62013FJ0117 DOM AV EUROPEISKA UNIONENS PERSONALDOMSTOL (tredje avdelningen) den 17 september 2014 ( *1 ) ”Personalmål — Frontex personal — Tillfälligt anställd — Beslut att inte förlänga ett tidsbegränsat avtal — Förfarande för förlängning — Artikel 41.2 a i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna — Rätten att yttra sig — Åsidosättande — Betydelse för beslutets innehåll” I mål F‑117/13, angående en talan som väckts med stöd av artikel 270 FEUF, Herring , tidigare tillfälligt anställd vid Europeiska byrån för förvaltningen av det operativa samarbetet vid Europeiska unionens medlemsstaters yttre gränser, Esbo (Finland), företrädd av advokaten Morales, sökande, mot Europeiska byrån för förvaltningen av det operativa samarbetet vid Europeiska unionens medlemsstaters yttre gränser (Frontex) , företrädd av S. Vuorensola och Sharp, båda i egenskap av ombud, biträdda av advokaterna Molina och Williams, svarande, meddelar PERSONALDOMSTOLEN (tredje avdelningen) sammansatt av ordföranden S. Ramirez (referent), samt domarna R. Barents och K. Ramsey, justitiesekreterare: handläggaren Mckee, efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 18 juni 2014, följande Dom 1 Herring har, genom ansökan som inkom till personaldomstolens kansli den 30 november 2013, yrkat ogiltigförklaring av det beslut om att inte förlänga Howe avtal om tillfällig anställning som den verkställande direktören för Europeiska byrån för förvaltningen av det operativa samarbetet vid Europeiska unionens medlemsstaters yttre gränser (Frontex) fattade den 19 februari 2013. Tillämpliga bestämmelser 2 Enligt artikel 17 i rådets förordning (EG) nr 2007/2004 av den 26 oktober 2004 om inrättande av en europeisk byrå för förvaltningen av det operativa samarbetet vid Europeiska unionens medlemsstaters yttre gränser ( EUT L 349, s. 1 ) omfattas Frontex personal av tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i Europeiska unionen (nedan kallade tjänsteföreskrifterna) och anställningsvillkoren för övriga anställda i Europeiska unionen (nedan kallade anställningsvillkoren). Anställningsvillkoren 3 I artikel 2 i anställningsvillkoren i den lydelse som är tillämplig i målet föreskrivs följande: ”I dessa anställningsvillkor avses med tillfälligt anställd a) den som är anställd på en tjänst som är upptagen i den tjänsteförteckning som är bifogad varje institutions budgetavsnitt och som den budgetansvariga myndigheten har klassificerat som tillfällig, …” 4 Vad gäller anställningens upphörande föreskrivs följande i artikel 47 i anställningsvillkoren i den lydelse som är tillämplig i målet: ”Förutom vid dödsfall skall tillfälligt anställdas anställning upphöra i följande fall: … b) om anställningsavtalet är tidsbegränsat i) vid det datum som anges i avtalet, ii) Vid utgången av den uppsägningstid som anges i avtalet, med möjlighet för den anställde eller institutionen att säga upp avtalet i förtid. …” Förfarandet för förlängning av avtal om tillfällig anställning vid Frontex 5 Vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna reglerades förfarandet för förlängning av avtal om tillfällig anställning vid Frontex i riktlinjer, vilka meddelats Frontex personal den 26 juli 2010 genom det administrativa meddelandet nr 40 (nedan kallade riktlinjerna). Syftet med riktlinjerna var bland annat att säkerställa konsekvens, öppenhet och rättvisa i förfarandet. Enligt punkt 2 i riktlinjerna består förfarandet för förlängning av fyra följande etapper: — Efter det att den anställde tillkännagett sitt intresse av en förlängning av avtalet ska den rapporterande tjänstemannen lämna kommentarer och ett förslag angående eventuell förlängning i ett särskilt formulär. — Den kontrasignerande tjänstemannen utvärderar den rapporterande tjänstemannens förslag och anger på samma formulär om förslaget tillstyrks eller avstyrks samt skälen härför. Om den rapporterande tjänstemannen och den kontrasignerande tjänstemannen inte är ense ska den sistnämnde skriftligen ange skälen för sin avvikande mening. — Direktören för den berörda avdelningen ger en rekommendation på formuläret. — Den verkställande direktören fattar ett slutligt beslut. 