjänst och utbetalning av den lön som hon har rätt till, – ogiltigförklara de löneavdrag som kommissionen har gjort sedan augusti 2016, – förplikta kommissionen att till sökanden återbetala 6818,81 euro jämte dröjsmålsränta från och med den dag då löneavdragen började göras, – fastställa att de ytterligare belopp som kommissionen har gjort anspråk på inte behöver betalas, – ogiltigförklara kommissionens beslut att betrakta hennes frånvaro den 30 och 31 maj 2016 som otillåten, – förplikta kommissionen att utge ersättning med 40000 euro, jämte dröjsmålsränta, för den ideella skada som hon lidit till följd av den kränkande och diskriminerande behandling som hon utsatts för på grund av sin fackliga verksamhet och sitt uttag av föräldraledighet, och – förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna. 21 Kommissionen har yrkat att tribunalen ska – ogilla talan, och – förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna. III. Rättslig bedömning A. Tvistens omfattning efter hänskjutande 22 Sökanden har i det yttrande som gavs in efter det att domen i målet om överklagande meddelades upprepat alla yrkanden som framställdes i ansökan, inbegripet skadeståndsyrkandena avseende den materiella och ideella skada hon påstår sig ha lidit liksom yrkandena om återbetalning av belopp som hon anser att kommissionen rättsstridigt har innehållit från hennes lön. 23 Kommissionen har i stället anfört att tribunalen genom den första domen har prövat vissa av sökandens yrkanden slutgiltigt. 24 Tribunalen erinrar i detta avseende om att tribunalen enligt artikel 61 andra stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol vid återförvisning är bunden av domstolens beslut i rättsfrågor (se dom av den 1 oktober 2020, CC/parlamentet, C‑612/19 P , ej publicerad, EU:C:2020:776 , punkt 24 och där angiven rättspraxis). 25 När domstolen har upphävt ett beslut av tribunalen och återförvisat målet till tribunalen anhängiggörs målet, enligt artikel 215 i rättegångsreglerna, vid tribunalen genom återförvisningen. Tribunalen ska då på nytt pröva samtliga yrkanden som sökanden har framställt med undantag för de yrkanden som motsvarar delar av domslutet i tribunalens ursprungliga avgörande som domstolen inte upphävt samt de domskäl som utgör nödvändig grund för dessa delar, eftersom dessa har vunnit laga kraft (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 december 2021, Republiken Tjeckien/kommissionen, T‑627/16 RENV , ej publicerad, EU:T:2021:894 , punkt 105 och där angiven rättspraxis). 26 I det nu aktuella fallet har domstolen, såsom erinras om ovan i punkt 19, genom domen i målet om överklagande delvis ogiltigförklarat den ursprungliga domen, i den del den för det första ogiltigförklarade det angripna beslutet (dom i målet om överklagande, punkterna 20–44), för det andra fastställde att kommissionen hade begått en rättsstridig handling som kunde medföra skadeståndsansvar och anmodade parterna att försöka nå en överenskommelse om en skälig ekonomisk ersättning för en materiell skada (dom i målet om överklagande, punkt 45) och för det tredje ogillade sökandens yrkande avseende ideell skada (dom i målet om överklagande, punkterna 55–62). 27 Den ursprungliga domen har följaktligen vunnit laga kraft, med undantag av de domskäl vars rättsstridighet har fastställts av domstolen, såsom anges ovan i punkt 26, och vilka avser sökandens yrkanden om ogiltigförklaring av det angripna beslutet och ersättning för den påstådda materiella och ideella skadan till följd av detta beslut. 28 Tribunalen har således slutgiltigt avgjort först och främst sökandens yrkanden om ogiltigförklaring av skrivelsen av den 8 september 2016, 2015 års bedömningsrapport, löneavdragen och besluten genom vilka kommissionen fann att sökandens frånvaro från arbetet den 30 och den 31 maj 2016 var otillåten. Tribunalen har också avgjort yrkandena att sökanden ska få återgå i tjänst och ges samma ställning som hon hade före det förfarande som inleddes med skrivelsen av den 8 september 2016 och, slutligen, yrkandena att kommissionen ska förpliktas att återbetala ett för stort avdraget belopp och att tribunalen ska slå fast att de ytterligare belopp som kommissionen gjort anspråk på inte behöver betalas. 29 Under dessa förutsättningar ska tribunalen i detta förfarande enbart pröva sökandens yrkanden att det angripna beslutet ska ogiltigförklaras och att sökanden ska ersättas för den materiella och ideella skada som hon påstår sig ha lidit på grund av detta beslut. 30 Av detta följer att sökandens begäran om att i det nu aktuella förfarandet upprepa samtliga yrkanden som anges ovan i punkt 20 ska avvisas. B. Yrkandet om ogiltigförklaring av det angripna beslutet 31 Tribunalen erinrar inledningsvis om att det framgår av ansökan att det första yrkandet formellt avser ogiltigförklaring av beslutet att avvisa klagomålet men att det egentligen får anses avse en ogiltigförklaring av det angripna beslutet. 32 Sökanden har åberopat sju grunder till stöd för detta yrkande. Den första grunden avser bristfällig motivering, den andra avser åsidosättande av artikel 51 i tjänsteföreskrifterna och av rätten att yttra sig, den tredje felaktig rättstillämpning med avseende på rätten till föräldraledighet och arbetstagares rätt till information och samråd, den fjärde flera uppenbart oriktiga bedömningar och sakfel, den femte åsidosättande av proportionalitetsprincipen, den sjätte åsidosättande av disciplinförfarandet enligt bilaga IX i tjänsteföreskrifterna och den sjunde maktmissbruk. 1. Den första grunden: Bristfällig motivering 33 Sökanden har anfört att de skäl som åberopas i skrivelsen av den 8 september 2016 och i det angripna beslutet är vaga och oprecisa, i synnerhet de skäl till uppsägning som avser år 2015 och anges på sidan 3 led a–f och på sidan 4 led i) i skrivelsen av den 8 september 2016 samt skälen på sidan 2 led c, e och g och på sidan 5 led d i samma skrivelse. 34 Kommissionen har bestritt vad sökanden har anfört i denna del. 35 Det följer av rättspraxis att ett beslut om uppsägning av en tillfälligt anställd eller en kontraktsanställd som anställts tills vidare vilket fattas med stöd av artikel 47 c i) i anställningsvillkoren för övriga anställda i Europeiska unionen omfattas av motiveringskraven i artikel 25 i tjänsteföreskrifterna, enligt vilken ”[a]lla beslut som fattas i det enskilda fallet i enlighet med dessa tjänsteföreskrifter [omedelbart skall] meddelas den berörda tjänstemannen skriftligt” och att ”[a]lla beslut som går en tjänsteman emot skall motiveras” (se, för ett liknande resonemang, dom av den 24 oktober 2011, P/parlamentet, T‑213/10 P , EU:T:2011:617 , punkt 28 , och dom av den 4 december 2013, ETF/Schuerings, T‑107/11 P , EU:T:2013:624 , punkt 77 och där angiven rättspraxis). 36 Enligt fast rättspraxis ska den motivering av Europeiska unionens institutioners rättsakter som även krävs enligt artikel 296 FEUF och enligt artikel 41.2 c i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan) vara anpassad till rättsaktens beskaffenhet. Av motiveringen ska klart och tydligt framgå hur den institution som har antagit rättsakten har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och så att den behöriga domstolen ges möjlighet att utföra sin prövning. Frågan huruvida kravet på motivering är uppfyllt ska bedömas med hänsyn till alla omständigheterna i det enskilda fallet, särskilt rättsaktens innehåll, de anförda skälen och det intresse av att få förklaringar som de vilka rättsakten är riktad till, eller andra personer som direkt och personligen berörs av den, kan ha. Det krävs inte att alla relevanta faktiska och rättsliga omständigheter anges i motiveringen, eftersom bedömningen av om motiveringen av en rättsakt uppfyller kraven i artikel 296 FEUF inte ska ske endast utifrån motiveringens lydelse, utan även utifrån det sammanhang i vilket den ingår och samtliga rättsregler på det aktuella området (dom av den 11 juni 2020, kommissionen/Di Duarte, C‑114/19 P , EU:C:2020:457 , punkterna 29 och 51 och där angiven rättspraxis). 37 Det är följaktligen med hänsyn till syftet med motiveringskravet och alla de omständigheter som det erinrats om ovan i punkterna 35 och 36 som motiveringen av ett beslut kan anses vara antingen obefintlig eller otillräcklig. 38 I det nu aktuella fallet framgår det av det angripna beslutet och av skrivelsen av den 8 september 2016, vilken det angripna beslutet hänför sig till, att kommissionen sade upp sökandens kontrakt om tillsvidareanställning i enlighet med artikel 47 c i anställningsvillkoren för övriga anställda i Europeiska unionen på grund av att hennes arbetsinsats och uppförande var oförenliga med vad som krävdes för tjänsten, eftersom sökanden inte kunde förväntas nå de mål och fullgöra de uppgifter som hon tilldelats, inte ansträngde sig för att aktivt hjälpa sina kollegor och inte tog hänsyn till eller prioriterade tjänstens intresse, vilket hade fått negativa följder för kontinuiteten och kvaliteten i den tjänst som CPE erbjuder såväl barn som föräldrar. 39 Tillsättningsmyndigheten har särskilt hänvisat till ett tjugotal omständigheter som beskrivs i skrivelsen av den 8 september 2016 och avsåg sökandens agerande under åren 2013–2016. 40 För det första erinrade tillsättningsmyndigheten, beträffande år 2013, om vad som angavs i bedömningsrapporten för år 2013 (nedan kallad 2013 års bedömningsrapport), att sökanden dels hade deltagit i mycket liten utsträckning i arbetsgrupperna ”Kök” och ”Organisation av föräldramöten”, dels borde ha planerat sin verksamhet för dessa arbetsgrupper under så kallad flexibel tid, då hon inte tog hand om barnen, och att några föräldrar hade klagat på att sökanden inte hade varit närvarande i lokalen när de kommit för att hämta sina barn. 41 För det andra erinrade tillsättningsmyndigheten, beträffande år 2014, om vad som angavs i bedömningsrapporten för år 2014 (nedan kallad 2014 års bedömningsrapport), att sökandens svårigheter att förena yrkesliv och privatliv liksom den omständigheten att hon inte tog hänsyn till tjänstens intresse när hon planerade sin verksamhet som personalrepresentant hade fått negativa följder för CPE:s verksamhet. 42 Tillsättningsmyndigheten framhöll för det första sökandens brådskande begäran av den 24 april 2014 om att få arbeta heltid trots att det varit bestämt sedan den 1 januari 2014 att hon skulle arbeta deltid från och med den 1 maj 2014, för det andra sökandens otillåtna frånvaro den 7 maj och den 16 juni 2014, för det tredje den omständigheten att sökanden hade planerat att vara frånvarande den 2 maj 2014 och att hon meddelade sin frånvaro samma dag, för det fjärde hennes otillåtna frånvaro den 18 juni 2014, för det femte den omständigheten att sökanden meddelade sina överordnade att hon skulle vara frånvarande den 26 februari 2014 på grund av ett fackligt möte först dagen före klockan 17.26, för det sjätte den omständigheten att en av sökandens kollegor den 9 december 2014 klagade på hennes bristande samarbete och kommunikation, för det sjätte den omständigheten att sökanden meddelade sina överordnade att hon skulle vara frånvarande den 11 och den 12 december 2014 på grund av ett plenarsammanträde i den centrala personalkommittén först dagen före den 11 december 2014 och att hon inte hade underrättat de kollegor som hon skulle arbeta med dessa dagar och, för det åttonde, den omständigheten att sökanden hade kontaktat sina överordnade i syfte att återuppta sin heltidstjänstgöring efter den sjukledighet som hon beviljats på halvtid för perioden 17 november–23 december 2014, först den 22 december 2014. 43 För det tredje erinrade tillsättningsmyndigheten, beträffande år 2015, om att sökandens arbetsinsats ansågs ha varit bristande enligt 2015 års bedömningsrapport. 44 Tillsättningsmyndigheten framhöll för det första hennes otillräckliga eller obefintliga deltagande i de arbetsgrupper hon ingick i, för det andra hennes bristande proaktivitet när hon tjänstgjorde som ”roterande” pedagog, för det tredje den omständigheten att sökanden inte hade lämnat någon information till sina överordnade om genomförandet av målet att organisera yogaverksamhet, för det fjärde den omständigheten att sökanden inte hade tagit fram ett schema för den pedagogiska verksamheten, för det femte bristande kontinuitet i omhändertagandet av den barngrupp som sökanden ansvarade för, för det sjätte de samarbetssvårigheter som vissa kollegor upplevde med sökanden och, för det sjätte, hennes bristande kommunikation om vissa frånvarotillfällen i juni 2015. 45 Beträffande år 2016 erinrade tillsättningsmyndigheten för det fjärde om de tre mål som sattes upp för sökanden i 2015 års bedömningsrapport, för det första att upprätta ett schema för den pedagogiska verksamheten, för det andra att visa större engagemang i arbetsuppgifterna i de olika arbetsgrupper som hon var kontaktperson eller ersättare i och utföra fyra specifika uppgifter (”sammanställa och distribuera tre CPE-tidningar”, ”sköta den månatliga sammanställningen av kommentarer/problem”, ”föreslå/planera fysiska aktiviteter under skolloven” och ”upprätta en årsrapport för gruppen’Idrott’”) och, för det tredje, planera sin föräldraledighet i god tid för att underlätta tillsättningen av en vikarie och organisationen av skolstarten för läsåret 2016–2017. 46 Tillsättningsmyndigheten angav att man inte hade sett några tecken på förbättring av hennes arbetsinsats i förhållande till de mål som anges ovan i punkt 45, trots att sökanden hade varit medveten om dessa mål sedan den 5 april 2016. 47 Tillsättningsmyndigheten framhöll härvid att de problem som angavs i 2014 och 2015 års bedömningsrapporter kvarstod. För det första hade sökanden inte upprättat det schema för den pedagogiska verksamheten som anges ovan i punkt 45 innan hon gick på föräldraledighet den 15 juli 2016, för det andra var hon inte proaktiv i arbetsgrupperna, såsom framgick av avsaknaden av månadsrapport om frågor rörande matbespisningen i CPE, avsaknaden av aktivt deltagande i arbetsgruppen ”Idrott”, avsaknaden av årsrapporter för grupperna ”Kök” och ”CPE-tidningen” före hennes föräldraledighet och den omständigheten att hon i juli 2016 översände ett nummer av CPE-tidningen för december 2015 med rubriken ”Jul 2015” (nedan kallad 2015 års jultidning), vilken enligt hennes överordnade då inte längre var relevant, för det tredje den omständigheten att sökanden, när hon ansökte om föräldraledighet den 25 april 2016, inte tog hänsyn till vad enhetschefen hade angett den 18 februari och den 21 mars 2016, nämligen att det dels inte var önskvärt med ledighet i september, dels att det endast var möjligt att ta föräldraledigt i början av läsåret om ledigheten avsåg två eller tre månader, för det fjärde hennes bristande kommunikation i förhållande till överordnade och kollegor om sin frånvaro, i synnerhet frånvaron den 28 januari och den 24 maj 2016 och, för det femte, hennes otillåtna frånvaro den 30 och den 31 maj 2016. 48 Tribunalen konstaterar att det angripna beslutet, vilket meddelades efter delgivningen av skrivelsen av den 8 september 2016 och följaktligen i ett sammanhang som var känt av sökanden, under dessa förutsättningar redogjorde för såväl de rättsliga övervägandena som för ett tillräckligt antal faktiska omständigheter som var av väsentlig betydelse för beslutets utformning och som gjorde det möjligt för sökanden att bedöma grunderna till beslutet och dess lagenlighet. 49 Sökandens påståenden om att vissa skäl i skrivelsen av den 8 september 2016, vilken det angripna beslutet hänför sig till, inte är tillräckligt precisa, påverkar inte slutsatsen ovan i punkt 48. 50 Det är visserligen riktigt att det kan konstateras att ett beslut av en unionsinstitution saknar motivering även när det aktuella beslutet innehåller vissa uppgifter som motivering. Ett sådant konstaterande kan emellertid endast göras om motiveringen till det angripna beslutet är motsägelsefull eller obegriplig eller när uppgifterna i motiveringen till det aktuella beslutet är så kortfattade att de inte på något sätt gör det möjligt för den som beslutet är riktat till att förstå hur upphovsmannen resonerat när denne antog beslutet (se dom av den 11 juni 2020, kommissionen/Di Duarte, C‑114/19 P , EU:C:2020:457 , punkt 55 och där angiven rättspraxis). 51 I det nu aktuella fallet är motiveringen till det angripna beslutet varken motsägelsefull eller obegriplig och även om det vore så, att vissa av skälen kunde betraktas som bristfälliga, kvarstår det faktum att det klart och entydigt framgår av motiveringen hur beslutsfattaren har resonerat. 52 Det ska också erinras om att motiveringen till ett beslut består i att beslutsfattaren formellt uttrycker de skäl som ligger till grund för beslut. Om dessa skäl innehåller felaktigheter, inverkar detta på beslutets lagenlighet i materiellt hänseende, men inte på motiveringen av beslutet, som kan vara tillräcklig trots att den innehåller felaktiga skäl. Härav följer att invändningar och argument som avser att ifrågasätta rättsaktens lagenlighet i materiellt hänseende saknar verkan om de åberopas till stöd för en grund som avser avsaknad av, eller otillräcklig, motivering (se dom av den 12 oktober 2022, Paesen/SEAE, T‑88/21 , EU:T:2022:631 , punkt 67 och där angiven rättspraxis). 53 Sökanden kan därmed inte vinna framgång genom att inom ramen för denna grund bestrida de skäl i det angripna beslutet som anges på sidan 2 led c, e och g, sidan 3 led b och e, sidan 4 led i) och på sidan 5 led d i skrivelsen av den 8 september 2016. 