Mål C‑516/06 P Europeiska gemenskapernas kommission mot Pittman ”Överklagande – Konkurrens – Kommissionens beslut – Böter – Verkställighet – Förordning (EEG) nr 2988/74 – Preskription – Rättsakt som går någon emot – Avvisning” Domstolens dom (andra avdelningen) av den 6 december 2007 Sammanfattning av domen Talan om ogiltigförklaring – Rättsakter mot vilka talan kan väckas – Begrepp – Rättsakter som har bindande rättsverkningar (Artiklarna 230 EG och 256 fjärde stycket EG; rådets förordning nr 2988/74, artikel 5.1 a) En rättsakt där kommissionen riktar en betalningsuppmaning till ett företag avseende en resterande skuld beträffande böter för överträdelse av konkurrensreglerna och hotar att annars utnyttja den bankgaranti som företaget lämnat skall betraktas som förelägganden om verkställighet av beslutet att ålägga böter. Oavsett om de antagits före eller efter eventuell preskription, kan de inte anses medföra bindande rättsverkningar som påverkar det sanktionerade företagets intressen. De utgör i själva verket endast förberedande åtgärder inför rena verkställighetsåtgärder. Varken de förstnämnda eller för den delen de sistnämnda är därför rättsakter som kan bli föremål för ogiltighetstalan. Den tolkningen motsägs inte, när kommissionen genom en sådan rättsakt accepterar att upphöra att lägga till ränta för tiden efter att domstolen meddelat en dom där sanktionen bekräftades, av att begreppet beslut återfinns i artikel 5.1 a i förordning nr 2988/74 om preskriptionstider i fråga om förfaranden och verkställande av påföljder enligt konkurrensreglerna. Enligt denna bestämmelse avbryts preskriptionstiden i fråga om verkställande av påföljder genom ”underrättelse av ett beslut om ändring av det ursprungliga bötes-, sanktionsavgifts- eller vitesbeloppet eller om avslag på en begäran om en sådan ändring”. Även om ett beslut i den mening som avses i den bestämmelsen alltid utgör en rättsakt mot vilken talan kan väckas i den mening som avses i artikel 230 EG, underrättade kommissionen inte genom de ovannämnda rättsakterna det sanktionerade företaget om ett beslut ”om ändring av det ursprungliga bötes-, sanktionsavgifts- eller vitesbeloppet” i den mening som avses i förstnämnda bestämmelse. Den omständigheten att kommissionen accepterar att upphöra att lägga till ränta för den tid som infaller efter att domstolen meddelat en dom där sanktionen bekräftats kan inte i sig anses omvandla något som, av de skäl som angetts ovan i punkt 29 i förevarande dom, inte är en rättsakt mot vilken talan kan väckas till just en sådan rättsakt. Denna omständighet kan i själva verket inte som sådan medföra bindande rättsverkningar som kan påverka det sanktionerade företagets intressen, jämfört med den situation som följer av beslutet att ålägga böterna. Slutligen kan det mot denna tolkning inte åberopas att det skulle föreligga en rättslig lucka för det fall att talan inte kunde väckas mot de omtvistade rättsakterna med stöd av artikel 230 EG. Tvångsverkställighet av ett kommissionsbeslut som innebär en betalningsskyldighet för en person regleras i artikel 256 EG, vars fjärde stycke innehåller bestämmelser som säkerställer ett effektivt domstolsskydd. Även om det är riktigt att villkoret om bindande rättsverkningar som kan påverka sökandens intressen genom att väsentligen förändra dennes rättsliga situation skall tolkas mot bakgrund av principen om effektivt domstolsskydd, får den tolkningen inte leda till att det villkoret sätts åt sidan, utan att gemenskapsdomstolarna därmed överskrider gränserna för sin behörighet enligt EG‑fördraget. (se punkterna 28–33) DOMSTOLENS DOM (andra avdelningen) den 6 december 2007 ( * ) ”Överklagande – Konkurrens – Kommissionens