6 Punkt 3 a i riktlinjerna har följande lydelse: ”Om den verkställande direktören beslutar att förlänga anställningsavtalet med [fem] år ska [personalavdelningen] förbereda en skrivelse till den anställde med erbjudande om förlängning av avtalet för denna period … När den anställde har antagit erbjudandet ska [personalavdelningen] förbereda ett tillägg till avtalet som ska vara färdigt [två] månader innan det befintliga avtalet löper ut, för godkännande och underskrift av den anställde …” 7 I punkt 3 c i riktlinjerna föreskrivs följande: ”Om den verkställande dirketören beslutar att avtalet inte ska förlängas, ska [personalavdelningen] förbereda en skrivelse som innehåller de argument som den rapporterande tjänstemannen angett (skäl som är hänförliga till tjänstens intresse eller till den anställdes prestationer, eller till bådadera). Skrivelsen ska undertecknas av den verkställande direktören och sändas till den anställde [tolv] månader innan det gällande avtalet löper ut.” Bakgrund till tvisten 8 Den 1 augusti 2006 började sökanden arbeta vid Frontex som tillfälligt anställd enligt artikel 2 a i anställningsvillkoren och erhöll då ett avtal om fem års anställning med möjlighet till förlängning. Inledningsvis utnämndes han till enhetschef vid Frontex administrativa avdelning och placerades i lönegrad A*12, löneklass 2. 9 I början av år 2008 inrättades ytterligare en organisationsnivå mellan enheterna och den verkställande direktören bestående av ”sektioner” vilka leddes av ”sektionschefer”. Under våren 2008 inleddes ett urvalsförfarande avseende tjänsterna som sektionschefer på mellannivå. På uppmaning av den verkställande direktören sökte sökanden tjänsten som sektionschef för den administrativa sektionen. Sökanden fick dock inte tjänsten. I stället tillsattes C på tjänsten. 10 Efter ett internt urvalsförfarande och i enlighet med ett tillägg till sökandens avtal vilket undertecknades den 22 juni 2010 tjänsteplacerades sökanden med verkan från den 1 augusti 2010 som chef för Frontex operationella kontor i Pireus (Grekland). Hans uppgifter som enhetschef vid den administrativa avdelningen hade i juni 2010 överförts till sektionschefen för den administrativa sektionen, C., som med denna befattning också var sökandens överordnade. 11 Vad gäller bedömningen av sökandens arbetsprestationer färdigställdes i november 2009 en bedömningsrapport avseende år 2008. I rapporten angav sektionschefen C., sökandens närmast överordnade och därmed rapporterande tjänsteman, och den biträdande verkställande direktören, i egenskap av kontrasignerande tjänsteman, att sökandens prestationer motsvarade nivå III, i och med att han, enligt dem, ”delvis hade uppfyllt kraven vad gäller effektivitet, duglighet och uppförande i tjänsten”. I den påföljande bedömningsrapporten, som färdigställdes den 23 juni 2010 avseende år 2009, fann samma rapporterande och kontrasignerande tjänstemän däremot att sökandens prestationer motsvarade nivå II och de angav att han ”fullt ut hade uppfyllt kraven vad gäller effektivitet, duglighet och uppförande i tjänsten”. Slutligen mottog sökanden den 23 februari 2011 ett utkast till bedömningsrapport för år 2010, i vilken den rapporterande tjänstemannen och den kontrasignerande tjänstemannen, vilka inte längre var desamma utan då utgjordes av den biträdande verkställande direktören respektive den verkställande direktören, hade ansett att sökandens prestationer motsvarade nivå III. 12 Den 28 april 2011 överklagade sökanden utkastet till bedömningsrapport för år 2010 till den gemensamma bedömningskommittén, vilken inrättats genom artikel 13 i beslut av den 27 augusti 2009 av Frontex verkställande direktör om fastställande av ett