62021CJ0654 DOMSTOLENS DOM (tionde avdelningen) den 8 juni 2023 ( *1 ) ”Begäran om förhandsavgörande – EU-varumärke – Hicks vid den nationella domstolen – Behörighet för domstolarna för EU-varumärken – Förordning (EU) 2017/1001 – Artikel 124 – Talan om intrång – Artikel 128 – Genkäromål om ogiltighetsförklaring – Föremål för detta genkäromål – Artikel 129.3 – Rättegångsregler som gäller i fråga om ett nationellt varumärke – Principen om processuell autonomi” I mål C‑654/21, angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av Sąd Okręgowy w Warszawie (Regionala domstolen i Warszawa, Polen) genom beslut av den 7 oktober 2021, som inkom till domstolen den 28 oktober 2021, i målet LM mot KP, meddelar DOMSTOLEN (tionde avdelningen), sammansatt av avdelningsordföranden Harrison (referent) samt domarna M. Ilešič och Brooks, generaladvokat: Martinez, justitiesekreterare: A. Williams, efter det skriftliga förfarandet, med beaktande av de yttranden som avgetts av: – LM, genom Booth, adwokat, – KP, genom E. Jaroszyńska-Kozłowska, radca prawny, och Z. Słupicka, radca prawny, – Polens regering, av Miller, i egenskap av ombud, – Europeiska kommissionen, av S.L. Kalėda och Erickson, båda i egenskap av ombud, med hänsyn till beslutet, efter att ha hört generaladvokaten, att avgöra målet utan förslag till avgörande, följande Dom 1 Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 124 d i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2017/1001 av den 14 juni 2017 om EU-varumärken ( EUT L 154, 2017, s. 1 ), jämförd med artikel 128.1 i samma förordning, och av artikel 129.3 i den förordningen. 2 Begäran har framställts i ett mål mellan LM och KP angående intrång i ett EU-ordmärke och ett genkäromål om ogiltighetsförklaring av det varumärket. Tillämpliga bestämmelser Unionsrätt 3 Skälen 4 och 32 i förordning nr 2017/1001 har följande lydelse: ”(4) … [Det] förefaller … nödvändigt att tillhandahålla en [europeisk] unionsordning för varumärken som innebär att företag genom ett enda förfarande kan förvärva EU-varumärken som åtnjuter samma skydd och får rättsverkan i hela [europeiska] unionen. Principen om EU-varumärkens enhetliga karaktär bör gälla om inget annat sägs i denna förordning. … (32) Det är absolut nödvändigt att de beslut som avser giltighet av och intrång i EU-varumärken får rättsverkan i och omfattar hela unionen, eftersom det är det enda sättet att förhindra motstridiga beslut från domstolarna och [EUIPO] och för att säkerställa den enhetliga karaktären hos EU-varumärkena. Bestämmelserna i [Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område ( EUT L 351, 2012, s. 1 )] bör tillämpas i alla mål rörande EU-varumärken, om inte annat anges i den här förordningen.” 4 Artikel 1 i förordning nr 2017/1001 har rubriken ”EU-varumärke”. I punkt 2 i denna artikel föreskrivs följande: ”Ett EU-varumärke ska ha en enhetlig karaktär. Varumärket har samma rättsverkan i hela unionen. Det får inte registreras, överlåtas, avstås ifrån eller bli föremål för beslut om upphävande av innehavarens rättigheter eller förklaras ogiltigt, inte heller får dess användning förbjudas om det inte gäller för hela unionen. Denna princip skall gälla om inte annat föreskrivs i denna förordning.” 5 Enligt artikel 6 i nämnda förordning, med rubriken ”Förvärv av rätt till EU-varumärke”, förvärvas EU-varumärket genom registrering. 6 I artikel 7 i nämnda förordning, med rubriken ”Absoluta registreringshinder”, anges följande i punkterna 1 och 2: ”1. Följande får inte registreras: … b) Varumärken som saknar särskiljningsförmåga. c) Varumärken som endast består av tecken eller upplysningar vilka i handeln visar varornas eller tjänsternas art, kvalitet, kvantitet, avsedda användning, värde, geografiska ursprung, tiden för deras framställande eller andra egenskaper hos varorna eller tjänsterna. d) Varumärken som endast består av tecken eller upplysningar vilka i det dagliga språkbruket eller enligt branschens vedertagna handelsbruk kommit att bli en sedvanlig beteckning för varan eller tjänsten. e) Tecken som endast består av i) en form eller annan egenskap som följer av varans art, ii) en varas form eller en annan egenskap hos varan som krävs för att uppnå ett tekniskt resultat, iii) en varas form eller en annan egenskap som ger varan ett