54 Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den första grunden. [ utelämnas ] 2. Den tredje grunden: Felaktig rättstillämpning avseende rätten till föräldraledighet och arbetstagares rätt till information och samråd 73 Denna grund består av två delgrunder. 74 Den första delgrunden avser åsidosättande av artikel 42a i tjänsteföreskrifterna, jämförd med minimikraven i klausul 5.4 i det ändrade ramavtalet om föräldraledighet, vilket ingicks den 18 juni 2009 av de branschövergripande arbetsmarknadsparterna på europeisk nivå (BUSINESSEUROPE, UEAPME, ECPE och EFS) (nedan kallat ramavtalet), vilket blev tillämpligt genom rådets direktiv 2010/18/EU av den 8 mars 2010 om genomförandet av det ändrade ramavtalet om föräldraledighet som ingåtts av BUSINESSEUROPE, UEAPME, ECPE och EFS och om upphävande av direktiv 96/34/EG ( EUT L 68, 2010, s. 13 ). 75 Den tredje grundens andra del avser dels felaktig rättstillämpning på grund av att kommissionen inte beaktade minimikraven i artikel 7 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/14/EG av den 11 mars 2002 om inrättande av en allmän ram för information till och samråd med arbetstagare i Europeiska gemenskapen ( EGT L 80, 2002, s. 29 ), dels åsidosättande av förbudet mot hindrande av fackligt arbete. a) Den tredje grundens första del: Åsidosättande av artikel 42a i tjänsteföreskrifterna, jämförd med minimikraven i klausul 5.4 i ramavtalet 76 Denna delgrund består av två anmärkningar som avser åsidosättande av dessa bestämmelser till följd av det angripna beslutet, för det första genom att sökanden sades upp under sin föräldraledighet, för det andra på grund av hennes ansökan om föräldraledighet. 1) Beaktande av minimikraven i klausul 5.4 i ramavtalet vid tolkning av artikel 42a i tjänsteföreskrifterna 77 Tribunalen erinrar inledningsvis om att det anges i artikel 42a andra stycket i tjänsteföreskrifterna att en tjänsteman under sin föräldraledighet ”ska ha kvar sin tjänst”. 78 I artikel 16 i anställningsvillkoren för övriga anställda i Europeiska unionen anges vidare att artikel 42a i tjänsteföreskrifterna ska tillämpas på motsvarande sätt för tillfälligt anställda och att föräldraledigheten inte ska vara längre än till utgången av anställningskontraktet. I artikel 91 i anställningsvillkoren för övriga anställda i Europeiska unionen anges att artikel 16 i samma anställningsvillkor ska tillämpas på motsvarande sätt för kontraktsanställda. 79 Syftet med direktiv 2010/18 är också, såsom anges i artikel 1 i direktivet, att genomföra ramavtalet. 80 Den förpliktande karaktären av ett sådant direktiv som direktiv 2010/18, på vilken en möjlighet grundas att åberopa direktivet, är visserligen enligt artikel 288 tredje stycket FEUF begränsad till ”varje medlemsstat till vilken det är riktat” (se, för ett liknande resonemang, dom av den 12 december 2013, Malone, C‑425/12 , EU:C:2013:829 , punkt 22 och där angiven rättspraxis). 81 I artikel 1e.2 i tjänsteföreskrifterna, vilken enligt artikel 80.4 i anställningsvillkoren för övriga anställda ska tillämpas på motsvarande sätt för kontraktsanställda, anges emellertid följande: ”Tjänstemän i aktiv tjänst skall ha arbetsvillkor som uppfyller lämpliga hälso- och säkerhetsnormer som åtminstone uppfyller de minimikrav som gäller enligt bestämmelser som har antagits på dessa områden enligt fördragen.” Enligt allmänna tolkningsprinciper ska unionsrättsakter så långt det är möjligt tolkas på ett sätt som inte påverkar deras giltighet och i överensstämmelse med primärrätten i dess helhet och med bestämmelserna i stadgan (se dom av den 13 september 2018, UBS Europe m.fl., C‑358/16 , EU:C:2018:715 , punkt 53 och där angiven rättspraxis). 82 Det ankommer således på tribunalen att ge företräde åt en tolkning av bestämmelserna som gör det möjligt att garantera att tjänsteföreskrifterna överensstämmer med de principer i unionens socialrätt som uttryckligen är stadfästa i stadgan och att i tjänsteföreskrifterna integrera innehållet i de bestämmelser i unionens sekundärrätt som utgör regler för minimiskydd i syfte att i förekommande fall komplettera de övriga bestämmelserna i tjänsteföreskrifterna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 19 september 2013, Omprövning kommissionen/Strack, C‑579/12 RX-II , EU:C:2013:570 , punkt 46 ). 83 Tribunalen erinrar också om att bestämmelserna i stadgan, enligt artikel 51.1 däri, bland annat riktar sig till unionens institutioner vilka följaktligen är skyldiga att iaktta de rättigheter som fastställs i stadgan. Det ska vidare påpekas att eftersom artikel 33.2 i stadgan enligt artikel 6.1 första stycket FEU har samma rättsliga status som fördragens bestämmelser, är unionslagstiftaren skyldig att iaktta denna bestämmelse då den med stöd av artikel 336 FEUF antar en sådan rättsakt som tjänsteföreskrifterna (se, analogt, dom av den 8 september 2020, kommissionen och rådet/Beard m.fl., C‑119/19 P och C‑126/19 P , EU:C:2020:676 , punkt 110 och där angiven rättspraxis). 84 Det var i syfte att göra det lättare för yrkesarbetande föräldrar att förena yrkes- och familjeansvar som rätten till föräldraledighet skrevs in i artikel 33.2 i stadgan bland de grundläggande sociala rättigheter som samlats i avdelning IV under rubriken ”Solidaritet”. I bestämmelsen stadgas att varje arbetstagare har rätt till bland annat föräldraledighet efter ett barns födelse eller adoption för att kunna förena familjeliv och yrkesliv (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 juli 2015, Romero, C‑222/14 , EU:C:2015:473 , punkt 39 och där angiven rättspraxis). 85 Enligt förklaringarna till stadgan ( EUT C 303, 2007, s. 17 ), vilka enligt artikel 6.1 tredje stycket FEU och artikel 52.7 i stadgan ska beaktas vid tolkningen av stadgan, bygger artikel 33.2 i stadgan bland annat på rådets direktiv 96/34/EG av den 3 juni 1996 om ramavtalet om föräldraledighet, undertecknat av UNICE, CEEP och EFS ( EGT L 145, 1996, s. 4 ), vilket har ersatts av direktiv 2010/18. 86 Det framgår således av förklaringarna avseende artikel 33.2 i stadgan att hänvisningen i dessa till direktiv 96/34 och, då det angripna beslutet antogs, till direktiv 2010/18 avser de bestämmelser i detta direktiv som återspeglar och preciserar den grundläggande rätten till föräldraledighet, vilken föreskrivs i denna bestämmelse i stadgan. 87 Så är fallet med den bestämmelse som är avsedd att skydda arbetstagare mot uppsägning på grund av en ansökan om eller uttag av föräldraledighet, vilken enligt domstolens praxis ska anses återspegla en social rättighet i unionen som är av särskild betydelse (se, för ett liknande resonemang, dom av den 27 februari 2014, Lyreco Belgium, C‑588/12 , EU:Robinson , punkt 36 , och dom av den 25 februari 2021, Caisse pour l’avenir des enfants (Krav på anställning vid barnets födelse), C‑129/20 , EU:C:2021:140 , punkt 44 ). 88 Minimikraven i klausul 5.4 i ramavtalet, i den del de garanterar varje arbetstagare skydd mot en mindre förmånlig behandling eller uppsägning på grund av arbetstagarens ansökan om eller uttag av föräldraledighet, ska följaktligen betraktas som en integrerad del av tjänsteföreskrifterna och dessa minimikrav ska, med förbehåll för förmånligare bestämmelser i tjänsteföreskrifterna, tillämpas på tjänstemän och övriga anställda vid unionens institutioner (se, analogt, dom av den 8 september 2020, kommissionen och rådet/Beard m.fl., C‑119/19 P och C‑126/19 P , EU:C:2020:676 , punkt 116 och där angiven rättspraxis). 89 Av detta följer att sökanden har stöd för att anföra att tribunalen ska beakta klausul 5.4 i ramavtalet, såsom den genomförts genom direktiv 2010/18, när tribunalen tolkar artikel 42a i tjänsteföreskrifterna vid prövningen av de två anmärkningarna i den nu aktuella delgrunden. 2) Huruvida den första anmärkningen är välgrundad 90 Sökanden har gjort gällande att kommissionen genom att säga upp henne under hennes föräldraledighet åsidosatte artikel 42a i tjänsteföreskrifterna, jämförd med minimikraven i klausul 5.4 i ramavtalet. 91 Kommissionen har bestritt sökandens påståenden och har också gjort gällande att anmärkningen inte kan tas upp till sakprövning. 92 Tribunalen framhåller inledningsvis att sökanden har åberopat åsidosättande av artikel 42a i tjänsteföreskrifterna, jämförd med minimikraven i klausul 5.4 i ramavtalet, på grund av att tillsättningsmyndigheten fattade det angripna beslutet under hennes föräldraledighet, inte på grund av att beslutet fick verkan då hon var föräldraledig, i vilket fall det angripna beslutet skulle ha medfört att föräldraledigheten skulle ha avbrutits. 93 Tribunalen ska följaktligen endast avgöra huruvida tillsättningsmyndigheten kunde fatta det angripna beslutet då sökanden redan var föräldraledig, utan att invänta hennes återinträde i tjänst, utan att åsidosätta artikel 42a i tjänsteföreskrifterna, jämförd med minimikraven i klausul 5.4 i ramavtalet. Härvid är det inte endast lydelsen i artikel 42a i tjänsteföreskrifterna som ska beaktas, utan även sammanhanget och de mål som eftersträvas med de föreskrifter som bestämmelsen ingår i (se, för ett liknande resonemang, dom av den 29 september 2022, TC Medical Air Ambulance Agency, C‑633/20 , EU:C:2022:733 , punkt 39 och där angiven rättspraxis). 94 Det är först och främst riktigt att artikel 42a i tjänsteföreskrifterna, såsom den är formulerad, förpliktar tillsättningsmyndigheten att upprätthålla anställningen av en föräldraledig tjänsteman under föräldraledigheten. 95 Enligt artikel 1a i tjänsteföreskrifterna tillsätts nämligen tjänstemän på en fast tjänst vid någon av unionens institutioner, vilket innebär att en föräldraledig tjänsteman efter ledighetens slut ska återgå till sin tjänst. 96 När det däremot gäller föräldraledighet som beviljats en kontraktsanställd, vilken enligt artikel 3a i anställningsvillkoren för övriga anställda inte har tilldelats en tjänst i tjänsteförteckningen i bilaga till det avsnitt i budgeten som avser den berörda institutionen, måste ordet ”tjänst” i artikel 42a i tjänsteföreskrifterna anses avse de arbetsuppgifter på del- eller heltid som den kontraktsanställde har anställts för att utföra. 97 Lydelsen i artikel 42a i tjänsteföreskrifterna innebär inte att den behöriga myndigheten inte får fatta ett beslut om uppsägning av en tjänsteman eller om uppsägning av anställningsavtalet för en kontraktsanställd eller tillfälligt anställd, även om den anställde då beslutet fattas är föräldraledig och i princip ska återgå till sin tjänst eller till sina arbetsuppgifter vid föräldraledighetens slut. 98 Denna tolkning bekräftas vidare av det sammanhang som artikel 42a i tjänsteföreskrifterna ingår i, i synnerhet bestämmelserna i tjänsteföreskrifterna och i anställningsvillkoren för övriga anställda om tjänstgöringens slutgiltiga upphörande. 99 I artikel 47 i tjänsteföreskrifterna, i vilken fastställs de olika fall i vilka tjänstgöringen ska upphöra för en tjänsteman, föreskrivs inget förbehåll eller undantag i samband med berörd tjänstemans föräldraledighet. Samma sak gäller artikel 51, om förfaranden vid bristande arbetsinsats, och artikel 9.1 h i bilaga IX till tjänsteföreskrifterna, om uppsägning av disciplinära skäl. 100 Denna tolkning bekräftas för det andra av artikel 47 i anställningsvillkoren för övriga anställda, om anställningens upphörande för tillfälligt anställda, vilken enligt artikel 119 första stycket i anställningsvillkoren för övriga anställda ska tillämpas på motsvarande sätt på kontraktsanställda. 101 Först och främst föreskriver inte heller artikel 47 i anställningsvillkoren för övriga anställda något förbehåll eller undantag i samband med att berörd anställd är föräldraledig. 102 Vidare föreskrivs både i artikel 47 b ii i anställningsvillkoren för övriga anställda, om uppsägning av tidsbegränsade anställningskontrakt, och i artikel 47 c i) i anställningsvillkoren för övriga anställda, om uppsägning av anställningskontrakt som gäller tills vidare, att uppsägningstiden inte får börja löpa och ska skjutas upp under en graviditet som bekräftats genom läkarintyg eller under mammaledighet eller sjukledighet, såvida sjukledigheten inte överstiger tre månader. 103 Det framgår i detta avseende av rättspraxis att dessa bestämmelser inte innebär att ett beslut om uppsägning av en tillfälligt anställds eller en kontraktsanställds anställningskontrakt inte får fattas under en mammaledighet eller sjukledighet, utan att de fastställer villkoret för uppsägningstiden (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 november 2019, WN/parlamentet, T‑431/18 , ej publicerad, EU:T:2019:781 , punkt 114 ). 104 Föräldraledighet anges inte i artikel 47 i anställningsvillkoren för övriga anställda som grund för att skjuta upp den uppsägningstid som fastställts i kontraktet, efter vilken en tillfälligt anställd eller en kontraktsanställd får sägas upp. 105 Av detta följer dels att tillsättningsmyndigheten får fatta ett beslut om uppsägning av ett anställningskontrakt för en tillfälligt anställd eller en kontraktsanställd under den berörde anställdes föräldraledighet, bland annat på grund av bristande arbetsinsats, dels att den uppsägningstid som anges i kontraktet varken är förhindrad att börja löpa eller behöver skjutas upp på grund av att den anställde är föräldraledig. 106 Denna tolkning bekräftas också av syftet med artikel 42a i tjänsteföreskrifterna, såsom det framgår av de inledande skälen i rådets förordning (EG, Euratom) nr 723/2004 av den 22 mars 2004 om ändring av tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna och anställningsvillkoren för övriga anställda i Europeiska gemenskaperna ( EUT L 124, 2004, s. 1 ). 107 Genom att anta förordning nr 723/2004 och därigenom utvidga den grundläggande rätten till föräldraledighet till tjänstemän och övriga anställda i unionen, ville unionslagstiftaren nämligen anpassa tjänsteföreskrifterna till samhällets väsentliga utveckling och förändring sedan tjänsteföreskrifterna och anställningsvillkoren för övriga anställda ursprungligen antogs år 1962, och samtidigt respektera unionens förvaltningskultur och traditioner med utgångspunkt från principen om att stå i allmänhetens tjänst (skäl 1 i förordning nr 723/2004). 108 Enligt skäl 2 i förordning nr 723/2004 bör unionen således ha en offentlig förvaltning av hög kvalitet så att den kan utföra sina uppgifter på bästa möjliga sätt i enlighet med fördragen. Den grundläggande rätten till föräldraledighet för tjänstemän och övriga anställda i unionen måste förenas med detta mål. 109 Den grundläggande rätten till föräldraledighet för en tjänsteman eller annan anställd får mot bakgrund av dessa syften inte fördröja ett beslut om uppsägning av berörd tjänsteman eller anställd om den behöriga myndigheten har tillräckliga bevis för att fastställa hans eller hennes bristande arbetsinsats eller disciplinbrott. 110 Tribunalen ska slutligen, i enlighet med punkterna 79–89 ovan, tolka artikel 42a i tjänsteföreskrifterna mot bakgrund av minimikraven i klausul 5.4 i ramavtalet, såsom det har genomförts genom direktiv 2010/18. 111 Det följer i detta avseende av rättspraxis angående klausul 2.4 i ramavtalet om föräldraledighet, vilket ingicks den 14 december 1995 och finns i bilaga till direktiv 96/34, vilken klausul i sak motsvarar klausul 5.4 i ramavtalet, att denna klausul, för att säkerställa arbetstagarnas möjlighet att utnyttja sin rätt till föräldraledighet, innebär att alla nödvändiga åtgärder ska vidtas för att skydda arbetstagarna mot en mindre förmånlig behandling eller uppsägning på grund av att de begär eller tar sin rätt till föräldraledighet i anspråk (se, för ett liknande resonemang, dom av den 27 februari 2014, Lyreco Belgium, C‑588/12 , EU:Robinson , punkt 34 ). 112 Klausul 5.4 i ramavtalet har därmed varken till syfte eller till verkan att hindra en arbetsgivare från att besluta att säga upp en arbetstagare, även om arbetstagaren då beslutet fattas är föräldraledig, förutsatt att uppsägningen inte motiveras av en ansökan om eller uttag av föräldraledigheten och att den uppfyller övriga villkor i gällande lag eller bestämmelser. 113 Det följer således av punkterna 93–112 ovan att sökanden inte kan åberopa åsidosättande av artikel 42a i tjänsteföreskrifterna, jämförd med minimikraven i klausul 5.4 i ramavtalet, på grund av att tillsättningsmyndigheten fattade det angripna beslutet då hon var föräldraledig. 114 Den första anmärkningen i den nu aktuella delgrunden ska följaktligen underkännas, utan att kommissionens invändning om rättegångshinder behöver prövas (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 maj 2022, TK/kommissionen, T‑435/21 , ej publicerad, EU:T:2022:303 , punkt 42 ). 3) Huruvida den andra anmärkningen är välgrundad 115 Sökanden har anfört att kommissionen genom att säga upp henne på grund av hennes ansökan om föräldraledighet har åsidosatt artikel 42a i tjänsteföreskrifterna, jämförd med minimikraven i klausul 5.4 i ramavtalet. 116 Kommissionen har bestritt sökandens argument. 117 Tribunalen erinrar inledningsvis om att artikel 42a i tjänsteföreskrifterna, såsom den är formulerad, inte förbjuder att den behöriga myndigheten säger upp en tjänsteman eller annan anställd på grund av en ansökan om eller uttag av föräldraledighet. Det följer emellertid av punkterna 79–89 ovan att denna bestämmelse ska tolkas med beaktande av minimikraven i klausul 5.4 i ramavtalet. 