förfarande för bedömning av personalen. I sitt yttrande av den 13 juni 2012 angav kommittén att den, ”med hänsyn till bristen på fastlagda målsättningar och till det otillräckliga underlaget för vissa bedömningar”, fann att det var nödvändigt att ”göra rapporten mer opartisk och objektiv”. Vidare angav kommittén att ”det föreskrivna förfarandet inte hade följts på grund av sökandens långa sjukfrånvaro under år 2011 och med hänsyn till att det därför blev svårt att genomföra samtliga etapper i bedömningsförfarandet … men att den rapporterande tjänstemannen och/eller den kontrasignerande tjänstemannen inte kunde hållas ansvariga för detta”. 13 Genom e-postmeddelande av den 11 juli 2012 underrättades sökanden om att den kontrasignerande tjänstemannen hade beslutat att fastställa bedömningsrapporten för år 2010 utan att göra några ändringar däri. Sökanden väckte talan vid personaldomstolen mot den rapporten. Personaldomstolen ogillade talan i dom av den 9 oktober 2013 Allen/Frontex (F‑116/12, EU:F:2013:143 , vilken har överklagats till tribunalen, mål T‑653/13 P). 14 Vad gäller förlängningen av sökandens avtal om tillfällig anställning, vilket löpte ut den 31 juli 2011, frågade personalavdelningen genom e-postmeddelande av den 22 juli 2010 sökanden om han var intresserad av en förlängning av avtalet för att få klarhet i om ”det var lämpligt att 12 månader i förväg inleda förfarandet för förlängning” i enlighet med föreskrifterna i riktlinjerna. Genom e-postmeddelande som skickades samma dag besvarade sökanden frågan jakande och angav därvid att han ”mer än någonsin var intresserad … av de nuvarande arbetsuppgifterna, omständigheterna och de framtidsutsikter som var förknippade med tjänsten, så att [han] skulle kunna tjäna Frontex med hjälp av sin utbildning som officer inom kustbevakningen och hans 20-åriga erfarenhet på området för gränsförvaltning”. Personalavdelningen besvarade genast detta meddelande och uppgav att de skulle ”sätta igång” proceduren för förlängning av avtalet och att ett beslut skulle komma att fattas i slutet av september eller början av oktober 2010. 15 Under ett möte den 9 december 2010 underrättade den verkställande direktören, i egenskap av myndighet med behörighet att sluta anställningsavtal (nedan kallad anställningsmyndigheten), sökanden om sin avsikt att inte förlänga hans avtal. I överensstämmelse med rekommendationen från den biträdande verkställande direktören, vilken, i egenskap av rapporterande tjänsteman avseende sökanden, hade betonat i formuläret för förlängning av avtalet att sökandens arbetsprestationer under de senaste fyra åren inte hade uppfyllt kraven, antog den verkställande direktören följande dag det formella beslutet att inte förlänga sökandens anställningsavtal. Sökanden delgavs detta beslut genom skrivelse av den 16 december samma år. 16 Det beslut som Frontex verkställande direktör fattade den 10 december 2010 att inte förlänga sökandens anställningsavtal blev föremål för ett administrativt förfarande. Därefter väckte sökanden talan vid personaldomstolen mot beslutet. I dom av den 30 januari 2013, Allen/Frontex (F‑87/11, EU:F:2013:10 ), ogiltigförklarade personaldomstolen beslutet på grund av åsidosättande av väsentliga formföreskrifter. Personaldomstolen fann nämligen att förfarandet för förlängning av sökandens avtal var behäftat med ett fel till följd av bristande behörighet hos den rådfrågade rapporterande tjänstemannen. Efter denna ogiltigförklaring fattade Frontex verkställande direktör, i egenskap av anställningsmyndighet, ett nytt beslut att inte förlänga sökandens avtal (nedan kallat det angripna beslutet) vilket delgavs sökanden den 22 februari samma år, varvid det nya formuläret för förlängning av hans avtal hade fyllts i av den rapporterande och av den kontrasignerande tjänstemannen. 