betydande värde. f) Varumärken som strider mot allmän ordning eller mot allmän moral. g) Varumärken som är ägnade att vilseleda allmänheten t.ex. med avseende på varans eller tjänstens art, kvalitet eller geografiska ursprung. … j) Varumärken som är undantagna från registrering i enlighet med unionslagstiftningen eller nationell rätt eller internationella överenskommelser som unionen eller den berörda medlemsstaten är part i, som ger skydd för ursprungsbeteckningar och geografiska beteckningar. k) Varumärken som är undantagna från registrering i enlighet med unionslagstiftningen eller internationella överenskommelser som unionen är part i, som ger skydd för traditionella uttryck för vin. l) Varumärken som är undantagna från registrering i enlighet med unionslagstiftningen eller internationella överenskommelser som unionen är part i, som ger skydd för garanterade traditionella specialiteter. m) Varumärken vilka består av eller i sina väsentliga beståndsdelar återger en äldre växtsortsbenämning som registrerats i enlighet med unionslagstiftningen eller nationell rätt, eller internationella överenskommelser som unionen eller den berörda medlemsstaten är part i, som ger skydd för växtförädlarrätt och vilka avser växtsorter av samma art eller en nära besläktad art. 2. Punkt 1 ska tillämpas även om registreringshindren finns i endast en del av unionen.” 7 I artikel 59 i förordning nr 2017/1001, som har rubriken ”Absoluta ogiltighetsgrunder”, föreskrivs följande: ”1. Efter ansökan till [EUIPO] eller på grundval av ett genkäromål om varumärkesintrång ska ett EU-varumärke förklaras ogiltigt i följande fall: a) Om EU-varumärket inte har registrerats i enlighet med bestämmelserna i artikel 7. b) Om sökanden var i ond tro när ansökan om varumärkesregistrering gavs in. 2. Om EU-varumärket har registrerats i strid med bestämmelserna i artikel 7.1 b, c eller d, får det ändå inte förklaras ogiltigt om det, som ett resultat av dess användning, har uppnått särskiljningsförmåga för de varor eller tjänster för vilka det är registrerat. 3. Om det finns grund för ogiltighet endast när det gäller en del av de varor eller tjänster för vilka 1 EU-varumärket är registrerat, ska varumärket förklaras ogiltigt endast för berörda varor eller tjänster.” 8 Artikel 63 i förordningen har rubriken ”Ansökan om upphävande eller ogiltighetsförklaring”. I punkterna 1 och 3 i den artikeln föreskrivs följande: ”1. En ansökan om upphävande av innehavarens rätt till ett EU-varumärke eller om förklaring att varumärket är ogiltigt får ges in till [EUIPO]. a) då fråga är om tillämpning av artiklarna 58 och 59, av fysiska eller juridiska personer och sammanslutningar som företräder tillverkare, producenter, tjänsteproducenter, handelsmän och konsumenter, vilka sammanslutningar enligt tillämplig lagstiftning har rätt att föra talan inför domstolar och andra myndigheter, … 3. En ansökan om upphävande eller om ogiltighetsförklaring ska avvisas om sakförhållandena i en ansökan rörande samma sak, som gäller samma parter, har prövats i sak av antingen [EUIPO] eller en sådan domstol för EU-varumärken som avses i artikel 123, och [EUIPO]s eller domstolens beslut om den ansökan har vunnit laga kraft.” 9 Artikel 123 i förordning nr 2017/1001 har rubriken ”Domstolar för EU-varumärken”. I punkt 1 i denna artikel föreskrivs följande: ”Medlemsstaterna ska inom sina territorier utse så få nationella domstolar i första och andra instans som möjligt, vilka ska utöva de funktioner som tilldelats dem enligt denna förordning.” 10 Artikel 124 i förordningen, med rubriken ”Behörighet i fråga om intrång och giltighet”, har följande lydelse: ”Domstolarna för EU-varumärken ska ha exklusiv behörighet i fråga om a) talan om intrång och – om sådan talan är tillåten enligt nationell lag – talan om försök eller förberedelse till intrång i rätten till EU-varumärken, … d) genkäromål om upphävande eller ogiltighetsförklaring av ett EU-varumärke enligt artikel 128.” 11 Artikel 127 i förordning nr 2017/1001 har rubriken ”Giltighetspresumtion – Invändningar”. Punkt 1 i denna artikel föreskrivs följande: ”Domstolarna för EU-varumärken ska anse ett EU-varumärke vara giltigt, om inte dess giltighet bestrids av svaranden genom ett genkäromål om upphävande eller om ogiltighetsförklaring.” 