118 Såsom framgår av första stycket i inledningen till det ändrade ramavtalet och av skäl 8 i direktiv 2010/18, utgör ramavtalet en överenskommelse mellan de branschövergripande arbetsmarknadsparterna att genom att minimikrav för föräldraledighet fastställs vidta åtgärder för att göra det möjligt att kombinera arbete och familj och att främja lika möjligheter och likabehandling av kvinnor och män (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 september 2017, H., C‑174/16 , EU:C:2017:637 , punkterna 29 och 30 ). 119 De mål som eftersträvas med ramavtalet är således kopplade till förbättrade livs- och arbetsvillkor och till ett fullgott socialt skydd vilket, i enlighet med vad som sägs i artikel 151 FEUF, återfinns bland de mål som eftersträvas med unionens socialpolitik (se dom av den 7 september 2017, H., C‑174/16 , EU:C:2017:637 , punkt 33 och där angiven rättspraxis). 120 För att säkerställa arbetstagarnas möjlighet att utnyttja den rätt till föräldraledighet som föreskrivs i ramavtalet ska medlemsstaterna och/eller arbetsmarknadens parter därmed, enligt klausul 5.4 i ramavtalet, i enlighet med nationell lagstiftning, nationella kollektivavtal eller nationell praxis, vidta alla nödvändiga åtgärder för att skydda arbetstagarna mot uppsägning på grund av att de begär eller tar sin rätt till föräldraledighet i anspråk (se, analogt, dom av den 27 februari 2014, Lyreco Belgium, C‑588/12 , EU:Robinson , punkt 34 ). 121 Med beaktande av de mål som eftersträvas med ramavtalet, såsom erinras om ovan i punkt 118, måste klausul 5.4 anses ge uttryck för en särskilt viktig princip i unionens sociala regelverk som inte får tolkas restriktivt (se, analogt, dom av den 27 februari 2014, Lyreco Belgium, C‑588/12 , EU:Robinson , punkt 36 och där angiven rättspraxis). 122 Bestämmelserna i artikel 42a i tjänsteföreskrifterna, jämförda med minimikraven i klausul 5.4 i ramavtalet, innebär vidare att behörig myndighet inte får säga upp en tjänsteman eller annan anställd för bristande arbetsinsats på grund av en ansökan om föräldraledighet, bland annat på grund av sådana skäl som tidpunkten då föräldraledigheten börjar eller slutar eller längden på den ledighet som begärs. 123 För det första definieras nämligen rätten till föräldraledighet såväl i ramavtalet som i artikel 42a i tjänsteföreskrifterna genom en minimilängd och en tidsbegränsning kopplad till åldern på det barn som föräldraledigheten avser. En ansökan om sådan ledighet måste således innehålla uppgifter om tidpunkten för och längden på den ledighet som sökanden önskar. 124 Det är för övrigt dessa uppgifter om tidpunkten för och längden på föräldraledigheten som gör det möjligt för den behöriga myndigheten att avgöra huruvida denna ledighet är förenlig med behoven i den organisation där sökanden är anställd. 125 Denna tolkning har för det andra stöd av klausul 3.2 i ramavtalet, enligt vilken arbetstagaren ska informera arbetsgivaren både om sin avsikt att utnyttja rätten till föräldraledighet och om tidpunkterna för föräldraledighetens början och slut en viss tid i förväg, varvid arbetstagarnas och arbetsgivarnas intressen ska beaktas vid fastställandet av längden på denna tidsfrist. 126 En praxis enligt vilken en arbetstagare skulle kunna sägas upp, inom ramen för ett förfarande vid bristande arbetsinsats, på grund av att den ansökan om föräldraledighet som arbetstagaren har lämnat in inte motsvarar de riktlinjer som dessförinnan har fastställts av arbetsgivaren skulle för det tredje kunna avhålla arbetstagaren från att begära sådan ledighet och direkt strida mot syftet med ramavtalet, där ett av målen är att bättre förena familjeliv och arbetsliv (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 8 maj 2019, Praxair MRC, C‑486/18 , EU:C:2019:379 , punkt 57 och där angiven rättspraxis). 127 I det nu aktuella fallet ska tribunalen pröva huruvida det angripna beslutet grundar sig på den ansökan om föräldraledighet som sökanden lämnade in den 25 april 2016. 128 I det angripna beslutet upprepas samtliga skäl som angavs i skrivelsen av den 8 september 2016, däribland det skäl som anges på sidan 4 led c i skrivelsen. Där angavs att tillsättningsmyndigheten i fråga om de kvarvarande svårigheter som angavs bland annat i 2015 års bedömningsrapport konstaterat att sökanden i sin ansökan om föräldraledighet av den 25 april 2016 inte hade tagit hänsyn till vad hennes enhetschef hade angett den 18 februari och den 21 mars 2016. Enhetschefen hade angett att det dels inte var önskvärt med ledighet under september månad, dels att hon endast kunde tänka sig föräldraledighet i början av skolåret om det rörde sig om två eller tre månader. 129 Det är riktigt att tillsättningsmyndigheten i 2015 års bedömningsrapport formulerade målet att sökanden under 2016 skulle planera sin föräldraledighet i tillräckligt god tid för att man lättare skulle kunna finna en ersättare och organisera skolstarten för läsåret 2016/2017 på bästa sätt. 130 Såsom domstolen slog fast i punkt 34 i domen i målet om överklagande, framgår det emellertid klart och tydligt av skrivelsen av den 8 september 2016 att tillsättningsmyndighetens kritik mot sökandens föräldraledighet inte var att ledigheten inte hade planerats i tillräckligt god tid, utan avsåg de datum som valts för ledigheten. 131 Det följer nämligen av skälen i skrivelsen av den 8 september 2016 att det angripna beslutet visserligen grundade sig på det samlade konstaterandet att sökandens arbetsinsats varit bristande, men att detta konstaterande i sig vilar på en rad skäl, däribland den omständighet som anges på sidan 4 led c i skrivelsen, att de datum för föräldraledigheten som angavs i sökandens ansökan av den 25 april 2016 inte var förenliga med enhetschefens anvisningar av den 18 februari och den 21 mars 2016. 132 Det angripna beslutet tycks således delvis grunda sig på den ansökan om föräldraledighet som sökanden lämnade in den 25 april 2016. 133 Kommissionen menar att det skäl som anges på sidan 4 led c i skrivelsen av den 8 september 2016 ska ses som kritik som riktar sig till sökanden på grund av hennes bristfälliga kommunikation om en fråga som är viktig för hennes överordnade. 134 I detta avseende framgår det för det första av handlingarna i målet att sökanden meddelade sin enhetschef redan den 21 mars 2016, i dialogen inför antagandet av 2015 års bedömningsrapport, om sin avsikt att begära föräldraledighet under år 2016. 135 Det följer nämligen av ett e‑postmeddelande från enhetschefen av den 26 maj 2016, i samband med denna årliga dialog, att man hade berört möjligheten att sökanden skulle ta några månaders föräldraledigt i början av läsåret 2016/2017 och att enhetschefen hade angett att det sett till tjänstens intresse var önskvärt att sökandens föräldraledighet omfattade två till tre månader om den skulle infalla i början av läsåret. Genom ett sådant tillvägagångssätt skulle en vikarierande pedagog ha kunnat skapa stabila förutsättningar och säkerställa en god uppstart i gruppen i syfte att underlätta sökandens återinträde i tjänst senare under läsåret. 136 Den 25 april 2016, det vill säga mindre än en månad efter upprättandet av 2015 års bedömningsrapport, i vilken sökanden uppmanades att planera sin föräldraledighet i tillräckligt god tid, lämnade sökanden sedan in en ansökan om föräldraledighet för perioden 15 juni–15 september 2016. 137 Det är för det andra ostridigt att enhetschefen den 20 maj 2016, det vill säga nästan en månad efter det att sökanden lämnade in sin ansökan om föräldraledighet, delvis avslog ansökan, i den del den avsåg perioden 15 juni–14 juli 2016. 138 Den 25 maj 2016 ansökte sökanden, som under tiden hade begärt förlängning av sin föräldraledighet, återigen om föräldraledighet för perioden 1–15 juli 2016. 139 Sökandens överordnade beviljade slutligen, genom e‑postmeddelande av den 26 maj 2016, en förlängning av föräldraledigheten till den 14 november 2016 men vidhöll samtidigt sitt avslag för perioden 1–15 juli 2016, dels på grund av den sena ansökan, dels på grund av hennes kollegors semesterplanering. Sökandens överordnade klargjorde i synnerhet att hon hade varit tvungen att avslå flera andra ledighetsansökningar för de första två veckorna i juli 2016, eftersom denna period var belastad sett till antalet inskrivna barn och att den ordinarie pedagogiska personalen inte räckte till för att ta hand om barnen under säkra former. 140 Även om det framgår av omständigheterna i det nu aktuella fallet, såsom de anges ovan i punkterna 134–139, att sökandens ursprungliga ansökan om föräldraledighet innebar att hon skulle vara frånvarande från arbetet under de första två veckorna i september, och inte under de två eller tre månaderna efter skolstarten, såsom enhetschefen hade formulerat sin önskan, tycks sökanden ändå inte ha brustit i kommunikationen gentemot sin enhetschef när hon lämnade in sin ansökan om föräldraledighet. 141 Omständigheterna och händelsernas tidsföljd visar däremot att tillsättningsmyndigheten ansåg att det faktum att sökanden inte hörsammade enhetschefens anvisningar om hennes föräldraledighet visade att hon inte tog hänsyn till tjänstens behov vilket utgjorde ett agerande som tillsammans med andra omständigheter kunde beaktas vid en uppsägning för bristande arbetsinsats. 142 Tillsättningsmyndigheten hade visserligen rätt att avslå sökandens ansökan om föräldraledighet på grund av att de önskade datumen för ledighetens längd var oförenliga med tjänstens behov, men tillsättningsmyndigheten kunde emellertid inte åberopa de datum för föräldraledigheten som sökanden hade angett den 25 april 2016 som ett av skälen till uppsägning på grund av bristande arbetsinsats utan att åsidosätta bestämmelserna i artikel 42a i tjänsteföreskrifterna, jämförd med minimikraven i klausul 5.4 i ramavtalet, vilka garanterar rätten för en tjänsteman eller annan anställd att ansöka om föräldraledighet. 143 Den andra anmärkningen i den nu aktuella delgrunden ska följaktligen godtas. 144 Den rättsstridighet som fastställs ovan i punkt 142 innebär emellertid inte i sig att det angripna beslutet ska ogiltigförklaras. 145 Även om en av grunderna för den angripna rättsakten är bristfällig, kan nämligen denna brist enligt rättspraxis inte leda till att rättsakten ogiltigförklaras om den är tillräckligt motiverad av ett eller flera av de andra skälen, oberoende av de rättsstridiga skälen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 mars 2019, Allen/EUIPO, T‑169/17 , ej publicerad, EU:T:2019:135 , punkt 93 och där angiven rättspraxis, och dom av den 23 september 2020, VE/ESMA, T‑77/18 och T‑567/18 , ej publicerad, EU:T:2020:420 , punkt 213 och där angiven rättspraxis). 146 I det nu aktuella fallet finns det flera skäl till det samlade konstaterandet att sökandens arbetsinsats varit bristfällig, vilka skiljer sig från skälet avseende de datum hon valde i sin ansökan om föräldraledighet av den 25 april 2016. Därför ska tribunalen pröva den tredje grundens andra del och de övriga grunder som åberopats. b) Den tredje grundens andra del: Felaktig rättstillämpning genom att minimikraven i artikel 7 i direktiv 2002/14/EG inte har beaktats och åsidosättande av förbudet mot hindrande av fackligt arbete 147 Delgrunden består av två anmärkningar, en avseende felaktig rättstillämpning genom att kommissionen inte beaktade minimikraven i artikel 7 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/14/EG av den 11 mars 2002 om inrättande av en allmän ram för information till och samråd med arbetstagare i Europeiska gemenskapen ( EGT L 80, 2002, s. 29 ), och en annan avseende åsidosättande av regeln att arbetsgivare inte får ställa upp hinder för fackligt arbete. 1) Beaktande av minimikraven i artikel 7 i direktiv 2002/14 när den behöriga myndigheten beslutar om uppsägning på grund av bristande arbetsinsats med stöd av artikel 47 c i) i anställningsvillkoren för övriga anställda 148 Sökanden har i saken anfört att kommissionen genom att anta det angripna beslutet med stöd av artikel 47 c i anställningsvillkoren för övriga anställda gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning i och med att den inte beaktade minimikraven i artikel 7 i direktiv 2002/14 då hon sades upp samtidigt som hon hade ett fackligt uppdrag i den lokala personalkommittén. 149 Kommissionen har bestritt vad sökanden har anfört i denna del. 150 Såsom följer av punkterna 80 och 81 ovan ankommer det på tribunalen att ge företräde åt en tolkning av bestämmelserna i tjänsteföreskrifterna och anställningsvillkoren för övriga anställda som gör det möjligt att garantera att bestämmelserna överensstämmer med de principer i unionens socialrätt som numera uttryckligen är stadfästa i stadgan och att i tjänsteföreskrifterna och anställningsvillkoren för övriga anställda integrera innehållet i de bestämmelser i unionens sekundärrätt som utgör regler för minimiskydd i syfte att i förekommande fall komplettera de övriga bestämmelserna i tjänsteföreskrifterna. 151 Artikel 27 i stadgan, som har rubriken ”Arbetstagares rätt till information och samråd inom företaget”, föreskriver att arbetstagarna på lämpliga nivåer ska garanteras rätt till information och samråd i de fall och på de villkor som föreskrivs i unionsrätten samt i nationell lagstiftning och praxis. 152 Enligt förklaringarna avseende artikel 27 i stadgan har denna bestämmelse förtydligats genom direktiv 2002/14. 153 Det följer således av rättspraxis att inrättandet av en allmän ram för information till och samråd med arbetstagare genom direktiv 2002/14 utgör ett uttryck för de allmänna unionsrättsliga principer som fastställs i artikel 27 i stadgan som institutionerna måste iaktta (dom av den 15 september 2016, TAO-AFI och SFIE-PE/parlamentet och rådet, T‑456/14 , EU:T:2016:493 , punkt 76 ). 154 Närmare bestämt framgår det av artiklarna 1.1, 2 f och g och 4 i direktiv 2002/14 dels att det i dessa bestämmelser fastställs minimikrav om information till och samråd med arbetstagarna, utan att det påverkar bestämmelser som är förmånligare för arbetstagarna, dels att informationen till och samrådet med arbetstagarna ska ske via de företrädare för personalen som fastställs i nationell lagstiftning, nationella föreskrifter eller nationell praxis (dom av den 15 september 2016, TAO-AFI och SFIE-PE/parlamentet och rådet, T‑456/14 , EU:T:2016:493 , punkt 80 ). 155 Enligt artikel 9.3 i tjänsteföreskrifterna ska personalkommittén ”företräda personalens intressen i förhållande till institutionen och löpande upprätthålla kontakten mellan institutionen och personalen”. Personalkommittén ”skall bidra till att arbetet flyter smidigt genom att utgöra en kanal för personalens synpunkter”. 156 Av detta följer att det ankommer på kommissionen att tillämpa de minimikrav om information till och samråd med arbetstagare som föreskrivs i direktiv 2002/14 gentemot personalkommittéerna och ledamöterna i detta representativa organ. 157 I det nu aktuella fallet framgår det inte av handlingarna i målet att sökanden vid tidpunkten för uppsägningen inte längre var ledamot av den lokala personalkommittén och den centrala personalkommittén. Sökanden har följaktligen rätt att i den första anmärkningen i den nu aktuella delgrunden anföra att kommissionen när den antog det angripna beslutet, vilket fattades med stöd av artikel 47 c i) i anställningsvillkoren för övriga anställda, skulle beakta minimikraven i artikel 7 i direktiv 2002/14. 2) Huruvida den första anmärkningen är välgrundad 158 Enligt rättspraxis är det inte förenligt med det skydd som föreskrivs i artikel 7 att säga upp en arbetstagarrepresentant på grund av hans eller hennes uppdrag som arbetstagarrepresentant eller på grund av hans eller hennes utförande av detsamma (dom av den 11 februari 2010, Ingeniørforeningen i Danmark, C‑405/08 , EU:C:2010:69 , punkt 58 ). 159 En arbetstagarrepresentant som sägs upp ska därför i lämpliga administrativa förfaranden eller domstolsförfaranden kunna få prövat att uppsägningen inte är motiverad av hans uppdrag som arbetstagarrepresentant eller utförandet av detsamma, och det ska finnas lämpliga påföljder om det visar sig att det finns ett samband mellan uppsägningen av arbetstagarrepresentanten och hans ställning eller uppdrag (dom av den 11 februari 2010, Ingeniørforeningen i Danmark, C‑405/08 , EU:C:2010:69 , punkt 59 ). 160 När det i synnerhet gäller tjänstemän och övriga anställda i unionen, ska hänsyn också tas till artikel 24b i tjänsteföreskrifterna, enligt vilken ”[t]jänstemännen skall ha föreningsrätt. De kan bland annat vara medlemmar i fackföreningar eller yrkessammanslutningar för europeiska tjänstemän.” Unionsinstitutionerna är nämligen skyldiga att inte vidta några åtgärder som kan hindra utövandet av föreningsfriheten enligt bestämmelserna i artikel 24b i tjänsteföreskrifterna (se, analogt, dom av den 18 januari 1990, Williams och Union syndicale/revisionsrätten, C‑193/87 och C‑194/87 , EU:C:1990:18 , punkt 12 ). 161 Den föreningsfrihet som således medgetts tjänstemän och övriga anställda i unionen innebär att fackföreningar och yrkessammanslutningar har rätt att vidta varje laglig åtgärd för att tillvarata medlemmarnas yrkesmässiga intressen (se dom av den 18 januari 1990, Williams och Union syndicale/revisionsrätten, C‑193/87 och C‑194/87 , EU:C:1990:18 , punkt 13 och där angiven rättspraxis). 