17 Den 23 april 2013 ingav sökanden ett klagomål mot det angripna beslutet med stöd av artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna. Anställningsmyndigheten avslog detta klagomål i beslut av den 21 augusti 2013. Parternas yrkanden 18 Sökanden har yrkat att personaldomstolen ska — ogiltigförklara det angripna beslutet, — utöva ”sin obegränsade behörighet för att säkerställa att dess avgörande får full verkan”, — förplikta Frontex att ersätta rättegångskostnaderna. 19 Frontex har yrkat att personaldomstolen ska — ogilla talan, — förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna. Rättslig bedömning Prövning av yrkandet om ogiltigförklaring 20 Sökanden har åberopat fem grunder till stöd för sitt yrkande om ogiltigförklaring. Den första grunden avser åsidosättande av rätten till försvar. Som andra grund har sökanden åberopat åsidosättande av punkt 3 c i riktlinjerna. Såvitt avser den tredje grunden har sökanden gjort gällande åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar. Som fjärde grund har sökanden gjort gällande att omsorgsplikten inte har iakttagits och som femte grund har sökanden gjort gällande att det har gjorts en uppenbart oriktig bedömning. 21 Såvitt avser den första grunden har sökanden gjort gällande att Frontex inte gav honom tillfälle att yttra sig innan det angripna beslutet antogs. Det beslutet utgör en rättsakt som går någon emot och som kan få allvarliga följder för hans yrkesmässiga situation, eftersom beslutet – i det att det bygger på en bedömning av hans färdigheter och kvalifikationer – innebär att hans anställningsförhållande upphör. Ett sådant beslut bör således anses utgöra ett beslut som har antagits efter ett förfarande som har inletts mot sökanden. 22 Sökanden har också påpekat att rätten att yttra sig är en grundläggande princip i unionsrätten, och att denna rätt har företräde framför riktlinjerna. Detta innebär att nämnda princip ska tillämpas även om det i riktlinjerna inte föreskrivs att den berörde anställde ska höras. Det är endast i ytterst specifika fall, då det i praktiken är omöjligt eller oförenligt med tjänstens intresse att höra den berörda personen i förväg, som de krav som följer av nämnda princip kan anses vara uppfyllda genom ett hörande i omedelbar anslutning till det angripna beslutets antagande. I förevarande fall hade Frontex dock inte hört sökanden vare sig före det angripna beslutets antagande eller så snart det var möjligt därefter. 23 Frontex har inte bestritt att det angripna beslutet går sökanden emot och har inte heller ifrågasatt den omständigheten att rätten till försvar ska iakttas i alla förfaranden som inleds mot en person, och som kan leda till en rättsakt som går denne emot, är en grundläggande princip i unionsrätten som ska iakttas även när det saknas regler för det aktuella förfarandet. Frontex har emellertid gjort gällande att enbart den omständigheten att ett beslut, från processrättslig synpunkt, utgör en rättsakt som går någon emot inte räcker för att administrationen ska vara skyldig att låta den berörde anställde yttra sig på ett ändamålsenligt sätt innan nämnda beslut antas. Det krävs också att det administrativa förfarande, som ledde till att beslutet som gick den berörde emot antogs, har inletts mot denne. Så är dock inte fallet i fråga om ett förfarande för förlängning av ett avtal om tillfällig anställning, vilket ska tillämpas, enligt samma regler och bedömningskriterier, på alla tillfälligt anställda vilkas anställningsavtal löper ut inom en nära framtid och vilka just önskar en förlängning av avtalen. Under dessa omständigheter skulle det vara motsägelsefullt att hävda att ett sådant förfarande inleds mot den berörde anställde. 