beslut – Böter – Verkställighet – Förordning (EEG) nr 2988/74 – Preskription – Rättsakt som går någon emot – Avvisning” I mål C‑516/06 P, angående ett överklagande enligt artikel 56 i domstolens stadga, som ingavs den 11 december 2006, Europeiska gemenskapernas kommission , företrädd av V. Di Brown och Ward, båda i egenskap av ombud, klagande, i vilket den andra parten är: Pittman , företrätt av W. Viscardini och Allen, avvocati, sökande i första instans, meddelar DOMSTOLEN (andra avdelningen) sammansatt av avdelningsordföranden C.W.A. Stewart (referent) samt domarna Lopez, Benson, Cabrera och C. Toader, generaladvokat: Cook, justitiesekreterare: Tucker, efter det skriftliga förfarandet, med hänsyn till beslutet, efter att ha hört generaladvokaten, att avgöra målet utan förslag till avgörande, följande Dom 1 Europeiska gemenskapernas kommission har yrkat att domstolen skall upphäva den dom som meddelades av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt den 27 september 2006 i mål T‑153/04, Hess mot kommissionen (REG 2006, s. II‑3889) (nedan kallad den överklagade domen). Genom denna dom ogiltigförklarades kommissionens beslut, vilka meddelades genom en postförsändelse av den 5 februari 2004 och genom ett telefaxmeddelande av den 13 april 2004 (nedan kallade de omtvistade rättsakterna), angående den resterande skulden avseende de böter som ålagts Pittman (nedan kallat Hess) genom kommissionens beslut 89/515/EEG av den 2 augusti 1989 om ett förfarande enligt artikel 85 i EEG‑fördraget (IV/31.553 – Svetsade armeringsnät) (EGT L 260, s. 1) (nedan kallat armeringsnätsbeslutet). Tillämpliga bestämmelser 2 I rådets förordning (EEG) nr 2988/74 av den 26 november 1974 om preskriptionstider i fråga om förfaranden och verkställande av påföljder enligt Europeiska ekonomiska gemenskapens transport- och konkurrensregler (EGT L 319, s. 1; svensk specialutgåva, volym 8, område 1, s. 48) föreskrivs följande i artikel 4, som har rubriken ”Preskriptionstiden i fråga om verkställande av påföljder”: ”1. En preskriptionstid på fem år gäller för kommissionens befogenhet att verkställa beslut om åläggande av böter, sanktionsavgifter eller viten för överträdelser av Europeiska ekonomiska gemenskapens transport- eller konkurrensregler. 2. Preskriptionstiden skall räknas från och med den tidpunkt när beslutet träder i kraft.” 3 I artikel 5 i samma förordning, under rubriken ”Avbrott i preskriptionstiden i fråga om verkställande av påföljder”, föreskrivs följande: ”1. Preskriptionstiden i fråga om verkställande av påföljder avbryts a) genom underrättelse av ett beslut om ändring av det ursprungliga bötes-, sanktionsavgifts- eller vitesbeloppet eller om avslag på en begäran om en sådan ändring,” Bakgrund till tvisten 4 Såsom framgår av den överklagade domen fattade kommissionen armeringsnätsbeslutet, där den bland annat slog fast att Hess hade deltagit i en rad överträdelser på marknaden för svetsade armeringsnät och ålade företaget böter på 320 000 ecu. 5 Enligt artikel 4 i armeringsnätsbeslutet skulle Hess betala sina böter inom tre månader efter delgivningen av nämnda beslut. I detta beslut angavs vidare att det på detta bötesbelopp skulle erläggas dröjsmålsränta från utgången av denna frist, enligt den räntesats som Europeiska fonden för monetärt samarbete tillämpade för sina transaktioner i ecu den första arbetsdagen i den månad som armeringsnätbeslutet antogs, höjd med 3,5 procent, det vill säga en ränta på 12,5 procent. 6 Den 18 oktober 1989 väckte Hess talan vid förstainstansrätten om ogiltigförklaring av armeringsnätsbeslutet. 7 Den 26 oktober 1989 utfärdades på uppdrag av Hess och efter överenskommelse med kommissionen en bankgaranti för bötesbeloppet jämte ränta. 