FÖRSTAINSTANSRÄTTENS DOM (avdelningen för överklaganden) den 19 september 2008 Mål T‑253/06 P Olivier Chassagne mot Europeiska gemenskapernas kommission ”Överklagande – Personalmål – Tjänstemän – Ersättning av årliga resekostnader – Tjänsteman med ursprung i de franska utomeuropeiska departementen – Artikel 8 i bilaga VII tjänsteföreskrifterna – Bekräftande rättsakt – Lönebesked – Missuppfattning av de faktiska omständigheterna – Felaktig rättstillämpning” Saken: Överklagande av det beslut som meddelats av Europeiska unionens personaldomstol (tredje avdelningen) den 29 juni 2006 i mål F‑11/05, Coleman mot kommissionen (REGP 2006, s. I‑A‑1‑65 och II‑A‑1‑241), och som avser upphävande av detta beslut. Avgörande: Det beslut som meddelats av Europeiska unionens personaldomstol (tredje avdelningen) den 29 juni 2006 i mål F-11/05, Coleman mot kommissionen (REGP 2006, s. I‑A‑1‑65 och II‑A‑1‑241), upphävs. Målet återförvisas till Europeiska unionens personaldomstol. Beslut om rättegångskostnader kommer att meddelas senare. Sammanfattning 1. Förfarande – Avgörande genom motiverat beslut – Villkor – Iakttagande av sökandens rätt att yttra sig – Räckvidd (Förstainstansrättens rättegångsregler, artikel 111; rådets beslut 2004/752, artikel 3.4) 2. Överklagande – Grunder – Enbart upprepning av grunder och argument som framförts vid personaldomstolen – Avvisning – Bestridande av den tolkning eller tillämpning som gjorts av denna domstol – Upptagande till sakprövning (Artikel 225 EG; domstolens stadga, bilaga I, artikel 11.1; förstainstansrättens rättegångsregler, artikel 138.1 c) 3. Överklagande – Grunder – Grund som riktas mot ett skäl i domen som inte är nödvändigt för domslutet – Verkningslös grund – Behov av att pröva den efter bedömningen av de grunder som riktas mot de huvudsakliga skälen (Art. 225 EG; domstolens stadga, bilaga I, artikel 11.1) 4. Överklagande – Felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna – Avvisning – Förstainstansrättens prövning av bevisvärderingen – Ska inte ske såvida inte bevisningen har missuppfattats (Artikel 225 EG; domstolens stadga, bilaga I, artikel 11.1) 5. Tjänstemän – Talan – Föregående administrativt klagomål – Tidsfrister – Den tidpunkt då fristen börjar löpa (Tjänsteföreskrifterna, artiklarna 90 och 91) 6. Tjänstemän – Talan – Föregående administrativt klagomål – Tidsfrister – Klagomål mot ett beslut om ersättning för resekostnader varvid klagomålet grundas på argument som i huvudsak är identiska med argumenten i ett tidigare klagomål mot ett beslut om fastställande av resdagar – Regeln om att frister inte får börja löpa på nytt – Omfattas inte (Tjänsteföreskrifterna, artiklarna 90ocht 91) 1. Den omständigheten att artikel 111 i förstainstansrättens rättegångsregler, som i tillämpliga delar ska gälla i förfarandena vid personaldomstolen till dess att denna domstols rättegångsregler har trätt i kraft, gör det möjligt för gemenskapsdomstolen att avgöra målet utan att inleda det muntliga förfarandet kan inte i sig medföra att personaldomstolen får grunda sitt avgörande på omständigheter och handlingar som sökanden åtminstone inte har haft möjlighet att ta ställning till. Det är i detta hänseende inte tillräckligt att sökanden har haft möjlighet att ta del av nämnda omständigheter och handlingar, eftersom iakttagandet av rätten att yttra sig kräver att sökanden har varit i stånd att yttra sig på ett ändamålsenligt sätt. (se punkterna 29 och 31) Hänvisning till domstolen den 19 januari 2006, C‑547/03 P, AIT mot kommissionen, REG 2006, s. I‑845, punkterna 18 och 36 2. Det följer av artikel 225 EG, artikel 11.1 i bilaga I till domstolens stadga och artikel 138.1 c i förstainstansrättens rättegångsregler att det i ett överklagande klart ska anges på vilka punkter den dom som det yrkas ska upphävas ifrågasätts samt de rättsliga grunder som särskilt åberopas till stöd för detta yrkande. Ett överklagande som inte innehåller något skäl till varför det skall anses ha skett en felaktig rättstillämpning i den överklagade domen, och som endast upprepar de grunder och argument som redan har anförts vid personaldomstolen, uppfyller inte detta krav. Ett sådant överklagande utgör nämligen endast en begäran om omprövning av den ansökan som ingetts till personaldomstolen, vilket faller utanför förstainstansrättens behörighet. När en klagande har ifrågasatt personaldomstolens tolkning eller tillämpning av gemenskapsrätten kan dock de rättsfrågor som prövades i första instans på nytt tas upp till diskussion i överklagandet. Om klaganden inte på detta sätt kunde utforma sitt överklagande med stöd av grunder och argument som redan