24 Vid förhandlingen angav Frontex vidare att inte heller artikel 41.2 a i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna innebär att byrån var skyldig att höra sökanden angående förlängningen av hans anställningsavtal, eftersom en förlängning av hans avtal inte kunde gå honom emot. 25 Personaldomstolen erinrar härvid om att det av fast rättspraxis följer att rätten till försvar är en allmän unionsrättslig princip i alla förfaranden som inleds mot en person, och som kan leda till en rättsakt som går denne emot, som ska säkerställas även när det saknas regler för det aktuella förfarandet (dom Belgien/kommissionen, 234/84, EU:C:1986:302 , punkt 27; dom Tyskland/kommissionen, C‑288/96, EU:C:2000:537 , punkt 99, och dom kommissionen/De Bry, C‑344/05 P, EU:C:2006:710 , punkt 37). 26 I förevarande fall har sökanden hävdat att det angripna beslutet antogs efter ett förfarande som inletts mot honom, i den mån beslutet är ofördelaktigt för honom då han förlorar sin anställning på grundval av en bedömning av hans färdigheter och kvalifikationer. Såsom Frontex helt riktigt har påpekat är emellertid syftet med förfarandet för förlängning av tillfälligt anställdas anställningsavtal – såsom detta förfarande fastställs i riktlinjerna – just att göra det möjligt för anställningsmyndigheten att, efter det att de berörda anställda har uttryckt en önskan om förlängning, enligt regler som säkerställer att de anställda behandlas lika, bedöma om deras anställningsavtal som inom kort löper ut ska förlängas. Detta är ett område där anställningsmyndigheten har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning. Under dessa omständigheter kan det inte anses att det förfarande som ledde till antagandet av det angripna beslutet hade inletts mot sökanden, vilken följaktligen inte kan åberopa rätten till försvar i det avseendet. 27 Även om det i förevarande fall inte är fastställt att det angripna beslutet har antagits efter ett förfarande som genomförts mot sökanden är det inte desto mindre så att nämnda beslut påverkar hans situation negativt i det att beslutet får till följd att han inte har möjlighet att fortsätta sin anställning vid Frontex. Rätten till försvar, såsom denna numera är stadfäst i artikel 41 i stadgan, vilken enligt unionsdomstolen är en bestämmelse med allmängiltig tillämpning (dom L/parlamentet, T‑317/10 P, EU:T:2013:413 , punkt 81), omfattar den processuella rättigheten enligt punkt 2 a i nämnda artikel för var och en att yttra sig innan en enskild åtgärd som skulle beröra honom eller henne negativt vidtas mot honom eller henne, (se, för ett liknande resonemang, dom Frankrike mot People's Mojahedin Organization of Iran, C‑27/09 P, EU:C:2011:853 , punkt 65; dom M., C‑277/11, EU:C:2012:744 , punkterna 81–83, och dom kommissionen/Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P och C‑595/10 P, EU:C:2013:518 , punkterna 98 och 99). Följaktligen ankom det på Frontex, enligt artikel 41.2 a i stadgan, att ge sökanden möjlighet att på ett ändamålsenligt sätt framföra sina synpunkter innan det angripna beslutet antogs. Frontex har inte bestritt att sökanden inte gavs tillfälle att yttra sig innan nämnda beslut antogs. 28 För att en kränkning av rätten till försvar ska leda till ogiltigförklaring av det angripna beslutet är det enligt fast rättspraxis emellertid även nödvändigt att pröva huruvida förfarandet hade kunnat leda till ett annat resultat om detta fel inte hade förelegat (dom Fisher och Pope, Miller, EU:C:2013:533 , punkt 38, och där angiven rättspraxis, och dom CH/parlamentet, F‑129/12, EU:F:2013:203 , punkt 38). 29 I förevarande fall framgår det av det nya formuläret för förlängning av anställningsavtal att den rapporterande tjänstemannens rekommendation att sökandens anställningsavtal inte skulle förlängas, grundar sig på nivån på hans arbetsprestationer under år 2009, såsom de hade utvärderats i den bedömningsrapport som färdigställts den 23 juni 2010. Den bedömningen hade nämligen i allt väsentligt upprepats, den är i stor utsträckning rent av ordagrant återgiven, i det angripna beslutet. Den rapporterande tjänstemannen hade betonat sökandens ”otillräckliga arbetsprestationer (kompetens och uppförande i tjänsten) inom de väsentliga nyckelområden som prioriterades för den aktuella