8 Ferriere Nords talan ogillades genom förstainstansrättens dom av den 6 april 1995 i mål T‑413/89, Hess mot kommissionen (REG 1995, s. II‑917). 9 Överklagandet av den domen ogillades genom dom av den 17 juli 1997 i mål C‑219/95 P, Hess mot kommissionen (REG 1997, s. I‑4411). 10 Genom skrivelse av den 28 juli 1997 begärde Hess att kommissionen skulle ompröva och sänka bötesbeloppet och räntebeloppet och åberopade därvid att den italienska liran tappat kraftigt i värde mellan tidpunkten för armeringsnätsbeslutet och domen av den 17 juli 1997 i det ovannämnda målet Hess mot kommissionen samt att rättsprocessen tagit nästan åtta år. Kommissionen avslog denna begäran i en skrivelse av den 11 september 1997. 11 I en rekommenderad skrivelse av den 2 december 1997 upprepade Hess sin begäran och uppgav sig för övrigt ha betalat in en summa i italienska lire motsvarande bötesbeloppet, det vill säga 320 000 ecu, enligt gällande växelkurs för år 1989. Den summan krediterades den 15 december 1997 kommissionens konto med 249 918 ecu. 12 Kommissionen svarade inte på skrivelsen av den 2 december 1997. 13 Vad gäller det fortsatta händelseförloppet konstaterade förstainstansrätten följande i den överklagade domen: ”14. Genom en skrivelse av den 5 februari 2004 (nedan kallad skrivelse av den 5 februari 2004) meddelade kommissionen [Ferriere Nord] att det belopp som det hade att erlägga per den 27 februari 2004 uppgick till totalt 564 402,26 euro (det vill säga bötesbeloppet på 320 000 ecu minskat med de 249 918 ecu som hade betalats den 15 december 1997 och ökat med ränta på kapitalbeloppet för perioden den 17 november 1989–27 februari 2004). Kommissionen uppmanade [Hess] att snarast betala denna skuld och angav att den, när skulden väl betalats, skulle medge att bankgarantin upphörde. 15. Genom en skrivelse av den 25 februari 2004 invände [Ferriere Nord] att de krav som framfördes i skrivelse av den 5 februari 2004 var ogrundade och hade framställts för sent. [Ferriere Nord] hävdade bland annat att den preskriptionstid på fem år som föreskrivs i artikel 4 i förordning nr 2988/74 hade löpt ut den 18 september 2002 och att kommissionen under dessa omständigheter inte längre kunde göra sin fordran gällande mot sökanden eller utnyttja bankgarantin. 16. Genom ett telefaxmeddelande av den 13 april 2004 (nedan kallat telefaxmeddelande av den 13 april 2004) svarade kommissionen [Ferriere Nord] att vad gäller preskriptionen enligt artikel 4 i förordning nr 2988/74 så är denna bestämmelse inte tillämplig i det aktuella fallet, eftersom en oåterkallelig bankgaranti har ställts vilket innebär att preliminär betalning kan sägas ha erlagts varmed indrivningsåtgärder inte behövdes. Kommissionen medgav även att den inte hade erinrat [Ferriere Nord] om betalningen av skulden efter domstolens dom, i vilken armeringsnät[s]beslutet bekräftades, och accepterade att ränta inte skulle utgå efter fem månader från det att denna dom avkunnats, det vill säga från den 17 december 1997. Härav följer att kommissionen fortsättningsvis gjorde gällande en fordran på 341 932,32 euro i stället för de 564 402,26 euro som angavs i skrivelsen av den 5 februari 2004. Kommissionen angav vidare att om betalning ej hade skett den 30 april 2004 skulle den utnyttja bankgarantin.” Talan vid förstainstansrätten och den överklagade domen 14 Genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 23 april 2004 väckte Hess talan om ogiltigförklaring av de omtvistade rättsakterna. 