åberopats vid personaldomstolen, skulle förfarandet för överklagande nämligen förlora en del av sin betydelse (se punkterna 54 och 55) Hänvisning till domstolen den 4 juli 2000, C‑352/98 P, Bergaderm och White mot kommissionen, REG 2000, s. I‑5291, punkterna 34 och 35; domstolen den 11 november 2003, C‑488/01 P, Hall mot Parlamentet, REG 2003, s. I‑13355, punkt 39 3. Det är visserligen riktigt att en invändning mot ett överflödigt skäl i ett överklagat avgörande, vars beslutsdel är tillräckligt grundad på andra skäl, inte kan godtas inom ramen för ett överklagande, eftersom den saknar verkan. Ett sådant underkännande får emellertid inte beslutas genast, eftersom frågan är avhängig av huruvida de grunder som har åberopats mot de andra skälen är riktiga. En sådan invändning får följaktligen endast prövas efter bedömningen av huruvida de huvudsakliga skäl som det överklagade avgörandet grundas på är giltiga. Om det överklagade avgörandet inte kan grundas på något av dessa skäl, ankommer det på gemenskapsdomstolen att pröva den grund som riktas mot det överflödiga skälet. (se punkterna 95, 96 och 148) Hänvisning till domstolen den 22 december 1993, Butler, Pincherle mot kommissionen, REG 1993, s. I‑6965, punkt 25; domstolen den 24 januari 1994, Malone, Boessen mot ESK, REG 1994, s. I‑159, punkterna 25 och 26; domstolen den 29 april 2004, C‑181/02 P, kommissionen mot Kvaerner Salazar, REG 2004, s. I‑5703, punkt 49 4. En invändning avseende de faktiska omständigheterna och bedömningen av dessa i det överklagade avgörandet kan tas upp till prövning i målet om överklagande då klaganden gjort gällande att det framgår av handlingarna i målet att den bedömning som personaldomstolen har gjort av de faktiska omständigheterna är materiellt oriktig eller att personaldomstolen har missuppfattat bevisningen. En sådan missuppfattning föreligger när bedömningen av den befintliga bevisningen framstår som uppenbart oriktig utan att någon ny bevisning beaktas. (se punkterna 99 och 101) Hänvisning till domstolen den 24 oktober 2002, C‑82/01 P, Aéroports de Paris mot kommissionen, REG 2002, s. I‑9297, punkt 56; domstolen den 18 januari 2007, C‑229/05 P, PKK och KNK mot rådet, REG 2007, s. I‑439, punkt 35, och där angiven rättspraxis 5. Tillställandet av det månatliga lönebeskedet får till verkan att fristerna för att inge klagomål och väcka talan mot ett administrativt beslut börjar löpa, om förekomsten och räckvidden av beslutet klart framgår av lönebeskedet. Vid genomförandet av den princip som slås fast i artikel 25 i tjänsteföreskrifterna, enligt vilken alla individuella beslut som meddelas enligt tjänsteföreskrifterna ska tillställas den berörde tjänstemannen skriftligen, ska detta fall emellertid inte tolkas extensivt. Det ska därmed göras en noggrann prövning av villkoret att såväl förekomsten som räckvidden av beslutet klart ska framgå av det månatliga lönebeskedet. (se punkt 139) Hänvisning till domstolen den 21 februari 1974, 15/73-33/73, 52/73, 53/73, 57/73–109/73, 116/73, 117/73, 123/73, 132/73 och 135/73–137/73, Kortner m.fl. mot rådet m.fl., REG 1974, s. 177, punkt 18; förstainstansrätten den 24 mars 1998, T‑232/97, Washington m.fl. mot parlamentet, REGP 1998, s. I‑A‑157 och II‑495, punkterna 31 och 32; förstainstansrätten den 16 februari 2005, T‑354/03, Reggimenti mot parlamentet, REGP 2005, s. I‑A‑33 och II‑147, punkterna 38 och 39 6. Ett beslut om en tjänstemans resekostnader, enligt artikel 8.4 i bilaga VII i tjänsteföreskrifterna, går tjänstemannen emot på ett självständigt sätt som skiljer sig från ett beslut om fastställande av resdagar och kan följaktligen inte anses fastställa sistnämnda beslut. Innehållet i ett klagomål mot ett beslut om fastställande av resdagar kan följaktligen inte i sig anses ha någon som helst betydelse i frågan huruvida ett senare klagomål mot beslutet om resekostnader kan tas upp till sakprövning. Den omständigheten att en tjänsteman har framställt vissa bestridanden i ett klagomål kan i sig inte medföra att han inte får framställa samma bestridanden i ett klagomål mot ett beslut som går honom emot på ett självständigt sätt, eftersom de har olika syften. Av detta följer att personaldomstolen gör sig skyldig till felaktig rättstillämpning om den anser att den omständigheten att sökanden, inom ramen för ett klagomål mot ett beslut om ersättning för resekostnader, tilläts att framställa argument som i huvudsak är identiska med argumenten i ett tidigare klagomål mot ett beslut om fastställande av sökandens resdagar skulle utgöra en utvidgning av fristerna för att väcka talan mot beslutet om resdagar. (se punkterna 149–151, 153 och 155)