162 Av detta följer dels att unionens institutioner måste godta att fackföreningar och yrkessammanslutningar utför sitt representations- och samrådsuppdrag i alla frågor som rör personalen, dels att de inte på något sätt får bestraffa tjänstemän eller andra anställda på grund av deras fackliga verksamhet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 januari 1990, Williams och Union syndicale/revisionsrätten, C‑193/87 och C‑194/87 , EU:C:1990:18 , punkterna 14 och 15 ). 163 Den första anmärkningen i denna delgrund ska bedömas mot bakgrund av dessa bestämmelser och principer. 164 Det framgår först och främst varken av motiveringen till det angripna beslutet eller av handlingarna i målet att beslutet grundar sig enbart på sökandens ställning som ledamot av den centrala personalkommittén och den lokala personalkommittén, vilket sökanden hade varit sedan den 13 maj 2014, oberoende av utövandet av uppdraget som personalrepresentant eller, i vidare bemärkelse, hennes fackliga verksamhet. 165 Det angripna beslutet innehåller vidare inget skäl till att tillsättningsmyndigheten skulle ha ansett att sökandens sätt att utföra sitt uppdrag som personalrepresentant då detta beslut fattades, eller mer allmänt hennes fackliga verksamhet, utgjorde ett uppförande som var ägnat att motivera uppsägningen av hennes anställningskontrakt på grund av bristande arbetsinsats. 166 Det framgår för övrigt av den muntliga förhandlingen att sökanden, som svar på en fråga från tribunalen, bekräftade att hon hade upphört att delta i den lokala och den centrala personalkommitténs verksamhet när hon påbörjade sin föräldraledighet den 15 juli 2016 och att hon hade ersatts av en suppleant i den centrala och den lokala personalkommittén. 167 Den omständigheten att sökanden i praktiken inte längre utförde sitt uppdrag som personalrepresentant då det angripna beslutet antogs, får ses som ett tecken på att beslutet inte grundade sig på att sökanden då utförde nämnda uppdrag. 168 Det är också riktigt att ett av skälen till att tillsättningsmyndigheten sade upp sökanden för bristande arbetsinsats var att hon inte beaktade tjänstens intresse när hon planerade verksamhet som rörde hennes uppdrag som personalrepresentant under åren 2014 och 2016. 169 Det framgår i synnerhet av punkterna 41 och 42 ovan att tillsättningsmyndigheten i fråga om år 2014 klandrade sökanden för att hon underrättade sin överordnade mycket sent om sitt deltagande i sammanträden i den centrala och den lokala personalkommittén och ibland inte underrättade sina kollegor om sitt deltagande i dessa sammanträden. Det framgår också av punkt 47 ovan att tillsättningsmyndigheten i fråga om år 2016 klandrade sökanden för att hon informerade sina överordnade mycket sent om sitt deltagande i vissa sammanträden i den centrala personalkommittén och inte alls eller mycket sent informerade sina kollegor om detta. 170 Tribunalen ska således avgöra huruvida den behöriga myndigheten kunde grunda det angripna beslutet på ett sådant skäl utan att åsidosätta sin skyldighet att beakta minimikraven i artikel 7 i direktiv 2002/14. 171 I artikel 1 sjätte stycket i bilaga II till tjänsteföreskrifterna anges att det arbete som utförs av bland annat medlemmar i personalkommittén ska anses vara en del av deras normala arbetsuppgifter inom deras institution. Institutionerna är alltså skyldiga att skapa nödvändiga förutsättningar för att säkerställa att personalrepresentanter kan utföra sitt arbete. En tjänsteman får i detta avseende inte lida skada av sitt arbete i personalrepresentationsorganen (se dom av den 26 september 1996, Williams/revisionsrätten, T‑192/94 , EU:T:1996:133 , punkt 40 och där angiven rättspraxis). 172 På samma sätt är syftet med artikel 1 sjätte stycket i bilaga II till tjänsteföreskrifterna att genom den andra meningen tillvarata personalkommittémedlemmarnas rättigheter genom att skydda dem från all skada som de skulle kunna lida på grund av sin personalrepresentationsverksamhet enligt tjänsteföreskrifterna. Det är ett av skälen till att personalrepresentation ska beaktas vid upprättandet av de berörda tjänstemännens eller andra anställdas bedömningsrapport (dom av den 26 september 1996, Williams/revisionsrätten, T‑192/94 , EU:T:1996:133 , punkt 41 , och dom av den 5 november 2003, Lebedef/kommissionen, T‑326/01 , EU:T:2003:291 , punkt 49 ). Syftet med denna bestämmelse är även, såsom framgår av den första meningen, att underlätta för tjänstemännen att delta i arbete med representation av institutionens personal genom att tillåta dem att utföra detta arbete antingen under ordinarie arbetstid som vanligtvis ska tillägnas deras normala arbetsuppgifter inom deras institution, och inte vid sidan av denna arbetstid (dom av den 16 december 2010, Lebedef/kommissionen, T‑364/09 P , EU:T:2010:539 , punkt 23 ), eller i egenskap av personal som ställs till förfogande för en facklig organisation eller en yrkesorganisation, vilket innebär att de helt eller delvis friställs från arbete inom institutionen. 173 En tjänsteman eller annan anställd som beviljats betald ledighet för fackligt arbete på 50 procent ska, i enlighet med artikel 60 i tjänsteföreskrifterna, inhämta sin överordnades förhandsgodkännande av frånvaro för deltagande i möten som han kallas till för sitt fackliga uppdrag eller för sitt uppdrag som personalrepresentant. Undantag från skyldigheten att inhämta förhandsgodkännande enligt artikel 60 i tjänsteföreskrifterna medges endast vid sjukdom eller olycksfall, inte vid deltagande i personalens fackliga representation eller i möten i ett sådant representativt organ som den centrala eller den lokala personalkommittén (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 december 2010, Lebedef/kommissionen, T‑52/10 P , EU:T:2010:543 , punkt 30 ). 174 Härvid ska det framhållas att sökanden enligt artikel 7 led 3.1 i kommissionens beslut C(2011) 3588 final av den 27 maj 2011 (nedan kallat beslut C(2011) 3588) var skyldig att underrätta sin överordnade ”i god tid” om sina kallelser till den centrala och den lokala personalkommitténs sammanträden och att närmast överordnad vid behov kunde neka berörd person att delta vid sammanträdena genom ett skriftligt, motiverat beslut. 175 Det angripna beslutet kunde således, utan att minimikraven i artikel 7 i direktiv 2002/14 åsidosattes, grunda sig på skälet att sökanden inte hade iakttagit skyldigheten att underrätta sin överordnade i god tid före sammanträdena i den centrala personalkommittén och den lokala personalkommitté som hon var medlem av, om sitt deltagande i dessa sammanträden, i och med att ett sådant skäl inte grundar sig på sökandens utövande av uppdraget som personalrepresentant, utan på att hon inte uppfyllde de organisatoriska villkor som var nödvändiga för att utöva det uppdrag hon hade tilldelats. 176 Den första anmärkningen i denna delgrund ska följaktligen underkännas. 3) Den andra anmärkningen 177 Sökanden har anfört att kommissionen genom det angripna beslutet har åsidosatt förbudet mot hindrande av fackligt arbete. [ utelämnas ] 3. Den fjärde grunden: Uppenbart oriktig bedömning och sakfel [ utelämnas ] a) Nivån på unionsdomstolens prövning 184 Tribunalen vill inledningsvis klargöra vilken typ av prövning som ska göras när tribunalen ska pröva lagenligheten av ett beslut om uppsägning av en kontraktsanställd på grund av bristande arbetsinsats. 185 Sökanden har nämligen anfört att den fasta rättspraxis enligt vilken unionsdomstolens lagenlighetsprövning av beslut om uppsägning av tjänstemän eller andra anställda för bristande arbetsinsats ska begränsas till uppenbart oriktiga bedömningar, strider mot artikel 30 i stadgan angående skydd mot uppsägning utan saklig grund. Sökanden har också gjort gällande att det borde vara arbetsgivarens sak att bevisa att ett sådant beslut som det angripna beslutet är lagenligt, om inte artikel 30 i stadgan ska förlora all ändamålsenlig verkan. Sökanden har slutligen anfört att tribunalen vid bedömningen av bevisbördan borde ta hänsyn till det onormalt långvariga domstolsförfarandet, med hänsyn till bestämmelserna i artikel 6 i konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, undertecknad i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen). 186 Kommissionen har bestritt sökandens resonemang såväl med avseende på upptagande till sakprövning som i sak. 187 När det gäller uppsägning av ett tillsvidarekontrakt för en tillfälligt anställd eller kontraktsanställd har tillsättningsmyndigheten ett stort utrymme för skönsmässig bedömning, i enlighet med artikel 47 c i) i anställningsvillkoren för övriga anställda och med iakttagande av den uppsägningstid som anges i avtalet. Unionsdomstolarnas prövning ska således begränsas till en kontroll av att det inte är fråga om en uppenbart oriktig bedömning eller maktmissbruk (se, för ett liknande resonemang, dom av den 26 februari 1981, de Briey/kommissionen, 25/80 , EU:C:1981:56 , punkt 7 . Se även, för ett liknande resonemang, dom av den 6 juli 2022, YF/AECP, T‑664/21 , ej publicerad, EU:T:2022:425 , punkt 44 och där angiven rättspraxis). 188 Det är nämligen i första hand en fråga för unionsinstitutionerna att bedöma yrkeskompetensen hos tjänstemän och övriga anställda i institutionerna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 19 juli 1955, Sharp/Gemensamma församlingen, 1/55 , EU:C:1955:9 , s. 23). 189 En bedömning kan härvid anses uppenbart oriktig enbart när den lätt kan upptäckas mot bakgrund av de kriterier som lagstiftaren har avsett att uppställa för administrationens vittgående beslutsbefogenheter. Med andra ord kan talan inte bifallas på den grunden att det skett en uppenbart oriktig bedömning om den ifrågasatta bedömningen, trots sökandens upplysningar, ändå kan anses motiverad och sammanhängande (se dom av den 2 april 2019, Fleig/SEAE, T‑492/17 , EU:T:2019:211 , punkt 55 (ej publicerad) och där angiven rättspraxis). 190 Det ska också erinras om att rättsakter av unionens institutioner i princip presumeras vara giltiga och att de därmed har rättsverkan, så länge de inte har återkallats eller förklarats vara ogiltiga inom ramen för en talan om ogiltigförklaring eller till följd av en begäran om förhandsavgörande eller invändning om rättsstridighet (se dom av den 10 september 2019, HTTS/rådet, C‑123/18 P , EU:C:2019:694 , punkt 100 och där angiven rättspraxis). 191 Principen om att rättsakter som antagits av unionens institutioner ska presumeras vara giltiga innebär således att det ankommer på en tillfälligt anställd eller kontraktsanställd som är föremål för ett beslut om uppsägning och som väcker talan vid unionsdomstolarna att visa att ett sådant beslut är rättsstridigt. 192 Artikel 30 i stadgan kan inte påverka de principer och den rättspraxis som anges ovan i punkterna 187–191. 193 För det första följer det av artikel 30 i stadgan, enligt vilken ”[v]arje arbetstagare har rätt till skydd mot uppsägning utan saklig grund, i enlighet med unionsrätten samt nationell lagstiftning och praxis”, att den genom sin ordalydelse inte föreskriver några konkreta skyldigheter (dom av den 4 december 2013, ETF/Schuerings, T‑107/11 P , EU:T:2013:624 , punkt 100 ). Artikel 30 i stadgan innehåller således inte någon bestämmelse som kan ifrågasätta att tribunalens prövning begränsas till uppenbart oriktiga bedömningar när den ska pröva lagenligheten av ett beslut om uppsägning av ett anställningskontrakt för en tillfälligt anställd eller en kontraktsanställd som är anställd tills vidare. 194 Samma sak gäller för det andra punkt 24 i del I den europeiska sociala stadgan, undertecknad i Turin den 18 oktober 1961, i dess ändrade lydelse. Denna stadga ligger enligt förklaringarna till grund för artikel 30 i stadgan och anger att ”[a]lla arbetstagare har rätt till skydd i fall av uppsägning.” 195 I förklaringarna beträffande artikel 30 i stadgan anges för det tredje särskilt rådets direktiv 2001/23/EG av den 12 mars 2001 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagares rättigheter vid överlåtelse av företag, verksamheter eller delar av företag eller verksamheter ( EGT L 82, 2001, s. 16 ) och rådets direktiv 80/987/EEG av den 20 oktober 1980 om skydd för arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens ( EGT L 283, 1980, s. 23 ). Även om artikel 30 i stadgan kunde tolkas så, att den ger ett särskilt skydd för arbetstagare som har sagts upp med stöd av dessa särbestämmelser i unionens sekundärrätt, kan tribunalen ändå konstatera att sökandens situation inte omfattas av tillämpningsområdet för nämnda bestämmelser. 196 Det är följaktligen inte möjligt att ur artikel 30 i stadgan härleda en skyldighet för tribunalen att när den ska bedöma lagenligheten av ett beslut om uppsägning av en tjänsteman, en tillfälligt anställd eller en kontraktsanställd på grund av bristande arbetsinsats, göra en mer ingående prövning än en prövning med avseende på uppenbart oriktig bedömning, och inte heller någon skyldighet att ålägga den berörda institutionen att bevisa att ett sådant beslut är lagenligt. 197 Tribunalen erinrar också om att även om de grundläggande rättigheterna enligt Europakonventionen, såsom framgår av artikel 6.3 FEU, ingår i unionsrätten såsom allmänna principer, och även om artikel 52.3 i stadgan föreskriver att de rättigheter i stadgan som motsvarar rättigheter i Europakonventionen ska ges samma innebörd och räckvidd som de som garanteras av konventionen, utgör denna konvention, så länge som inte unionen har anslutit sig till den, inte något rättsligt instrument som formellt införlivats med unionsrätten (dom av den 22 oktober 2020, Lewis och Jordan Reifenhäuser/kommissionen, C‑702/19 P , EU:C:2020:857 , punkt 24 och där angiven rättspraxis). 198 I den mån stadgan innehåller rättigheter som motsvarar de rättigheter som garanteras av Europakonventionen, syftar artikel 52.3 i stadgan till att trygga det nödvändiga sammanhanget mellan rättigheterna i stadgan och de motsvarande rättigheter som säkerställs genom Europakonventionen, ”utan att detta inkräktar på unionsrätten och Europeiska unionens domstols autonomi”. Enligt förklaringarna avseende artikel 47 andra stycket i stadgan motsvarar denna bestämmelse artikel 6.1 i Europakonventionen (se dom av den 22 oktober 2020, Lewis och Liu/kommissionen, C‑702/19 P , EU:C:2020:857 , punkt 25 och där angiven rättspraxis). 199 Därmed finns det anledning att tolka argumentet avseende åsidosättande av artikel 6 i Europakonventionen så, att syftet är att göra gällande att tribunalen åsidosätter rätten till en rättvis rättegång som stadfästs i artikel 47 andra stycket i stadgan genom att företa en begränsad prövning avseende en uppenbart oriktig bedömning när den efter domstolens återförvisning ska pröva lagenligheten av det angripna beslutet, samtidigt som det osedvanligt långvariga domstolsförfarandet inneburit att regeln om skälig tid för prövning inte har iakttagits. 200 Det följer av rättspraxis att en unionsdomstols eventuella underlåtenhet att iaktta sin skyldighet enligt artikel 47 andra stycket i stadgan, att inom skälig tid pröva de mål som anhängiggörs vid den, bör avhjälpas genom att en skadeståndstalan väcks vid tribunalen, eftersom en sådan talan utgör ett effektivt medel för att vinna gottgörelse (se dom av den 13 december 2018, Europeiska unionen/Kendrion, C‑150/17 P , EU:C:2018:1014 , punkt 32 och där angiven rättspraxis). 201 För det fall en sådan skadeståndstalan väcks, ankommer det också på tribunalen, som är behörig enligt artikel 256.1 FEUF, att pröva en sådan talan i en annan sammansättning än den som prövade det mål i vilket handläggningstiden kritiserats för att vara alltför lång (se dom av den 14 september 2016, Trafilerie Meridionali/kommissionen, C‑519/15 P , EU:C:2016:682 , punkt 66 och där angiven rättspraxis). 202 Det följer således av den rättspraxis som anges ovan i punkterna 200 och 201 att den dömande sammansättning av tribunalen som ska pröva ett yrkande om ogiltigförklaring, i förekommande fall åtföljd av ett skadeståndsyrkande, efter det att domstolen har återförvisat ett mål i enlighet med artikel 61 i stadgan för Europeiska unionens domstol, inte är behörig att bedöma huruvida ett domstolsförfarande har pågått alltför länge och följaktligen inte kan försöka avhjälpa detta, bland annat genom att ändra omfattningen av sin lagenlighetsprövning av skälen i det beslut som avses med talan om ogiltigförklaring. 203 Sökandens resonemang enligt punkt 185 ovan ska följaktligen underkännas, utan att tribunalen behöver pröva den invändning om rättegångshinder som framställts av kommissionen. b) Den fjärde grundens första del: Uppenbart oriktig bedömning i skälet avseende sökandens brådskande begäran om återkallelse av beslutet att bevilja henne deltidstjänstgöring 204 Genom denna delgrund har sökanden gjort gällande att uppgifterna på sidan 2 led a i skrivelsen av den 8 september 2016 inte på allvar kunde läggas till grund för kommissionens konstaterande avseende hennes eventuella bristande arbetsinsats, eftersom hon hade svårigheter att förena sitt yrkesliv och sitt familjeliv. 205 Sökanden har särskilt anfört att hon i april 2014, efter en skilsmässa, befann sig i det läget att hon var ensamstående förälder med tre barn att försörja och att hon därför hade skäl att försöka arbeta mer för att kunna sörja ekonomiskt för familjen. Sökanden har även anfört att kommissionen inte har visat att återkallandet av hennes deltidsansökan orsakade organisatoriska problem på arbetsplatsen. 