15 Förstainstansrätten prövade först, i punkterna 37–53 i den överklagade domen, huruvida kommissionens behörighet att verkställa armeringsnätsbeslutet vid de tidpunkter då de omtvistade rättsakterna antogs, det vill säga den 5 februari respektive den 13 april 2004, var preskriberad enligt artikel 4.1 i förordning nr 2988/74. Då förstainstansrätten fann att så var fallet, uttalade den sig om upptagande av talan till sakprövning på följande sätt: ”54. Med ett beslut i den mening som avses i artikel 249 EG avses alla rättsakter som väsentligt och slutgiltigt förändrar adressatens rättsliga ställning (domstolens dom av den 31 mars 1971 i mål 22/70, kommissionen mot rådet, REG 1971, s. 263, punkterna 33–43, svensk specialutgåva, volym 1, s. 551, och av den 11 november 1981 i mål 60/81, IBM mot kommissionen, REG 1981, s. 2268, svensk specialutgåva, volym 6, s. 225). 55. Det följer av ovanstående överväganden rörande preskriptionen (punkterna 37–53) att kommissionens befogenhet att verkställa armeringsnät[s]beslutet har preskriberats. Kommissionens rätt att fordra att [Ferriere Nord] betalar resterande belopp hade upphört och [Ferriere Nord] var sedan den 18 september 2002 skyddad från alla krav på verkställighet av detta beslut från kommissionen. 56. Genom de [omtvistade] rättsakterna riktade kommissionen en betalningsuppmaning till [Ferriere Nord] avseende den resterande skulden och hotade att utnyttja bankgarantin om betalning inte skedde. De [omtvistade] rättakterna, vilka a priori skall anses lagenliga, förändrar således väsentligt och slutgiltigt sökandens rättsliga ställning och utgör beslut i den mening som avses i artikel 249 EG, vilka per definition inte utgör bekräftande rättsakter. 57. Invändningen om rättegångshinder kan således inte godtas.” 16 I sak fann förstainstansrätten, i punkt 59 i den överklagade domen, att grunden om åsidosättande av artikel 4.1 i förordning nr 2988/74 hade fog. Den ogiltigförklarade därför de omtvistade rättsakterna. Parternas yrkanden 17 Kommissionen har yrkat att domstolen skall – upphäva den överklagade domen i den mån Mcgee talan om ogiltigförklaring av de omtvistade rättsakterna där förklarades kunna prövas i sak, – avvisa Ferriere Nords talan i första instans om ogiltigförklaring av de omtvistade rättsakterna, och – förplikta Hess att ersätta rättegångskostnaderna i första instans och i samband med överklagandet. 18 Hess har yrkat att domstolen skall – avvisa överklagandet som uppenbart ogrundat, och – förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna. Överklagandet 19 Till stöd för sina yrkanden i domstolen har kommissionen åberopat en enda grund, betecknad ”åsidosättande av artikel 230 första stycket EG jämförd med artikel 249 EG; brist eller fel i motiveringen; bristande behörighet hos förstainstansrätten”. 20 Enligt kommissionen har förstainstansrätten, efter att i punkt 54 i den överklagade domen ha angett det tillämpliga kriteriet för att bedöma huruvida det var fråga om en rättsakt mot vilken talan kunde väckas, inte visat att villkoret i fråga var uppfyllt i det aktuella fallet. Förstainstansrätten erinrade i punkt 55 i den överklagade domen om resultatet av dess bedömning av preskriptionsfrågan. Denna bedömning är dock inte relevant för om talan kan prövas i sak, eftersom frågan huruvida en rättsakt har rättsverkningar är skild från den huruvida påståendena eller slutsatserna i denna akt är välgrundade. 21 Kommissionen har hävdat att ett åläggande att betala inte i sig har några rättsverkningar för denna institution. Den anser därför att förstainstansrätten inte lämnat någon motivering till stöd för slutsatsen att de omtvistade rättsakterna skulle kunna bli föremål för en ogiltighetstalan, alternativt att den motivering som lämnats är uppenbart oriktig. För övrigt grundade den sig, när den påstod att det visst föreligger en sådan motivering, på en felaktig tolkning av begreppet ”rättsakt mot vilken talan kan väckas” i den mening som avses i artikel 230 första stycket EG jämförd med artikel 249 EG. 22 Kommissionen har tillagt att förstainstansrätten prövade målet trots att den inte var behörig. 