tjänsten” och påtalade därvid just de båda målsättningar som inte uppnåtts vilka angavs i avsnitt B (med rubriken ”Uppnående av målen under referensperioden”) i den ovannämnda bedömningsrapporten. Den omständigheten att sökanden hade samarbetssvårigheter med vissa enheter och en benägenhet att gång på gång fatta olämpliga beslut, vilken framhölls i avsnitt D ”Färdigheter (kompetens och kvalifikationer) under referensperioden” i nämnda rapport, upprepades bokstavligen i det angripna beslutet under den rapporterande tjänstemannens kommentarer. Det har inte bestritts att sökanden hade tillfälle att yttra sig under bedömningsförfarandet för år 2009. 30 Den dialog som ägde rum mellan sökanden och den rapporterande tjänstemannen i samband med nämnda bedömningsförfarande visar dock inte i sig att förfarandet för förlängning av sökandens anställningsavtal – även om det fel i förfarandet som konstaterats ovan i punkt 27 inte hade förelegat, det vill säga även för det fall sökanden hade fått yttra sig innan det angripna beslutet antogs och därmed kunnat försvara sig inför risken att förlora sin anställning – inte hade kunnat leda till ett annat resultat. De båda aktuella förfarandena, varav det ena rörde upprättandet av en bedömningsrapport och det andra frågan huruvida ett anställningsavtal skulle förlängas, har nämligen närliggande men inte desto mindre olika syften och kan bygga på olika bedömningskriterier. I synnerhet utgör nivån på den berörde anställdes arbetsprestationer och kvalifikationer endast en av de faktorer som anställningsmyndigheten kan beakta när den ska ta ställning till en eventuell förlängning av ett avtal. 31 Detta gäller i än högre grad kommentarerna från den kontrasignerande tjänstemannen, det vill säga den biträdande verkställande direktören, som också rådfrågades under det nya förfarande för förlängning av avtalet som genomfördes efter personaldomstolens dom om ogiltigförklaring. Dessa kommentarer avsåg sökandens arbetsprestationer under år 2010, vilka redan hade varit föremål för den biträdande verkställande direktörens bedömning, i dennes egenskap av rapporterande tjänsteman avseende bedömningsförfarandet för år 2011. I dom Allen/Frontex ( EU:Crawford , punkt 38) där personaldomstolen prövade talan mot den bedömningsrapport som upprättats inom ramen för bedömningsförfarandet för år 2011 fann personaldomstolen just att det under det förfarandet inte hade förekommit någon dialog mellan den rapporterande tjänstemannen och sökanden. 32 Mot bakgrund av det ovan anförda kan det inte uteslutas att anställningsmyndighetens slutsats att sökandens avtal inte skulle förlängas skulle ha kunnat bli annorlunda om sökanden getts tillfälle att på ett ändamålsenligt sätt framföra sina synpunkter angående nivån på hans arbetsprestationer under både år 2009 och år 2010, och detta i det sammanhang som rörde möjligheten att hans anställningsförhållande med Frontex skulle fortgå. Det kan således inte uteslutas att iakttagandet av rätten till försvar alltså skulle ha kunnat påverka det angripna beslutets innehåll. 33 Om det under de här aktuella omständigheterna fastslogs att Frontex skulle ha antagit ett identiskt beslut, även efter att ha hört sökanden, skulle det endast få till resultat att den grundläggande rätten att yttra sig som är stadfäst i artikel 41.2 a i stadgan urholkades, i och med att kärnan i denna rättighet är att den berörda personen ska ha möjlighet att påverka den aktuella beslutsprocessen (dom Schroeder/kommissionen, T‑236/02, EU:T:2005:417 , punkt 115). 34 Av vad som har anförts ovan följer att talan ska bifallas såvitt avser den första grunden och att det angripna beslutet således ska ogiltigförklaras, utan att det är nödvändigt att pröva de övriga grunderna. Yrkandet att personaldomstolen ska utöva sin obegränsade behörighet 35 Sökanden anser att hans talan, i det att den syftar till en ogiltigförklaring av ett beslut att inte förlänga ett avtal om tillfällig anställning, medför ekonomiska konsekvenser. Han har därför yrkat att personaldomstolen ska utöva sin obegränsade behörighet enligt artikel 91.1 i tjänsteföreskrifterna och förplikta Frontex att betala ett belopp som den i enlighet med rätt och billighet ( ex æquo et bono ) anser vara nödvändigt för att säkerställa att dess avgörande får full verkan. 