206 Tillsättningsmyndigheten framhöll i detta avseende på sidan 2 led a i skrivelsen av den 8 september 2016 att sökandens ansökan om deltid i januari 2014 hade beviljats från och med den 1 maj 2014 till läsårets slut, men att sökanden den 24 april 2014 hade lämnat in en brådskande begäran att av familjeskäl få fortsätta att arbeta heltid och att personalhandläggaren hade vidtagit nödvändiga organisatoriska åtgärder för att tillmötesgå sökandens önskemål, så att sökanden kunde arbeta heltid från och med den 15 maj 2014. 207 Tillsättningsmyndigheten angav också att personalenheten, i och med att den så sent fick information om att sökanden skulle arbeta heltid från och med den 15 maj 2014, hade varit tvungen att göra sitt yttersta för att anpassa tjänstens behov till sökandens personliga behov. 208 Tribunalen framhåller inledningsvis att sökanden inte har bestritt tillsättningsmyndighetens hänvisning på sidan 2 i skrivelsen av den 8 september 2016 till bedömningen i 2014 års bedömningsrapport, enligt vilken hon under år 2014 hade haft svårigheter att förena yrkesliv och privatliv, utan enbart skälet i det angripna beslutet på sidan 2 led a i skrivelsen av den 8 september 2016. I detta skäl anges inte någon bedömning som härrör från 2014 års bedömningsrapport. 209 Sökandens resonemang inom ramen för denna delgrund kan följaktligen inte anses ifrågasätta en bedömning i 2014 års bedömningsrapport, vilken enligt kommissionen har vunnit laga kraft. 210 Vad beträffar frågan huruvida det resonemang som förts inom ramen för denna delgrund är välgrundat, erinrar tribunalen för det första om att det anges i artikel 55a i tjänsteföreskrifterna, som ska tillämpas på motsvarande sätt på kontraktsanställda enligt artikel 16, jämförd med artikel 91 i anställningsvillkoren för övriga anställda, under vilka förutsättningar en kontraktsanställd kan arbeta deltid. Bestämmelserna om deltidsarbete och ansökningsförfarandet finns i bilaga IVa till tjänsteföreskrifterna och, i förekommande fall, i de tillämpningsföreskrifter som antagits av den behöriga myndigheten. 211 I artikel 2 första stycket i bilaga IVa till tjänsteföreskrifterna föreskrivs följande: ”Tillsättningsmyndigheten kan på tjänstemannens begäran besluta att deltidsarbetet skall upphöra före utgången av den period för vilken det har beviljats. Dagen för upphörandet får inte vara senare än två månader efter den dag som tjänstemannen har föreslagit, eller fyra månader efter den dagen om deltidsarbete beviljats för längre tid än ett år.” 212 Det följer av dessa bestämmelser att sökanden genom att begära att deltidsarbetet skulle upphöra före utgången av den period för vilken det hade beviljats, utnyttjade en rätt som hon uttryckligen hade enligt tjänsteföreskrifterna. 213 För det andra framgår det inte vare sig av motiveringen till det angripna beslutet eller av handlingarna i målet att tiden mellan ingivandet av sökandens ansökan om deltidsarbete, den 24 april 2014, och dagen då beviljandet fick verkan, den 1 maj 2014, stred mot bestämmelserna i artikel 55a i tjänsteföreskrifterna och i bilaga IVa till tjänsteföreskrifterna eller mot kommissionens tillämpningsföreskrifter till dessa bestämmelser. 214 Eftersom sökandens begäran att deltidsarbetet skulle upphöra den 15 maj 2014 hade beviljats, tycks det för det tredje inte ha varit oförenligt med tjänstens behov att hennes deltidsarbete upphörde i förtid. Det framgår inte heller av handlingarna i målet att handläggningen av sökandens begäran krävde någon särskild ansträngning från de berörda avdelningarnas sida. 215 För det fjärde är det ostridigt att sökandens begäran av den 24 april 2014 om att få arbeta heltid gavs in efter ett skilsmässoförfarande som hade inletts samma månad och som ledde till att hon blev ensamstående förälder med tre barn att försörja. Även om skälen till denna brådskande begäran var privata, var de inte desto mindre allvarliga och berättigade. 216 För det femte framgår det av handlingarna i målet att kommissionen som svar på sökandens resonemang endast har angett hon, för att lättare kunna förena yrkesliv och privatliv, hade kunnat vara föräldraledig och beviljas anpassade arbetstider när hon arbetade deltid på grund av sjukledighet i november och december 2014. Kommissionen har också anfört att administrationen inte hade klandrat sökanden för att hon begärt att hennes arbetstid skulle anpassas efter hennes behov. 217 Härigenom har kommissionen inte visat att bedömningen i det angripna beslutet var motiverad och konsekvent, enligt vilken sökandens begäran av den 24 april 2014 om att deltidsarbetet skulle upphöra i förtid vittnade om hennes svårighet att förena sitt privatliv och sitt yrkesliv, av hänsyn till omständigheterna kring hennes begäran, vilka erinras om ovan i punkterna 210–215. 218 Under dessa förutsättningar har sökanden grund för att anföra att kommissionen gjorde en uppenbart oriktig bedömning när den i det angripna beslutet grundade sig på det skäl som anges på sidan 2 led a i skrivelsen av den 8 september 2016 för att anse att hon hade svårigheter att förena sitt yrkesliv och sitt familjeliv. c) Den fjärde grundens andra del: Uppenbart oriktig bedömning i det skäl som hänför sig till sökandens påstått otillåtna frånvaro 219 Genom denna delgrund har sökanden framfört två anmärkningar. Den första anmärkningen utgörs av påståendet att det skäl i det angripna beslutet som grundar sig på hennes påstått otillåtna frånvaro år 2014 har anförts för sent och är illojalt. Den andra anmärkningen är att skälet är ogrundat med avseende på hennes frånvaro den 7 maj 2014, den 16 och den 18 juni 2014 samt den 30 och den 31 maj 2016. 220 Kommissionen har anfört att denna delgrund inte kan tas upp till prövning, eftersom sökanden inte anförde den i sitt tidigare klagomål och inte bestred besluten genom vilka fastställdes att hennes frånvaro var otillåten inom de frister som fastställts i tjänsteföreskrifterna och anställningsvillkoren för övriga anställda. 221 Tillsättningsmyndigheten framhöll i detta avseende på sidan 2 led b i skrivelsen av den 8 september 2016 att sökanden hade haft otillåten frånvaro den 7 maj och den 16 juni 2014 och sedan, på sidan 2 led d i skrivelsen, den 18 juni 2014. På sidan 5 e i skrivelsen av den 8 september 2016 åberopade tillsättningsmyndigheten slutligen även sökandens otillåtna frånvaro den 30 och 31 maj 2016. 222 Tribunalen erinrar om att ett beslut om uppsägning av en tillfälligt anställd eller en kontraktsanställd med stöd av artikel 47 c i) i anställningsvillkoren för övriga anställda, vilket i sak är följden av den berördes bristande arbetsinsats, kan motiveras med hänvisning till en rad konkreta och samstämmiga faktiska omständigheter, vid behov med stöd av flera bedömningsrapporter som visar att arbetsinsatserna varit otillfredsställande, trots att var och en av dessa faktiska omständigheter i sig inte framstår som tillräckligt allvarlig för att motivera en sådan åtgärd (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 juli 2022, YF/AECP, T‑664/21 , ej publicerad, EU:T:2022:425 , punkt 46 och där angiven rättspraxis). 223 Bristande arbetsinsats av en tjänsteman eller av en tillfälligt anställd eller kontraktsanställd ska nämligen bedömas mot bakgrund av i synnerhet hans eller hennes kompetens, prestationer och uppförande i tjänsten (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 oktober 1980, Vecchioli/kommissionen, 101/79 , EU:Norris , punkt 7 ). 224 När det särskilt gäller tjänstemän anges i artikel 51.1 a i tjänsteföreskrifterna att en tjänsteman ska sägas upp om fem på varandra följande årliga rapporter visar att tjänstemannens arbetsinsats varit otillfredsställande. 225 Det följer av denna bestämmelse att tillsättningsmyndigheten, när den beslutar att säga upp en tjänsteman för bristande arbetsinsats, kan grunda sig på faktiska omständigheter som styrker sådan bristande arbetsinsats under de senaste fem åren före beslutet om uppsägning. 226 Artikel 51 i tjänsteföreskrifterna är visserligen inte tillämplig, ens analogt, på kontraktsanställda eller tillfälligt anställda. Sådana anställda kan emellertid inte behandlas förmånligare än tjänstemän med avseende på de förfaranden för hantering av bristande arbetsinsats som föreskrivs i tjänsteföreskrifterna och anställningsvillkoren för övriga anställda. 227 Även om tillsvidareanställningar skiljer sig från tidsbegränsade anställningar vad beträffar anställningstrygghet, kvarstår nämligen den omständigheten att en tillfälligt anställd inom unionen som har anställts tills vidare har en tillfällig anställning och att den inte ger någon anställningsgaranti (se dom av den 6 juli 2022, YF/AECP, T‑664/21 , ej publicerad, EU:T:2022:425 , punkt 42 och där angiven rättspraxis). 228 Den rättspraxis som anges ovan i punkterna 222 och 227 innebär följaktligen att tillsättningsmyndigheten får grunda ett beslut om uppsägning av en tillfälligt anställd eller en kontraktsanställd på grund av bristande arbetsinsats på faktiska omständigheter vilka, som i det nu aktuella fallet, har fastställts under de senaste tre åren före ett sådant beslut. 229 Av detta följer att den första anmärkningen i denna delgrund ska underkännas, utan att kommissionens två invändningar om rättegångshinder som anges ovan i punkt 220 behöver prövas. 230 Tribunalen ska vidare granska kommissionens två invändningar om rättegångshinder mot den andra anmärkningen i denna delgrund. 231 Regeln om överensstämmelse mellan det föregående administrativa klagomålet, i den mening som avses i artikel 91.2 i tjänsteföreskrifterna, och talan, innebär enligt rättspraxis för det första att en grund som åberopas vid unionsdomstolarna redan ska ha åberopats i samband med det administrativa förfarandet vid äventyr av att talan i annat fall inte kan tas upp till prövning. Detta för att den behöriga myndigheten ska ha möjlighet att få tillräckligt god kännedom om de anmärkningar som den berörde framfört mot det angripna beslutet. Denna regel motiveras av själva syftet med det administrativa förfarandet, eftersom det syftar till att möjliggöra en uppgörelse i godo i de aktuella tvisterna mellan tjänstemän eller tillfälligt anställda eller kontraktsanställda, å ena sidan, och förvaltningen, å andra sidan. Av detta följer, såsom också framgår av fast rättspraxis, att yrkandena inför unionsdomstolen därför endast får innehålla invändningar som vilar på samma grundval som invändningarna i klagomålet, även om dessa invändningar får utvecklas vid unionsdomstolen genom att det anförs grunder och argument som inte nödvändigtvis har angetts i klagomålet men som ändå har ett nära samband med klagomålet. Därvid har det gjorts vissa förtydliganden. För det första har det påpekats att eftersom det administrativa förfarandet har informell karaktär och de berörda i allmänhet inte bistås av advokat i det skedet, bör förvaltningen inte göra en strikt tolkning av klagomål utan i stället pröva dem med öppet sinne (se dom av den 28 september 2022, Wright/kommissionen, T‑663/21 , ej publicerad, EU:T:2022:589 , punkt 63 och där angiven rättspraxis). 232 Sökanden hade i sitt tidigare klagomål den 17 januari 2017”kategoriskt” bestritt ”påståendet om otillåten frånvaro” som hon skulle ha gjort sig skyldig till under år 2014 och anfört att dessa faktiska omständigheter i varje fall inte var tillräckligt allvarliga. Hon angav också att den påstått obefogade frånvaron den 30 maj–1 juni 2016 inte var styrkt och motsades av läkarintyg. 233 Kommissionen har följaktligen inte stöd för att anföra att den andra anmärkningen i denna delgrund strider mot regeln om överensstämmelse mellan klagomålet och talan som erinras om ovan i punkt 231. 234 För det andra ska det framhållas att de frister för ansökan, klagomål och överklagande som föreskrivs i artiklarna 90 och 91 i tjänsteföreskrifterna utgör tvingande rätt och inte är något som parterna eller domstolen kan råda över, eftersom de har fastställts i syfte att säkerställa klara och tillförlitliga rättsförhållanden. Eventuella undantag eller avvikelser från dessa frister ska tolkas restriktivt (se dom av den 25 juni 2020, XH/kommissionen, T‑511/18 , EU:T:2020:291 , punkt 74 (ej publicerad) och där angiven rättspraxis). 235 Även om varje tjänsteman eller varje tillfälligt anställd eller kontraktsanställd enligt artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna kan vända sig till den behöriga myndigheten med klagomål mot en åtgärd som går honom eller henne emot, innebär denna rätt således inte att den berörde tjänstemannen eller anställde kan bortse från de frister som föreskrivs i artiklarna 90 och 91 i tjänsteföreskrifterna för att inge ett klagomål eller ett överklagande, och genom en begäran indirekt bestrida ett tidigare beslut som inte bestritts inom fastställd frist. Det är enbart nya och väsentliga omständigheter som kan motivera att det inges en begäran om omprövning av ett beslut som inte har ifrågasatts inom föreskriven tid (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 februari 2006, V/kommissionen, T‑200/03 och Morgan , EU:T:2006:57 , punkterna 94 och 95 och där angiven rättspraxis, och dom av den 25 juni 2020, XH/kommissionen, T‑511/18 , EU:T:2020:291 , punkt 75 (ej publicerad) och där angiven rättspraxis). 236 I samband med en talan mot en rättsakt som går sökanden emot, får sökanden, bland annat inom ramen för en grund avseende uppenbart oriktig bedömning, bestrida de slutsatser som en institution har dragit av en tidigare rättsakt som också går sökanden emot, trots att denna har blivit slutgiltig och att dess skäl inte längre kan bestridas (se, för ett liknande resonemang, dom av den 23 september 2020, VE/AEMF, T‑77/18 och T‑567/18 , ej publicerad, EU:T:2020:420 , punkt 41 och där angiven rättspraxis). 237 När det först och främst gäller sökandens påstått otillåtna frånvaro den 7 maj och den 16 juni 2014, har hon anfört att hon egentligen har klandrats för att hon skickade in läkarintygen för sent, vilka intygade att ett av hennes barn var allvarligt sjukt dessa två dagar, och att det angripna beslutet inte innehåller någon tidsangivelse avseende denna försening. 238 Sökanden har således inte bestritt att hon skickade in läkarintygen för sent, vilka styrkte hennes frånvaro från arbetet den 7 maj och den 16 juni 2014, utan har anfört att tillsättningsmyndigheten inte kunde grunda sig på beslutet genom vilket fastställdes att hon haft otillåten frånvaro vid dessa två tillfällen utan att behäfta det angripna beslutet med en uppenbart oriktig bedömning. 239 Sökandens avsikt med sitt resonemang är följaktligen inte att ifrågasätta det beslut som blivit slutgiltigt om hennes otillåtna frånvaro den 7 maj och den 16 juni 2014, varför kommissionens andra invändning om rättegångshinder ska underkännas i den del den avser sökandens resonemang om nämnda frånvaro. 240 Vad därefter gäller den påstådda otillåtna frånvaron den 18 juni 2014 har sökanden visserligen anfört att hon alltid har lämnat in ett läkarintyg vid frånvaro av hälsoskäl. Hon har emellertid inte angett orsaken till sin frånvaro den dagen och inte hänvisat till någon handling som har ingivits i målet och som skulle kunna motivera denna frånvaro. 241 Sökandens resonemang kan således inte ifrågasätta beslutet om fastställelse av otillåten frånvaro den 18 juni 2014 och därför ska denna anmärkning underkännas, såvitt den riktar sig mot skälet på sidan 2 led d i skrivelsen av den 8 september 2016, utan att tribunalen behöver pröva kommissionens andra invändning om rättegångshinder. 242 När det slutligen gäller sökandens påstått otillåtna frånvaro den 30 och den 31 maj 2016, har sökanden anfört att tillsättningsmyndigheten inte kunde grunda sig på ett utlåtande från förtroendeläkaren av den 27 maj 2016, i och med att läkaren vid denna läkarundersökning inte kunde förutse att hon den 30 maj 2016 skulle tas in akut på grund av parestesi på vänster sida. Hon har även gjort gällande att hon lämnade in styrkande handlingar för denna frånvaro. 243 Sökandens avsikt med detta resonemang är att ifrågasätta beslutet av den 1 juni 2016 genom vilket tillsättningsmyndigheten fann att hennes frånvaro den 30 och den 31 maj 2016 var otillåten på grund av att hon inte återupptog arbetet dessa dagar, trots ett utlåtande från förtroendeläkaren av den 27 maj 2016 som visade att hon kunde återgå till arbetet. 244 Det framgår vidare av handlingarna i målet att detta beslut delgavs sökanden genom e‑post den 1 juni 2016. Såsom tribunalen konstaterade i punkt 46 i den ursprungliga domen, inkom sökanden inte med något klagomål enligt artikel 91.2 i tjänsteföreskrifterna mot detta beslut som uppenbarligen gick henne emot. 245 Slutligen har sökanden inte åberopat någon ny och väsentlig omständighet som skulle kunna motivera en lagenlighetsprövning av detta beslut. 246 Sökandens resonemang i syfte att accessoriskt bestrida beslutet av den 1 juni 2016 kan därmed inte tas upp till prövning i den del det är avsett att ifrågasätta en rättsakt som har vunnit laga kraft. 247 Tribunalen ska sedan i sak pröva sökandens resonemang om skälet i det angripna beslutet avseende hennes påstått otillåtna frånvaro den 7 maj och den 16 juni 2014. 248 Det framgår i detta avseende av skälet i det angripna beslutet på sidan 2 led b i skrivelsen av den 8 september 2016 att sökanden ansökte om särskild ledighet på grund av allvarlig sjukdom hos ett av hennes barn den 7 och den 28 februari 2014 samt den 7 maj och den 16 juni 2014. Det framgår även att tillsättningsmyndigheten ansåg att frånvaron den 7 maj och den 16 juni 2014 var otillåten, eftersom sökanden inte hade lämnat in lämpliga styrkande handlingar inom den fastställda fristen. 