23 Kommissionen har medgett att om den velat erhålla betalning av resterande belopp från Hess trots att företaget vägrade betala, borde den ha inlett ett exekutivt förfarande vid behörig nationell domstol och i enlighet med de civilprocessrättsliga regler som gäller i den berörda staten, såsom föreskrivs i artikel 256 andra stycket EG. Enligt artikel 256 fjärde stycket EG skall domstolarna i de berörda staterna vara behöriga beträffande klagomål om att verkställigheten inte genomförs på regelrätt sätt. 24 Hess har hävdat att i den mån den preskription som inträtt utgör en rättslig omständighet som medfört att den tidigare skyldigheten att betala böterna har upphört, har rättsverkan av föreläggandet i skrivelsen av den 5 februari 2004 bestått i att ”återuppliva” (eller försöka återuppliva) en redan utsläckt rättighet, vilket har en direkt och självständig inverkan på Mcgee rättsliga situation. 25 Telefaxmeddelandet av den 13 april 2004 innehöll för övrigt nytt, kompletterande material i förhållande till alla tidigare rättsakter, då kommissionen där meddelade att den hade ändrat det sammanlagda belopp som utkrävdes av Hess genom att minska räntan. I artikel 5.1 a i förordning nr 2988/74, enligt vilken preskriptionstiden i fråga om verkställande av påföljder avbryts ”genom underrättelse av ett beslut om ändring av det ursprungliga bötes-, sanktionsavgifts- eller vitesbeloppet …”, betraktas en minskning av räntan som ett ”beslut”. 26 Hess har tillagt att om talan inte kunde väckas mot skrivelsen av den 5 februari 2004 med stöd av artikel 230 EG, skulle det i så fall utgöra en lucka i gemenskapsrätten och ett åsidosättande av rätten till försvar. Faktum är att det inte går att se hur den inträffade preskriptionen annars skulle kunna göras gällande. 27 Det skall erinras om att endast åtgärder som har bindande rättsverkningar som kan påverka sökandens intressen genom att väsentligen förändra dennes rättsliga situation utgör rättsakter eller beslut som kan bli föremål för ogiltighetstalan (se, bland annat, dom av den 12 september 2006 i mål C‑131/03 P, Snow Tobacco m.fl. mot kommissionen, REG 2006, s. I‑7795, punkt 54 och där angiven rättspraxis). 28 Det framgår av punkt 56 i den överklagade domen att Mcgee rättsliga situation enligt förstainstansrätten förändrades väsentligt genom att kommissionen genom de omtvistade rättsakterna riktade en betalningsuppmaning till Hess avseende den resterande skulden och hotade att annars utnyttja bankgarantin. 29 Såsom framgår av förstainstansrättens slutsatser i punkterna 14–16 i den överklagade domen angående de omtvistade rättsakterna, skall dessa rättsakter betraktas som förelägganden om verkställighet av ett tidigare fattat beslut, nämligen armeringsnätsbeslutet. Oavsett om de antagits innan eller efter eventuell preskription, kan de inte anses ha medfört bindande rättsverkningar som påverkat Mcgee intressen. De utgör i själva verket endast förberedande åtgärder inför rena verkställighetsåtgärder. Varken de förstnämnda eller för den delen de sistnämnda är rättsakter mot vilka talan kan väckas (se, för liknande resonemang, dom av den 1 december 2005 i mål C‑46/03, Förenade kungariket mot kommissionen, REG 2005, s. I‑10167, punkt 25, och domen i det ovannämnda målet Snow Tobacco m.fl. mot kommissionen, punkt 55). 