36 Frontex anser att det saknas skäl för personaldomstolen att utöva sin obegränsade behörighet och att förplikta byrån att betala skadestånd. 37 I detta avseende erinrar personaldomstolen om att när unionsdomstolen ogiltigförklarar en rättsakt innebär detta att denna rättsakt retroaktivt elimineras ur rättsordningen och att då en ogiltigförklarad rättsakt redan har verkställts medför utplåningen av dess verkningar att den rättsliga situation som sökanden befann sig i innan rättsakten antogs ska återställas (dom Thomas/ETF, F‑1/05, EU:F:2006:112 , punkt 92, och dom Kalmár/Europol, F‑83/09, EU:F:2011:66 , punkt 88). Dessutom åligger det, enligt artikel 266 FEUF, den institution vars rättsakt har ogiltigförklarats att ”vidta de åtgärder som är nödvändiga för att följa domen”. 38 Vidare ska det betonas att det angripna beslutet har ogiltigförklarats därför att sökanden inte getts tillfälle att på ett ändamålsenligt sätt yttra sig vid anställningsmyndigheten innan beslutet antogs. 39 I det sammanhanget kan det under alla omständigheter inte uteslutas att anställningsmyndigheten anser sig kunna fatta ett nytt beslut om att inte förlänga sökandens anställningsavtal som tillfälligt anställd efter en ny bedömning av ärendet, med beaktande av domskälen i förevarande dom. 40 Om det aktuella yrkandet ska tolkas så, att det syftar till att utverka ersättning för den ideella skada som sökanden har lidit till följd av de rättsstridigheter som sökanden kritiserat anställningsmyndigheten för i sitt yrkande om ogiltigförklaring konstaterar personaldomstolen emellertid att det i ansökan inte på något sätt visas att den påstådda ideella skadan inte skulle kunna gottgöras fullt ut genom ogiltigförklaringen av det angripna beslutet, vilket är orsaken till skadan. 41 Följaktligen saknas det skäl för personaldomstolen att med stöd av sin obegränsade behörighet enligt artikel 91.1 i tjänsteföreskrifterna säkerställa att förevarande dom om ogiltigförklaring får verkan i praktiken. Rättegångskostnader 42 Enligt artikel 87.1 i rättegångsreglerna ska, om inte annat följer av bestämmelserna i kapitel 8 i avdelning II i rättegångsreglerna, tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Enligt artikel 87.2 får personaldomstolen, om så anses skäligt, besluta att en tappande part endast delvis, eller inte alls, ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. 43 Av domskälen framgår att Frontex har tappat målet. Sökanden har dessutom uttryckligen yrkat att Frontex ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom omständigheterna i förevarande mål inte motiverar en tillämpning av bestämmelserna i artikel 87.2 i rättegångsreglerna ska Frontex bära sina rättegångskostnader och ersätta de rättegångskostnader som sökanden haft. Mot denna bakgrund beslutar PERSONALDOMSTOLEN (tredje avdelningen) följande: 1) Det beslut som den verkställande direktören för Europeiska byrån för förvaltningen av det operativa samarbetet vid Europeiska unionens medlemsstaters yttre gränser fattade den 19 februari 2013, innebärande att Howe avtal om tillfällig anställning inte skulle förlängas, ogiltigförklaras. 2) Talan ogillas i övrigt. 3) Europeiska byrån för förvaltningen av det operativa samarbetet vid Europeiska unionens medlemsstaters yttre gränser ska bära sina rättegångskostnader och ersätta de kostnader som Herring haft. Van Raepenbusch Barents Ramsey Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 17 september 2014. W. Hakenberg Justitiesekreterare S. Van Raepenbusch Ordförande ( *1 ) Rättegångsspråk: engelska.