249 Tribunalen erinrar inledningsvis om att artikel 60 i tjänsteföreskrifterna, vilken är tillämplig på kontraktsanställda enligt artiklarna 16 och 91 i anställningsvillkoren för övriga anställda, föreskriver följande: ”Utom vid sjukdom eller olycksfall får en tjänsteman inte vara frånvarande utan att tillstånd medgetts i förväg av hans närmaste överordnade. Utan att det påverkar en eventuell tillämpning av gällande disciplinåtgärder skall konstaterad otillåten frånvaro dras av från tjänstemannens årliga ledighet. Om han har utnyttjat sin årliga ledighet skall avdrag på lönen göras för motsvarande period.” 250 Enligt artikel 57 andra stycket i tjänsteföreskrifterna, vilken är tillämplig på kontraktsanställda enligt artiklarna 16 och 91 i anställningsvillkoren för övriga anställda, kan en kontraktsanställd också beviljas särskild ledighet, i undantagsfall och på begäran, varvid närmare förskrifter om sådan ledighet fastställs i bilaga V i tjänsteföreskrifterna. 251 I artikel 6 i bilaga V till tjänsteföreskrifterna anges således att en tjänsteman, utöver årlig ledighet, efter ansökan får beviljas särskild ledighet i upp till två dagar för barns allvarliga sjukdom och upp till fem dagar för barns mycket allvarliga sjukdom, enligt läkarintyg, eller sjukhusvistelse för barn som är högst tolv år. 252 I det nu aktuella fallet framgår det av skälen i det angripna beslutet att sökandens frånvaro den 7 maj och den 16 juni 2014 konstaterades vara otillåten enbart som en följd av att sökanden skickade in läkarintyget avseende allvarlig sjukdom hos ett av hennes barn för sent. 253 Även om det är riktigt att det inte framgår vare sig av motiveringen till det angripna beslutet eller av handlingarna i målet vilken frist som gällde i det nu aktuella fallet för inskickande av läkarintyg eller när sökanden slutligen lämnade in sina styrkande handlingar till Infrastruktur- och logistikbyrån har sökanden varken styrkt eller påstått att hon lämnade in erforderliga intyg för att uppfylla de administrativa kraven skyndsamt mot bakgrund av den tid hon hade på sig. 254 Sökanden har inte heller angett några skäl som skulle kunna ha kunnat förklara dröjsmålet med översändandet. 255 Det förhållandet att en tjänsteman, en tillfälligt anställd eller en kontraktsanställd inte respekterar en fastställd frist för översändande av handlingar som styrker frånvaro från arbetet kan, i synnerhet om det sker upprepade gånger, utgöra ett olämpligt uppförande av den berörde tjänstemannen eller anställde. 256 Sökanden har under dessa förutsättningar inte visat att tillsättningsmyndigheten gjorde en uppenbart oriktig bedömning genom att, när det angripna beslutet fattades, hänvisa till ett tidigare beslut i vilket det konstaterades att sökandens frånvaro den 7 maj och den 16 juni 2014 var otillåten på grund av att handlingar som kunde motivera frånvaron hade översänts för sent. 257 Den nu aktuella anmärkningen ska följaktligen underkännas, precis som hela den nu aktuella delgrunden. d) Den fjärde grundens tredje del: Uppenbart oriktig bedömning och sakfel i skälet avseende sökandens engagemang i sitt arbete 258 Sökanden har anfört åtta anmärkningar inom ramen för denna delgrund. Sökanden har för det första gjort gällande att hennes engagemang i arbetsgrupperna under år 2014 erkändes i hennes bedömningsrapport för det året. För det andra har hon anfört att hon år 2015 var fullt engagerad som roterande pedagog vid CPE i Mamer och att hon visst hade översänt schemat för den pedagogiska verksamheten till en kollega den 22 april 2015. För det tredje har sökanden gjort gällande att hon visst anordnade yogaklasser med barnen, trots att denna verksamhet inte var ett formellt mål som hade satts upp för henne. Sökanden har för det fjärde bestritt kritiken om att hon inte varit proaktiv i sina arbetsgrupper, däribland arbetsgruppen ”Kök”. För det femte har hon angett att hon bara var ersättare i arbetsgruppen ”Idrott”. För det sjätte har sökanden bestritt att hon skickade 2015 års jultidning till sina överordnade i juli 2016. Sökanden har för det sjunde anfört att det inte nödvändigtvis fanns något formellt krav på pedagogisk handlingsplan och att det var olämpligt att hon översände en sådan plan inför skolstarten i september 2016 då hon skulle vara föräldraledig. För det åttonde har sökanden gjort gällande att tillsättningsmyndigheten ansåg att hon inte hade uppnått de mål som uppställts för år 2016 efter endast två månaders tjänstgöring. 259 Kommissionen har anfört att sökanden är förhindrad att kritisera bedömningarna i 2013, 2014 och 2015 års bedömningsrapporter, vilka ligger till grund för det angripna beslutet, i och med att hon inte bestred dessa rapporter inom den tid som fastställts i tjänsteföreskrifterna. Kommissionen har också bestritt sökandens påståenden. 260 När det först gäller kommissionens invändning om rättegångshinder hänvisar tribunalen till den rättspraxis som anges ovan i punkterna 235 och 236. 261 I det nu aktuella fallet hänför sig motiveringen till det angripna beslutet till vissa bedömningar i bland annat 2013, 2014 och 2015 års bedömningsrapporter avseende sökanden. 262 Det framgår särskilt av handlingarna i målet att skälen på sidan 1 sista stycket i skrivelsen av den 8 september 2016 avser 2013 års bedömningsrapport. Det framgår även att skälet avseende sökandens svårighet att förena privatliv och yrkesliv som anges på sidan 2 andra stycket i samma skrivelse hänför sig till 2014 års bedömningsrapport. Skälen på sidan 3 led a i samma skrivelse är slutligen en upprepning av den kvalitativa bedömningen av sökandens effektivitet, motsvarande punkt 3.1 i 2015 års bedömningsrapport. 263 Genom resonemanget i den andra till den femte anmärkningen i denna delgrund vill sökanden ifrågasätta innehållet i denna kvalitativa bedömning och därmed i 2015 års bedömningsrapport. 264 Det är emellertid utrett att sökanden har delgetts sin bedömningsrapport för 2015 och att hon inte bestred den inom de frister som fastställts i artiklarna 90 och 91 i tjänsteföreskrifterna. Rapporten och bedömningarna i den har därmed blivit slutgiltiga. 265 Sökanden har inte heller åberopat någon ny och väsentlig omständighet för att styrka att hon var förhindrad att bestrida 2015 års bedömningsrapport. 266 Under dessa förutsättningar kan sökanden inte angripa 2015 års bedömningsrapport i den nu aktuella talan mot det angripna beslutet, till vilket rapporten hade en förberedande funktion. Den andra till den femte anmärkningen i den tredje delgrunden i den fjärde grunden kan således inte tas upp till prövning, i och med att de syftar till att ifrågasätta en rättsakt som vunnit laga kraft. 267 Den första, sjätte, sjunde och åttonde anmärkningen syftar däremot inte till att ifrågasätta bedömningarna i 2013, 2014 och 2015 års bedömningsrapporter. Kommissionens invändning om rättegångshinder ska därför avvisas i denna del. 268 Genom den första anmärkningen har sökanden gjort gällande bedömningar i 2014 års bedömningsrapport angående hennes engagemang i arbetsgrupperna ”Organisation av föräldramöten” och ”Kök”. 269 Det framgår emellertid av 2013 och 2015 års bedömningsrapporter, som det angripna beslutet hänför sig till, att sökandens engagemang i arbetsgrupperna ”Kök” och ”Organisation av föräldramöten” var mycket begränsat 2013 och att hennes engagemang i arbetsgrupperna ”CPE-tidningen”, ”Kök” och ”Idrott” var otillräckligt eller i det närmaste obefintligt år 2015. 270 Det framgår också av skälen i det angripna beslutet, vilka anges på sidan 4 i skrivelsen av den 8 september 2016, att man i 2015 års bedömningsrapport bland annat satte upp som mål för sökanden, inför 2016, att engagera sig mer i arbetsuppgifterna i de olika arbetsgrupper som hon var kontaktperson eller ersättare i genom att månadsvis sammanställa kommentarer eller problem som uppstått (sakligt och exakt), genom att föreslå eller planera fysiska aktiviteter under skolloven och genom att upprätta en årlig rapport för arbetsgruppen ”Idrott”. Det framgår emellertid av dessa skäl att det inte fanns några tecken på förbättringar av sökandens prestation i förhållande till dessa mål som hon hade varit medveten om sedan den 5 april 2016. 271 På sidan 4 led b i skrivelsen av den 8 september 2016 ansåg tillsättningsmyndigheten att sökandens deltagande i arbetet i de olika arbetsgrupper som hon tillhörde präglades av samma brist på proaktivitet innan hon gick på föräldraledighet den 15 juli 2016. Tillsättningsmyndigheten klandrade särskilt sökanden för att hon inte tagit några initiativ för att upprätta månadssammanställningen över problem som uppstått i gruppen ”Kök”, för att hon inte deltagit aktivt i arbetsgruppen ”idrott” och för att hon inte hade tillhandahållit årsrapporter för arbetsgrupperna ”Kök” och ”CPE-tidningen” innan hon gick på föräldraledighet, trots att hennes enhetschef hade bett henne att göra detta den 26 maj 2016. 272 Den omständigheten att sökanden år 2014 hade visat det engagemang som krävdes av henne i de arbetsgrupper som hon ingick in, påverkar således inte konstaterandet på sidan 1, sidan 3 led a och på sidan 4 led b i skrivelsen av den 8 september 2016. Detta konstaterande avser sökandens bristfälliga engagemang i de arbetsgrupper hon ingick i år 2013 och år 2015 samt under perioden 5 april–15 juli 2016. 273 Sökanden har följaktligen inte styrkt att skälen i det angripa beslutet avseende hennes bristfälliga engagemang i de arbetsgrupper hon ingick i år 2013, år 2015 och under en del av år 2016 innehåller en uppenbart oriktig bedömning. Den nu aktuella anmärkningen ska därför underkännas. 274 Genom den sjätte anmärkningen har sökanden anfört att det angripna beslutet är behäftat med ett sakfel, eftersom hon skickade utkastet till 2015 års jultidning till de personer som var ansvariga för att godkänna utkastet den 22 januari 2016 och inte i juli 2016. Hon har angett att det var ett datafel som var orsaken till att hennes e‑postmeddelande med bifogat tidningsutkast översändes så sent och att den försenade publiceringen skulle tillskrivas två av hennes kollegor och hennes överordnade. 275 Det framgår i detta avseende av skälen i det angripna beslutet på sidan 4 i skrivelsen av den 8 september 2016 att man i 2015 års bedömningsrapport bland annat hade satt upp som mål för sökanden, för år 2016, att engagera sig mer i arbetsuppgifterna i de olika arbetsgrupper som hon ingick i som kontaktperson eller ersättare genom att sammanställa och distribuera tre CPE-tidningar. Enligt detta skäl fanns det inga tecken på att sökandens arbetsinsats hade förbättrats i förhållande till det mål som hon varit medveten om sedan den 5 april 2016. 276 På sidan 4 led b i skrivelsen av den 8 september 2016 kritiserade tillsättningsmyndigheten i synnerhet sökanden för att hon skickade in 2015 års jultidning den 18 juli 2016, vilken då inte längre betraktades som relevant av hennes överordnade. 277 I detta avseende framhåller tribunalen för det första att sökanden har hänvisat till ett e‑postmeddelande som hon skickade den 22 januari 2016 och som hon bifogat en kopia av till sin ansökan. 278 Denna handling har emellertid såsom kommissionen har angett inte ett tillräckligt bevisvärde, i och med att e‑postmeddelandet, vilket visserligen innehåller formuleringen ”[h]ärmed bifogas vårt utkast till jultidning för tryckning” och i vilket det anges en bilaga med rubriken ” Le petit journal garderie NOEL.edition specialdocx ” (daghemmets lilla jultidning.specialutgåvadocx), även innehåller formuleringen ”karnevalstidningen kommer inom kort”, trots att denna högtid inföll i februari det året. 279 För det andra har kommissionen ingett ett e‑postmeddelande från sökanden till samma mottagare, i vilket den 18 juli 2016 anges som dag för avsändande och vilket har exakt samma innehåll som det e‑postmeddelande som sökanden har gjort gällande. 280 För det tredje har sökanden, även om hon har anfört att e‑postmeddelandet genom vilket hon översände utkastet till 2015 års jultidning till sina kollegor inte kom fram på grund av ett datafel, inte lagt fram någon bevisning till stöd för detta påstående. 281 Sökanden har för det fjärde anfört att publiceringen av 2015 års jultidning, efter översändandet den 22 januari 2016, försenades på grund av två av hennes kollegor och därefter föreståndaren för CPE i Kirchberg i Luxemburg, vilket förklarar varför hon skickade utkastet till 2015 års jultidning två gånger till sina överordnade. 282 Sökanden har emellertid inte lagt fram någon bevisning till stöd för sina påståenden, vilka för övrigt delvis motsägs av handlingarna i målet. 283 Tribunalen framhåller nämligen att namnet på en av de två kollegor som anges ovan i punkt 281 inte förekommer vare sig i förteckningen över mottagare av e‑postmeddelandet av den 22 januari 2016, vilket sökanden har gjort gällande, eller i den sammansättning av arbetsgruppen ”CPE-tidningen” som sökanden har lagt fram. 284 Även om sökanden har anfört att 2015 års jultidning skulle godkännas av föreståndaren för CPE i Kirchberg, anges denna person bara som kopiamottagare i e‑postmeddelandet av den 22 januari 2016, vilket har gjorts gällande av sökanden, och i e‑postmeddelandet av den 18 juli 2016, som har lagts fram av kommissionen, samtidigt som tre andra personer stod som mottagare, vilka enligt sökanden ingick i arbetsgruppen ”CPE-tidningen”. 285 Denna omständighet bekräftar således kommissionens påstående att utkastet till 2015 års jultidning inte behövde godkännas av föreståndaren för CPE i Kirchberg, utan endast av de övriga medlemmarna i arbetsgruppen ”CPE-tidningen”. 286 Sökanden har under dessa förutsättningar inte lagt fram någon bevisning som kan vederlägga den bevisning som kommissionen har lagt fram, enligt vilken hon översände utkastet till 2015 års jultidning till medlemmarna i arbetsgruppen ”CPE-tidningen” för godkännande först den 18 juli 2016. 287 Anmärkningen är följaktligen ogrundad och ska underkännas. 288 Genom den sjunde anmärkningen har sökanden anfört att avsaknaden av översändande av pedagogiska handlingsplaner, som hon klandrats för med avseende på år 2016, inte betyder att det inte fanns någon sådan plan, då det tidigare inte fanns några formella krav på den pedagogiska handlingsplanen. Sökanden anser också att det finns skäl att fråga sig om det är nödvändigt att en anställd som ska gå på föräldraledighet tar fram en pedagogisk handlingsplan för den period då den anställde kommer att vara ledig, i den mån en sådan plan måste anpassas till de barn som tas om hand och vara personligt utformad. 289 Det framgår i detta avseende av skälen i det angripna beslutet på sidan 4 i skrivelsen av den 8 september 2016 att sökanden i 2015 års bedömningsrapport bland annat tilldelades målet, för år 2016, att upprätta ett schema för den pedagogiska verksamheten. På sidan 4 led a i samma skrivelse kritiserade tillsättningsmyndigheten sökanden för att hon inte hade tillhandahållit detta schema innan hon gick på föräldraledighet den 15 juli 2016, trots en påminnelse om detta den 26 maj 2016 och trots att sökanden hade haft 112,5 flexibla arbetstimmar på sig för att ta fram detta schema, motsvarande fjorton arbetsdagar. 290 Sökandens påståenden, dels att upprättandet av ett schema för den pedagogiska verksamheten tidigare inte motsvarade formell praxis, dels att det varken var nödvändigt eller lämpligt att hon tog fram ett sådant schema i och med att hon planerade att vara föräldraledig, kan inte på ett ändamålsenligt sätt ifrågasätta att hon var bunden av det mål som satts upp för henne i 2015 års bedömningsrapport, och vilket hon obestridligen hade varit medveten om sedan den 5 april 2016. 291 Det framgår för övrigt av ett e‑postmeddelande som enhetschefen skickade till sökanden den 26 maj 2016 att enhetschefen anmodade henne att förbereda schemat för den pedagogiska verksamheten inför förberedelserna av läsåret 2016/2017 och att följa en mall som bifogades nämnda e‑postmeddelande. Enhetschefen påminde henne också om att denna planering skulle göras varje läsår i enlighet med anvisningar som tillämpats sedan år 2014. Schemat för den pedagogiska verksamheten skulle slutligen tjäna som underlag för den person som i september 2016 skulle ansvara för den barngrupp som tilldelats sökanden för läsåret 2016/2017 till dess att hon kom tillbaka från sin föräldraledighet. 292 Tribunalen erinrar om att det anges i artikel 21 första stycket i tjänsteföreskrifterna, som är tillämplig på motsvarande sätt på kontraktsanställda enligt artiklarna 11 och 81 i anställningsvillkoren för övriga anställda, att ”[e]n tjänsteman skall oberoende av ställning bistå och råda sina överordnade och ansvara för att de uppgifter som tilldelats honom utförs”. 293 Enligt artikel 21a i tjänsteföreskrifterna, som också är tillämplig på motsvarande sätt på kontraktsanställda enligt artiklarna 11 och 81 i anställningsvillkoren för övriga anställda, får en tjänsteman avstå från sin skyldighet att lyda sina överordnade enligt artikel 21 i tjänsteföreskrifterna enbart om de instruktioner han fått är uppenbart olagliga eller strider mot gällande säkerhetsnormer. 294 I det nu aktuella fallet har sökanden inte styrkt eller ens påstått att instruktionen hon fick om att upprätta ett schema för den pedagogiska verksamheten innan hon gick på föräldraledighet var uppenbart olaglig eller stred mot gällande säkerhetsnormer. 