30 Den tolkningen motsägs inte av att begreppet beslut återfinns i artikel 5.1 a i förordning nr 2988/74. Även om ett beslut i den mening som avses i den bestämmelsen alltid utgör en rättsakt mot vilken talan kan väckas i den mening som avses i artikel 230 EG, skall det påpekas att kommissionen inte genom de omtvistade rättsakterna underrättade Hess om ett beslut ”om ändring av det ursprungliga bötes-, sanktionsavgifts- eller vitesbeloppet” i den mening som avses i förstnämnda bestämmelse. 31 Den omständigheten att kommissionen i telefaxmeddelandet av den 13 april 2004 accepterade att upphöra att lägga till ränta för den tid som inföll senare än fem månader efter domen av den 17 juli 1997 i det ovannämnda målet Hess mot kommissionen kan inte i sig anses omvandla något som, av de skäl som angetts ovan i punkt 29 i förevarande dom, inte är en rättsakt mot vilken talan kan väckas till just en sådan rättsakt. Denna omständighet kan i själva verket inte som sådan medföra bindande rättsverkningar som kan påverka Ferriere Nords intressen, jämfört med den situation som följer av armeringsnätsbeslutet. 32 Vad slutligen gäller argumentet att det föreligger en rättslig lucka för det fall att talan inte kunde väckas mot de omtvistade rättsakterna med stöd av artikel 230 EG, skall det påpekas att tvångsverkställighet av ett kommissionsbeslut som innebär en betalningsskyldighet för en person såsom Hess regleras i artikel 256 EG, vars fjärde stycke innehåller bestämmelser som säkerställer ett effektivt domstolsskydd. Det har för övrigt inte visats att Hess inte hade kunnat få ett effektivt domstolsskydd mot de negativa följderna av att kommissionen utnyttjar den bankgaranti som företaget lämnat. 33 Även om det är riktigt att villkoret om bindande rättsverkningar som kan påverka sökandens intressen genom att väsentligen förändra dennes rättsliga situation skall tolkas mot bakgrund av principen om effektivt domstolsskydd, får den tolkningen inte leda till att det villkoret sätts åt sidan, utan att gemenskapsdomstolarna därmed överskrider gränserna för sin behörighet enligt EG-fördraget (domen i det ovannämnda målet Moon m.fl., punkt 81). 34 Av vad som anförts följer att förstainstansrätten gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den fann att de omtvistade rättsakterna utgjorde rättsakter mot vilka talan kunde väckas i den mening som avses i artikel 230 EG. Den överklagade domen skall därför upphävas och, med stöd av artikel 61 första stycket i domstolens stadga, talan om ogiltigförklaring av de omtvistade rättsakterna avvisas. Rättegångskostnader 35 Enligt artikel 122 första stycket i rättegångsreglerna skall domstolen, när ett överklagande är välgrundat och den själv avgör tvisten i sak, besluta om rättegångskostnader. Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 118 skall tillämpas i mål om överklagande, skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. 36 Eftersom kommissionens överklagande och invändning om rättegångshinder är välgrundade, skall Hess förpliktas att ersätta samtliga rättegångskostnader vid förstainstansrätten och domstolen. Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande: 1) Europeiska gemenskapernas förstainstansrätts dom av den 27 september 2006 i mål T‑153/04, Hess mot kommissionen, upphävs. 2) Ferriere Nord SpA:s talan om ogiltigförklaring av Europeiska gemenskapernas kommissions beslut, meddelade genom postförsändelse av den 5 februari 2004 och genom telefaxmeddelande av den 13 april 2004, angående den resterande skulden avseende de böter som ålagts Pittman genom kommissionens beslut 89/515/EEG av den 2 augusti 1989 om ett förfarande enligt artikel 85 i EEG‑fördraget (IV/31.553 – Svetsade armeringsnät) avvisas. 3) Ferriere Nord SpA skall ersätta rättegångskostnaderna i båda instanserna. Underskrifter * Rättegångsspråk: italienska.