295 Under dessa omständigheter gjorde tillsättningsmyndigheten inte en uppenbart oriktig bedömning när den ansåg att det faktum att sökanden inte översände det schema för den pedagogiska verksamheten till sin överordnade som hennes överordnade hade anmodat henne att göra innan hon gick på föräldraledighet skulle betraktas som olämpligt uppförande av sökanden och kunde utgöra ett av skälen i det angripna beslutet. 296 Anmärkningen är följaktligen ogrundad och ska underkännas. 297 Slutligen har sökanden genom den åttonde anmärkningen anfört att tillsättningsmyndigheten inte kunde avgöra om målen för år 2016 var uppfyllda enbart utifrån två månaders närvaro utan att göra en uppenbart oriktigt bedömning. 298 Såsom domstolen slog fast i punkt 28 i domen i målet om överklagande, framgår det emellertid av skrivelsen av den 8 september 2016 att tillsättningsmyndigheten i sin övergripande bedömning av sökandens beaktande av målen endast konstaterade att det inte fanns några tecken på förbättring av hennes arbetsinsats i detta avseende. 299 Även om tillsättningsmyndigheten verkligen kritiserade sökanden för att hon inte helt hade uppfyllt det första mål som hon tilldelades i 2015 års bedömningsrapport, det vill säga att upprätta ett schema för den pedagogiska verksamheten, gäller detta nämligen inte de två andra målen, vilka var dels att engagera sig mer i arbetsuppgifterna i de olika arbetsgrupper som hon ingick i, dels att planera sin föräldraledighet i tillräckligt god tid (se, för ett liknande resonemang, punkt 29 i domen i målet om överklagande). 300 När det i synnerhet gäller det första målet, att upprätta ett schema för den pedagogiska verksamheten, vilket sökanden obestridligen varit medveten om sedan den 5 april 2016, har sökanden dessutom varken styrkt eller ens påstått att hon inte hade tid att uppfylla det innan hon gick på sin föräldraledighet den 15 juli 2016, samtidigt som det anges i det angripna beslutet att hon för detta ändamål förfogade över tid som motsvarade fjorton arbetsdagar. 301 Under dessa förutsättningar har sökanden inte visat att tillsättningsmyndigheten gjorde en uppenbart oriktig bedömning när den efter en period på ungefär tre månader fann att hon inte hade uppfyllt det första målet i 2015 års bedömningsrapport, att upprätta ett schema för den pedagogiska verksamheten. 302 Anmärkningen är följaktligen ogrundad och ska underkännas, liksom hela den nu aktuella delgrunden. e) Den fjärde grundens fjärde del: Uppenbart oriktig bedömning i det skäl som avser sökandens underlåtenhet att informera överordnade och kollegor om sitt deltagande i vissa möten med den centrala och den lokala personalkommittén 303 Genom denna delgrund har sökanden anfört två anmärkningar. Sökanden har för det första anfört att det inte fanns någon bestämmelse i unionsrätten som förpliktade henne att underrätta sina arbetskollegor om sitt deltagande i de sammanträden med den centrala och den lokala personalkommittén som hon kallades till. För det andra har hon gjort gällande att hon alltid i förväg informerade sina överordnade om de sammanträden som hon var tvungen att delta i på grund av sitt uppdrag som personalrepresentant, att hennes överordnade hade tillgång till den centrala och den lokala personalkommitténs sammanträdeskalender och att hon hade kallats i sista minuten till den centrala personalkommitténs sammanträde den 11 och den 12 december 2014. 304 Kommissionen har bestritt vad sökanden har anfört i denna del. 305 Det ska i detta avseende framhållas att tillsättningsmyndighetens samlade konstaterande av bristande arbetsinsats i det angripna beslutet grundades på bland annat det skälet att sökanden inte alltid beaktade tjänstens intresse när hon planerade sin verksamhet inom ramen för sitt uppdrag som personalrepresentant. 306 På sidan 2 led e i skrivelsen av den 8 september 2016 kritiserade tillsättningsmyndigheten i synnerhet sökanden för att hon inte förrän dagen före klockan 17.26 underrättade sina överordnade om att hon skulle delta i ett möte inom ramen för sitt fackliga uppdrag den 26 februari 2014. 307 På sidan 2 led f i skrivelsen av den 8 september 2016 kritiserade tillsättningsmyndigheten också sökanden för att hon inte underrättade sina kollegor om sitt deltagande i den centrala personalkommitténs sammanträde den 9 december 2014. 308 På sidan 2 led g i skrivelsen av den 8 september 2016 kritiserade tillsättningsmyndigheten sedan sökanden dels för att hon först kvällen före informerade sina överordnade om sitt deltagande den 11 och 12 december 2014 i ett plenarsammanträde med den centrala personalkommittén, dels för att hon inte underrättade sina kollegor. 309 På sidan 5 led d i skrivelsen av den 8 september 2016 kritiserade tillsättningsmyndigheten slutligen sökanden för att hon underrättade sina överordnade och kollegor om sitt deltagande i den centrala personalkommitténs sammanträden den 28 januari och den 24 maj 2016 på sammanträdesdagarna. 310 Tribunalen framhåller inledningsvis att sökanden inte har bestritt tillsättningsmyndighetens hänvisning, på sidan 2 i skrivelsen av den 8 september 2016, till bedömningen i 2014 års bedömningsrapport, enligt vilken hon inte alltid tog hänsyn till tjänstens intresse när hon planerade sin fackliga verksamhet, utan enbart skälen i det angripna beslutet på sidan 2 led e–g i skrivelsen av den 8 september 2016, vilka inte återger en bedömning i 2014 års bedömningsrapport. 311 Följaktligen kan sökandens resonemang i denna delgrund inte anses ifrågasätta en bedömning i bedömningsrapporten 2014, vilken enligt kommissionen har blivit slutgiltig. 312 Vad beträffar den första anmärkningen ska en tjänsteman eller annan anställd som beviljats tillstånd att uppehålla en annan tjänst på grund av sitt fackliga uppdrag eller ett uppdrag som personalrepresentant, såsom anges ovan i punkt 173, i enlighet med artikel 60 i tjänsteföreskrifterna i förväg inhämta sin överordnades tillstånd att vara frånvarande för att delta i möten som han kallas till för sitt fackliga uppdrag eller sitt uppdrag som personalrepresentant. Undantag från skyldigheten att i förväg inhämta tillstånd enligt artikel 60 i tjänsteföreskrifterna medges endast vid sjukdom eller olycksfall, inte vid deltagande i facklig verksamhet eller i sammanträden i ett organ som företräder personalen, såsom den lokala eller den centrala personalkommittén. 313 Såsom anges ovan i punkt 174 var sökanden enligt artikel 7 led 3.1 i beslut C(2011) 3588 skyldig att i god tid underrätta sina överordnade om sina kallelser till den lokala och den centrala personalkommittén. Hennes överordnade kunde genom ett skriftligt, motiverat beslut vid behov neka den berörde att delta i dessa sammanträden. 314 För det första medför emellertid varken artikel 60 i tjänsteföreskrifterna eller beslut C(2011) 3588 någon skyldighet för en anställd som har ett fackligt uppdrag eller ett uppdrag som personalrepresentant att underrätta sina kollegor om sitt deltagande i sammanträden som har anknytning till utövandet av uppdraget. 315 För det andra framgår det inte av handlingarna i målet, i motsats till vad kommissionen har gjort gällande, att sökanden formellt hade instruerats av sina överordnade att underrätta sina kollegor när hon skulle vara frånvarande på grund av deltagande i den lokala och den centrala personalkommitténs sammanträden. 316 Det är först och främst riktigt att det följer av ett e‑postmeddelande som sökanden mottog av sin enhetschef den 6 september 2011 att enhetschefen ansåg att CPE:s särskilda behov och arten av sökandens arbetsuppgifter inte medgav att hon systematiskt deltog i sammanträden knutna till hennes fackliga uppdrag. Genom detta e‑postmeddelande fick sökanden tillstånd att delta i fackliga möten på det dubbla villkoret att hon dels hade kommit överens med den kollega som hon delade ansvaret för en barngrupp med, dels hade underrättat enhetens sekretariat och daghemmets föreståndare. 317 Det framgår emellertid inte av handlingarna i målet att denna instruktion förnyades efter läsåret 2011/2012 och, i synnerhet, efter det att sökanden år 2014 utsågs till medlem i den lokala och den centrala personalkommittén. 318 Det följer visserligen av ett meddelande från sökandens enhetschef av den 7 februari 2017 att genomförandet av hennes fackliga uppdrag hade varit föremål för en överenskommelse med ordföranden för sökandens fackförening, men denna överenskommelse, som var i kraft den 16 juli 2011 till den 1 april 2014, tycks inte ha förnyats efter detta datum. 319 I ett e‑postmeddelande som anges på sidan 2 led f i skrivelsen av den 8 september 2016 till föreståndaren för CPE:s daghem i Mamer uttryckte vidare en kollega till sökanden sin förvåning över att sökanden inte hade informerat henne om sin frånvaro den 9 december 2014. Enligt samma e‑postmeddelande frågade hon föreståndaren om det fanns något protokoll om samarbete mellan kollegor. 320 De handlingar som kommissionen har hänvisat till ger slutligen inte stöd för att sökanden hade erhållit någon formell instruktion om att hon skulle förvarna sina kollegor när hon skulle vara frånvarande för att delta i sammanträden med den lokala och centrala personalkommittén. 321 I 2014 års bedömningsrapport anges nämligen i detta avseende enbart att sökanden systematiskt skulle ta hänsyn till arbetsorganisationen när hon avsåg att delta i sin fackliga verksamhet och undvika att vara frånvarande i september. 322 Det e‑postmeddelande som sökanden skickade den 27 april 2015 till funktionsbrevlådan för CPE i Mamer, med kopia till några av hennes kollegor, genom vilket hon bland annat angav sin frånvaro för den kommande månaden, är inte heller tillräckligt för att styrka att hon erhållit en formell instruktion om att systematiskt förvarna sina kollegor när hon skulle delta i den lokala och den centrala personalkommitténs sammanträden. 323 I ett meddelande av den 15 juli 2016, som kommissionen också har hänvisat till, ansåg sökandens enhetschef dessutom att det hörde till ”god praxis” att underrätta sina överordnade och kollegor i tillräckligt god tid, även om sökanden, i egenskap av personalrepresentant, hade rätt att delta i ett sammanträde i den centrala personalkommittén i december 2014 utan att behöva inhämta tillstånd i förväg. 324 Under dessa omständigheter har kommissionen inte styrkt att sökanden åsidosatte en formell instruktion från sina överordnade, enligt vilken hon borde ha förvarnat sina kollegor om sitt deltagande i den centrala och den lokala personalkommittén och därmed sin lojalitets- och lydnadsplikt enligt artiklarna 11 och 21 i tjänsteföreskrifterna. 325 Det följer av det ovan anförda att sökanden har stöd för att anföra att tillsättningsmyndigheten gjorde en uppenbart oriktig bedömning i det angripna beslutet genom att anse att hon uppförde sig olämpligt när hon inte underrättade sina kollegor i förväg om sitt deltagande i sammanträdena den 9, 11 och 12 december 2014 samt den 28 januari och den 24 maj 2016. 326 När det sedan gäller den andra anmärkningen i denna delgrund framhåller tribunalen för det första att det faktum att sökandens överordnade förfogade över den centrala och den lokala personalkommitténs sammanträdeskalender inte fråntog henne skyldigheten enligt artikel 60 första stycket i tjänsteföreskrifterna att i förväg inhämta tillstånd att vara frånvarande för att delta i dessa sammanträden. 327 För det andra har sökanden, även om hon har gjort gällande att hon alltid underrättade sina överordnade innan hon deltog i sammanträden på grund av sitt uppdrag som personalrepresentant, inte företett någon bevisning som kan visa att hon, så snart hon mottog kallelserna till de sammanträden som anges i det angripna beslutet, ansökte om tillstånd att vara frånvarande så att hennes överordnade omedelbart kunde sätta in en vikarie och säkerställa kontinuitet i verksamheten. 328 Sökanden har i synnerhet inte visat eller ens påstått att hon kallades i sista minuten till fackföreningsmötet den 26 februari 2014. 329 Det framgår också av handlingarna i målet att den centrala personalkommitténs sammanträden den 11 och 12 december 2014 samt den 28 januari och den 24 maj 2016 hölls i Bryssel, vilket innebär att det med hänsyn till restiden mellan Luxemburg och Bryssel, beroende på transportmedel, är osannolikt att sökanden inte kallades förrän dagen före eller samma dag som sammanträdena. 330 Under dessa omständigheter gjorde tillsättningsmyndigheten inte en uppenbart oriktig bedömning genom att anse att sökanden uppträdde olämpligt genom att inte informera sina överordnade om sitt deltagande i sammanträdena den 26 februari 2014, den 11 och 12 december 2014 samt den 28 januari och den 24 maj 2016. f) Den fjärde grundens femte del: Uppenbart oriktig bedömning i skälet avseende sökandens sena ansökan om återupptagande av heltidstjänstgöring efter en deltidssjukskrivning 331 Genom denna delgrund har sökanden anfört att skälet i det angripna beslutet på sidan 3 led h i skrivelsen av den 8 september 2016 innehåller en uppenbart oriktig bedömning, eftersom hennes halvtidssjukskrivning skulle ha kunnat förlängas, att hennes återinträde i tjänst på heltid var hennes eget initiativ och att skälet inte uttrycker exakt vad hon klandras för. 332 Kommissionen har bestritt sökandens argument. 333 Tribunalen erinrar i detta avseende om att tillsättningsmyndigheten på sidan 3 led h i skrivelsen av den 8 september 2016 konstaterade att sökanden efter att ha varit sjukledig på halvtid den 17 november till den 23 december 2014 hade fått rådet av läkaren att träffa sin överordnade för att i januari 2015 kunna återuppta sitt arbete på heltid. Tillsättningsmyndigheten framhöll även att sökanden kontaktade sin överordnade först den 22 december 2014. 334 Tribunalen framhåller inledningsvis att skälet på sidan 3 led h i skrivelsen av den 8 september 2016 inte återger en bedömning från 2014 års bedömningsrapport, som enligt kommissionen har blivit slutgiltig. 335 Vad gäller resonemanget i sak inom ramen för denna delgrund följer det för det första av artikel 59 tredje till femte stycket i tjänsteföreskrifterna, som enligt artiklarna 16 och 91 i anställningsvillkoren för övriga anställda är tillämplig på motsvarande sätt på kontraktsanställda, att en sjukledig tjänsteman eller tillfälligt anställd eller kontraktsanställd när som helst kan åläggas att genomgå en läkarundersökning som institutionen ordnar, att frånvaron ska betraktas som otillåten från dagen för läkarundersökningen om undersökningen visar att berörd tjänsteman eller anställd kan utföra sina arbetsuppgifter, om inte berörd tjänsteman eller anställd anser att slutsatserna från den läkarundersökning som tillsättningsmyndigheten ordnat är medicinskt ogrundade, i vilket fall berörd tjänsteman eller anställd, eller en läkare på hans eller hennes vägnar, inom två arbetsdagar kan begära att institutionen inhämtar ett utlåtande från en oberoende läkare. 336 I det nu aktuella fallet framgår det av handlingarna i målet att sökanden beviljades sjukledighet på halvtid från och med den 17 november 2014 och att den läkare som ansvarade för undersökningen den 16 december 2014 ansåg att hon kunde återuppta arbetet på heltid från och med januari 2015. 337 Det framgår emellertid varken av motiveringen till det angripna beslutet eller av handlingarna i målet att sökanden, genom att kontakta sin arbetsgivare måndagen den 22 december 2014 i syfte att organisera sin återgång till heltidstjänstgöring i januari 2015, åsidosatte en tidsfrist som föreskrivs i en unionsrättslig bestämmelse eller en instruktion av sina överordnade. 338 Det är visserligen utrett att CPE:s daghem var stängt den 22 december 2014 på grund av julledigheten, men kommissionen har för det andra inte påstått att CPE:s administration inte hade beredskap under denna period för att säkerställa kontinuitet i verksamheten. Således framgår det inte av handlingarna i målet att det inte var möjligt att organisera sökandens återgång till heltid mellan den 22 december 2014 och den 5 januari 2015. 339 För det tredje framgår det inte heller att två veckor var otillräckligt för att organisera sökandens återgång till heltid. 340 Sökanden har följaktligen fog för att anföra att den omständigheten att tillsättningsmyndigheten grundade sig på det skäl som anges på sidan 3 led h i skrivelsen av den 8 september 2016 innebär att det angripna beslutet innehåller en uppenbart oriktig bedömning. g) Den fjärde grundens sjätte del: Uppenbart oriktig bedömning i skälet avseende en konfliktsituation vid CPE:s daghem i Mamer 341 Genom denna delgrund har sökanden anfört att skälet på sidan 4 led f i skrivelsen av den 8 september 2016 innehåller en uppenbart oriktig bedömning, eftersom tillsättningsmyndigheten inte tog hänsyn till det fientliga mottagande hon fick av vissa kollegor när hon kom till CPE:s daghem i Mamer. 342 Tillsättningsmyndigheten konstaterade i detta avseende på sidan 4 led f i skrivelsen av den 8 september 2016 att arbetskollegor till sökanden hade uppgett att de upplevde svårigheter med att samarbeta med henne och, i synnerhet, att föreståndaren för CPE:s daghem i Mamer i april 2015 hade skickat ett e‑postmeddelande till sökandens enhetschef av vilket framgick att det redan hade uppstått en ”stor konflikt”, trots att sökanden alldeles nyligen hade börjat arbeta vid CPE:s daghem i Mamer, att ”det inte fungerade” och att ”förmiddagens goda stämning helt hade försvunnit”. 343 Det framgår av handlingarna i målet att sökanden hade placerats vid CPE:s daghem i Mamer i april 2015 som ”roterande pedagog”. Det framgår även av handlingarna i målet att föreståndaren för CPE:s daghem i Mamer genom ett e‑postmeddelande av den 23 april 2015 till sökandens enhetschef, med rubriken ”Konflikt på daghemmet”, uppgav att det redan hade uppstått en stor konflikt, trots att sökanden nyligen hade påbörjat sin tjänstgöring vid CPE:s daghem i Mamer, att det inte fungerade, att förmiddagens goda stämning helt hade försvunnit och att en av sökandens kollegor grät medan en annan skrek i telefonen. Det angavs också att föreståndaren för CPE i Mamer och en av hennes kollegor hade gjort sitt bästa för att lugna ned situationen, att föreståndaren i synnerhet hade tillbringat över en timme med sökanden på morgonen medan kollegan hade talat med de andra kollegorna och att det var ytterst angeläget att anordna ett möte med samtliga innan de ”har ihjäl varandra”. 344 Det framgår emellertid inte, i avsaknad av närmare angivelser om orsaken till den konfliktsituation som beskrivs på sidan 4 led f i skrivelsen av den 8 september 2016 och som styrks av det e‑postmeddelande av den 23 april 2015 som berörs ovan i punkt 343, vare sig av detta e‑postmeddelande eller av andra handlingar i målet att det enbart eller huvudsakligen var sökanden som bar ansvaret för konflikten. 345 Tribunalen konstaterar vidare att de handlingar som kommissionen har hänvisat till inte har tillräcklig bevisstyrka för att ge stöd för att det var sökanden som bar det huvudsakliga ansvaret för konfliktens uppkomst den 23 april 2015 vid CPE:s daghem i Mamer. 346 Innehållet i ett e‑postmeddelande från en kollega till sökanden, daterat den 9 december 2014 och vidarebefordrat samma dag av föreståndaren för CPE i Mamer, ger nämligen ingen förklaring till orsakerna till konfliktsituationen vid CPE:s daghem i Mamer den 23 april 2015. 347 Detsamma gäller e‑postväxlingen den 25 juni 2015 mellan sökandens enhetschef och föreståndaren för CPE i Mamer, i vilken det enbart redogörs för föreståndarens svårigheter att finna en ersättare för sökanden den 24 och 25 juni 2015, på grund av att hon meddelat frånvaro först på morgonen den 24 juni 2015. 348 I intygen från föreståndaren och personalhandläggaren för CPE i Mamer samt från sökandens enhetschef, samtliga daterade den 18 december 2018, anges också bara i allmänna ordalag att vissa kollegor direkt och vid flera tillfällen har rapporterat att det varit svårt att arbeta smidigt med sökanden, utan att konfliktsituationen vid CPE:s daghem i Mamer den 23 april 2015 berörs. 349 Slutligen har kommissionen visserligen även hänvisat till ett e‑postmeddelande av den 21 oktober 2015 från en förälder till ett barn som sökanden ansvarade för vid CPE:s daghem i Kirchberg läsåret 2014/2015, men i detta e‑postmeddelande anges ingenting om orsakerna till konfliktsituationen vid CPE:s daghem i Mamer den 23 april 2015. 350 Sökanden har följaktligen fog för att anföra att den omständigheten att tillsättningsmyndigheten grundade sig på det skäl som anges på sidan 4 led f i skrivelsen av den 8 september 2016, innebär att det angripna beslutet innehåller en uppenbart oriktig bedömning. h) Den fjärde grundens sjunde del: Uppenbart oriktig bedömning i det samlade konstaterandet av sökandens bristande arbetsinsats 351 Den första delgrunden består av fem anmärkningar. Den första anmärkningen avser den omständigheten att brister som lagts sökanden till last inte upprepats från ett år till ett annat i bedömningsrapporterna, den andra anmärkningen avser avsaknad av objektivitet i bedömningarna i 2015 års bedömningsrapport, den tredje avser det förhållandet att de omständigheter som hon klandrats för med avseende på åren 2014 och 2015 ligger långt tillbaka i tiden, den fjärde avser avsaknad av fel eller försumlighet av sökanden vid omhändertagandet av barn som hon ansvarat för och den femte avser kommissionens underlåtenhet att beakta sökandens tjänstgöringstid och det faktum att hon aldrig har mottagit någon reprimand eller varning. 352 Det ska först fastställas, innan tribunalen prövar de anmärkningar som anges ovan i punkt 351, huruvida det angripna beslutet ska ogiltigförklaras på grund av de rättsstridigheter som tribunalen påtalar ovan i punkterna 73–350 inom ramen för prövningen av den tredje och fjärde grunden, eller om de skäl som sökanden inte har bestritt eller vars rättsstridighet hon inte har styrkt är tillräckliga för att beslutet ska anses motiverat, oberoende av de skäl vars rättsstridighet har fastställts av tribunalen. 353 Vad beträffar sökandens uppförande under år 2013 har sökanden för det första inte styrkt att skälen i det angripna beslutet på sidan 1 i skrivelsen av den 8 september 2016 är rättsstridiga, enligt vilka sökanden dels var mycket oengagerad i arbetsgrupperna ”Kök” och ”Organisation av föräldramöten”, dels borde ha planerat sin verksamhet i dessa arbetsgrupper under de så kallade ”flexibla” timmar under vilka hon inte tog hand om barn, vilket fick till följd att några föräldrar klagade på att sökanden inte var närvarande i lokalen när de kom för att hämta sina barn. 354 När det för det andra gäller skälen i det angripna beslutet avseende sökandens uppförande år under 2014 har sökanden inte heller styrkt att bedömningarna i 2014 års bedömningsrapport var rättsstridiga, vilka återges på sidan 2 i skrivelsen av den 8 september 2016 och rör dels hennes svårigheter att förena sitt yrkesliv och sitt privatliv, dels avsaknaden av beaktande av tjänstens intresse när hon planerade verksamhet kopplad till hennes uppdrag som personalrepresentant. 355 På samma sätt har sökanden inte styrkt att följande skäl, som anges på sidan 2 led b–g i skrivelsen av den 8 september 2016, är rättsstridiga: Hennes otillåtna frånvaro den 7 maj och den 16 juni 2014, det faktum att hon hade planerat att vara frånvarande den 2 maj 2014 och underrättade verksamheten samma dag om denna frånvaro, hennes otillåtna frånvaro den 18 juni 2014, det faktum att hon underrättade sin överordnade om sin frånvaro den 26 februari 2014, på grund av deltagande i ett fackligt möte, först dagen före klockan 17.26, den omständigheten att hon den 9 december 2014 ändrade möbleringen i en lokal utan medgivande av den kollega som hon arbetade med och inte lämnade tillbaka rummet med den ursprungliga möbleringen och, slutligen, det faktum att hon underrättade sina överordnade om sin frånvaro den 11 och 12 december 2014, på grund av deltagande i ett plenarsammanträde med den centrala personalkommittén, först dagen före den 11 december 2014. 356 När det för det tredje gäller sökandens uppförande under år 2015 har sökanden inte bestritt skälet i det angripna beslutet på sidan 3 i skrivelsen av den 8 september 2016, enligt vilket hennes sammantagna arbetsinsats under år 2015 bedömdes som bristande i 2015 års bedömningsrapport. 357 På samma sätt har sökanden inte styrkt att följande skäl, som anges på sidan 3 led a–e och i) i skrivelsen av den 8 september 2016, är rättsstridiga: Hennes otillräckliga eller obefintliga engagemang i de arbetsgrupper som hon ingick i, hennes bristande proaktivitet när hon tjänstgjorde som ”roterande” pedagog, avsaknaden av information till överordnade om genomförandet av målet att organisera yogaklasser, det faktum att hon inte tog fram ett schema för den pedagogiska verksamheten, det faktum att avsaknaden av kontinuitet i omhändertagandet av den barngrupp som hon ansvarade för hade föranlett klagomål från två föräldrar och, slutligen, hennes bristande kommunikation om vissa av hennes frånvarotillfällen i juni 2015. 358 När det för det fjärde gäller sökandens uppförande under år 2016 har sökanden inte styrkt att skälet i det angripna beslutet på sidan 4 i skrivelsen av den 8 september 2016 var rättsstridigt, enligt vilket det inte fanns några tecken på förbättring av hennes arbetsinsats med avseende på de tre mål som fastställts för henne för år 2016. 359 På samma sätt har sökanden inte styrkt att följande skäl i det angripna beslutet på sidan 4 led a och b och på sidan 5 led d och e i skrivelsen av den 8 september 2016, är rättsstridiga: Det faktum att hon inte hörsammade anmodan att översända schemat för den pedagogiska verksamheten innan hon gick på föräldraledighet den 15 juli 2016, den omständigheten att hon inte översände månadssammanställningar om frågor rörande CPE:s matbespisning, avsaknaden av aktivt deltagande i arbetsgruppen ”Idrott”, det faktum att hon inte tog fram årsrapporter för grupperna ”Kök” och ”CPE-tidningen” före sin föräldraledighet och i juli 2016 översände utkastet till 2015 års jultidning, vilket enligt hennes överordnade inte längre var relevant, bristande kommunikation till hennes överordnade om hennes frånvarotillfällen, i synnerhet frånvaron den 28 januari och den 24 maj 2016 och, slutligen, hennes otillåtna frånvaro den 30 och den 31 maj 2016. 360 Det angripna beslutet innehåller således flera skäl vars rättsstridighet inte har styrkts och vilka är tillräckligt viktiga för att ligga till grund för tillsättningsmyndighetens samlade konstaterande av bristande arbetsinsats, huvudsakligen med beaktande av sökandens bristande engagemang i de arbetsgrupper hon ingick i åren 2013, 2015 och 2016, hennes otillåtna frånvaro åren 2014 och 2016, avsaknaden av information i god tid till hennes överordnade om hennes deltagande i vissa sammanträden i samband med sitt fackliga uppdrag eller hennes uppdrag som personalrepresentant år 2014 och år 2016 och den omständigheten att hon inte hörsammade vissa instruktioner som hennes överordnade fastställde år 2015 och år 2016. 361 Lagenligheten av det samlade konstaterandet av sökandens bristande arbetsinsats kan under dessa förutsättningar inte ifrågasättas på grund av den felaktiga rättstillämpning som påverkar skälet i det angripna beslutet på sidan 4 led c i skrivelsen av den 8 september 2016, avseende sökandens önskade datum och tidsperiod för föräldraledighet, och inte heller av de uppenbart oriktiga bedömningarna i skälen i det angripna beslutet på sidan 2 led a, f och g, sidan 3 led h, sidan 4 led f och sidan 5 led d i samma skrivelse vilka rör följande: sökandens brådskande begäran att av familjeskäl få häva tillståndet att arbeta deltid, avsaknaden av information till sökandens kollegor om hennes deltagande i ett sammanträde i den centrala personalkommittén den 9 december 2014, avsaknaden av information till sökandens kollegor om hennes deltagande i ett sammanträde i den centrala personalkommittén den 11 och 12 december 2014, sökandens begäran om återupptagande av heltidstjänstgöring efter en sjukledighet på halvtid, konfliktsituationen vid CPE:s daghem i Mamer den 23 april 2015 och, slutligen, avsaknaden av information till sökandens kollegor om hennes deltagande i den centrala personalkommittén sammanträden den 28 januari och den 24 maj 2016. 362 Av det ovan anförda följer således att de rättsstridigheter som tribunalen påtalar ovan i punkterna 73–350 i granskningen av den tredje och den fjärde grunden inte kan föranleda ogiltigförklaring av det angripna beslutet. 363 Vad sedan gäller den första anmärkningen i denna delgrund har sökanden gjort gällande att tillsättningsmyndigheten inte kan klandra henne för brister som kvarstått under flera år, eftersom det inte är samma brister som tas upp i hennes bedömningsrapporter från ett år till ett annat. Williams erinrar först och främst om att artikel 51 i tjänsteföreskrifterna inte ens analogt är tillämplig på kontraktsanställda och att det inte finns någon bestämmelse i anställningsvillkoren för övriga anställda som förpliktar tillsättningsmyndigheten att enbart grunda sig på upprepade brister som ska ha antecknats i den kontraktsanställdes bedömningsrapporter när den beslutar om uppsägning av en kontraktsanställd på grund av bristande arbetsinsats. 365 I det nu aktuella fallet kunde tillsättningsmyndigheten således lagligen grunda det angripna beslutet både på sökandens uppförande, som varit föremål för vissa bedömningar i 2013, 2014 och 2015 års bedömningsrapporter, och på ett uppförande som inte nämnts i nämnda rapporter. 366 Tribunalen framhåller vidare att det uppförande som tillsättningsmyndigheten klandrat sökanden för, oavsett om det har påtalats i hennes bedömningsrapporter, i vissa avseenden motsvarar en upprepning av samma brister under åren 2013–2016. 367 Detta gäller i synnerhet sökandens bristande engagemang i de arbetsgrupper hon ingick i 2013, 2015 och 2016, hennes otillåtna frånvaro 2014 och 2016, avsaknaden av information i god tid till hennes överordnade om hennes deltagande i sammanträden inom ramen för hennes fackliga uppdrag eller hennes uppdrag som personalrepresentant under åren 2014 och 2016 och den omständigheten att hon inte hörsammat vissa instruktioner, i synnerhet instruktionen om upprättande av ett schema för den pedagogiska verksamheten åren 2015 och 2016. 368 Sökanden har följaktligen inte stöd för att anföra att det angripna beslutet innehåller en uppenbart oriktig bedömning på grund av att samma brister inte har upprepats från ett år till ett annat. Anmärkningen kan således inte godtas. 369 Vad beträffar den andra anmärkningen i den nu aktuella delgrunden följer det av punkt 266 ovan att sökanden inte kan bestrida 2015 års bedömningsrapport accessoriskt inom ramen för den nu aktuella talan mot det angripna beslutet, i förhållande till vilket denna rapport hade en förberedande funktion. 370 Tribunalen konstaterar att sökanden genom denna anmärkning avser att ifrågasätta objektiviteten i hennes bedömningsrapport för 2015, med hänsyn till de bedömningar som gjorts av kommissionens särskilda grupp för anställda som uppehåller annan tjänst eller innehar särskilda uppdrag avseende utövandet av hennes uppdrag som personalrepresentant. 371 Den aktuella anmärkningen ska följaktligen inte tas upp till sakprövning. 372 Vad sedan gäller den tredje anmärkningen i denna delgrund, att de omständigheter som sökanden klandrades för med avseende på åren 2014 och 2015 låg långt tillbaka i tiden, följer det av punkt 228 ovan och av den rättspraxis som anges ovan i punkterna 222 och 227 att tillsättningsmyndigheten har rätt att grunda ett beslut om uppsägning av en tillfälligt anställd eller en kontraktsanställd på grund av bristande arbetsinsats på omständigheter vilka, som i det nu aktuella fallet, har fastställts under de tre närmaste åren före antagandet av ett sådant beslut. 373 Anmärkningen är följaktligen ogrundad och ska underkännas. 374 Genom den fjärde anmärkningen i denna delgrund har sökanden gjort gällande att det angripna beslutet inte grundar sig på fel eller försummelse som hon kan ha gjort sig skyldig till i omhändertagandet av barn som hon ansvarat för. 375 Anmärkningen vilar på antagandet att uppsägning av en kontraktsanställd eller en tillfälligt anställd på grund av bristande arbetsinsats endast får ske efter det att den berörde anställde gjort sig skyldig till fel eller försummelse i sina huvudsakliga arbetsuppgifter. 376 Det är visserligen riktigt att fel eller försummelse i fullgörandet av en tillfälligt anställds eller en kontraktsanställds huvudsakliga arbetsuppgifter i förekommande fall kan ge upphov till en disciplinåtgärd. Tillsättningsmyndigheten får emellertid även i avsaknad av sådant fel eller försummelse säga upp en tillfälligt anställd eller en kontraktsanställd på grund av bristande arbetsinsats om den berörde anställdes allmänna uppförande, som i det nu aktuella fallet, har varit olämpligt och under flera på varandra följande år har inverkat negativt på en väl fungerande verksamhet vid den institution där vederbörande är anställd. 377 Med hänsyn till att den förutsättning som anges i punkt 375 ovan är felaktig kan tribunalen följaktligen inte godta anmärkningen. 378 Vad slutligen beträffar den femte anmärkningen i denna delgrund har sökanden klandrat tillsättningsmyndigheten för att den inte beaktat hennes tjänstgöringstid och den omständigheten att hon aldrig mottagit någon reprimand eller varning. 379 Tillsättningsmyndigheten får emellertid såsom följer av punkt 376 ovan säga upp en tillfälligt anställd eller en kontraktsanställd på grund av bristande arbetsinsats om den berörde anställdes allmänna uppförande, som i det nu aktuella fallet, har varit olämpligt och under flera på varandra följande år har inverkat negativt på en väl fungerande verksamhet vid den institution där vederbörande är anställd. 380 Det faktum att sökanden dels hade tjänstgjort i sex års tid innan hon uppträdde olämpligt år 2013, dels aldrig varit föremål för en disciplinåtgärd kan inte styrka att det angripna beslutet är uppenbart oriktigt, i och med att sökanden fortlöpande under perioden 2013–2016 genom sitt olämpliga uppförande obestridligen hade en negativ inverkan på en väl fungerande verksamhet vid CPE där hon var placerad. 381 Av det ovan anförda följer således att den nu aktuella anmärkningen ska underkännas, precis som denna delgrund och hela den fjärde grunden. [ utelämnas ] Mot denna bakgrund beslutar TRIBUNALEN (sjunde avdelningen i utökad sammansättning) följande: 1) Talan ogillas. 2) UG och Europeiska kommissionen ska bära sina rättegångskostnader i målen T‑571/17 och C‑249/20 P. 3) I mål T‑571/17 RENV ska UG bära sina rättegångskostnader och ersätta en tredjedel av kommissionens rättegångskostnader. da Silva Passos Valančius Nelson Sampol Pucurull Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 21 juni 2023. Underskrifter ( *1 ) Rättegångsspråk: franska. ( 1 ) Nedan återges endast de punkter i denna dom som tribunalen anser bör publiceras.