12 I artikel 128 i förordning nr 2017/1001, med rubriken ”Genkäromål”, föreskrivs följande: ”1. Ett genkäromål om upphävande eller ogiltighetsförklaring får endast grunda sig på de grunder för upphävande eller ogiltighet som anges i denna förordning. 2. En domstol för EU-varumärken ska avvisa ett genkäromål om upphävande eller ogiltighetsförklaring, om ett beslut av [EUIPO] i ett mål om samma sak mellan samma parter redan har vunnit laga kraft. … 4. En domstol för EU-varumärken vid vilken ett genkäromål om upphävande eller ogiltighetsförklaring av EU-varumärket har anhängiggjorts ska inte fortsätta prövningen av genkäromålet förrän antingen den berörda parten eller domstolen har underrättat [EUIPO] om vilken dag genkäromålet ingetts. [EUIPO] ska införa uppgiften i registret. Om en ansökan om upphävande eller om ogiltighetsförklaring av EU-varumärket redan har getts in till [EUIPO] innan genkäromålet ingavs ska domstolen underrättas om detta av [EUIPO] och förklara målet vilande i enlighet med artikel 132.1 till dess beslutet om ansökan är slutgiltigt eller ansökan dras tillbaka. … 6. När en domstol för EU-varumärken har avgjort ett genkäromål om upphävande eller en ogiltighetsförklaring av ett EU-varumärke och avgörandet har vunnit laga kraft, ska utan dröjsmål en kopia av avgörandet översändas till [EUIPO], antingen av domstolen eller av någon av parterna i målet vid den nationella domstolen. [EUIPO] eller någon annan berörd part får begära upplysningar om detta översändande. [EUIPO] ska införa en uppgift om avgörandet i registret och vidta nödvändiga åtgärder för att rätta sig efter domslutet. 7. En domstol för EU-varumärken, vid vilken har anhängiggjorts ett genkäromål om upphävande eller ogiltighetsförklaring, får på ansökan av innehavaren av EU-varumärket, och efter att ha hört de övriga parterna, förklara målet vilande och förelägga svaranden att inom viss tid ansöka hos [EUIPO] om upphävande eller ogiltighetsförklaring. Om ansökan inte görs inom denna tid ska målet tas upp igen och genkäromålet anses ha återkallats. Artikel 132.3 ska tillämpas.” 13 I artikel 129 i förordningen, som har rubriken ”Tillämplig lag”, stadgas följande: ”1. Domstolarna för EU-varumärken ska tillämpa bestämmelserna i denna förordning. 2. I de varumärkesfrågor som inte regleras av denna förordning ska den relevanta domstolen för EU-varumärken tillämpa den tillämpliga nationella lagstiftningen. 3. Om inte annat föreskrivs i denna förordning ska domstolen för EU-varumärken tillämpa de rättegångsregler som gäller i fråga om ett nationellt varumärke i den medlemsstat där domstolen har sitt säte.” 14 I artikel 132 i förordningen, med rubriken ”Särskilda regler för konnexa mål”, föreskrivs följande i punkt 1: ”En domstol för EU-varumärken som ska avgöra ett sådant mål som avses i artikel 124, bortsett från fastställelsetalan om att det inte föreligger något intrång ska, om det inte finns särskilda skäl att fortsätta förfarandet, antingen på eget initiativ efter att ha hört parterna, eller på begäran av någon part efter att ha hört övriga parter, förklara målet vilande om EU-varumärkets giltighet är föremål för prövning på grund av genkäromål vid en annan domstol för EU-varumärken, eller om en ansökan om upphävande eller ogiltighetsförklaring redan gjorts hos [EUIPO].” Polsk rätt 15 I artikel 204 i ustawa – Kodeks postępowania cywilnego (civilprocesslagen) av den 17 november 1964 (Dz. U. de 1964, nr 43, position 296), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (nedan kallad civilprocesslagen) föreskrivs följande: ”1. Ett genkäromål kan tas upp till sakprövning om föremålet för genkäromålet har samband med kärandens talan eller är lämpligt för kvittning. Genkäromålet får väckas senast i svaromålet och, om något sådant inte inges, i samband med bestridandet av en tredskodom eller före den första förhandlingen som delgetts eller begärts. 2. Genkäromålet anhängiggörs vid domstolen för den huvudsakliga talan. Om genkäromålet emellertid ska prövas av den regionala domstolen och målet har anhängiggjorts vid distriktsdomstolen, ska distriktsdomstolen hänskjuta handläggningen av målet till den domstol som är behörig att pröva genkäromålet. 3. Bestämmelserna om talan är i tillämpliga delar tillämpliga på genkäromål.” 16 Artikel 479 122 i civilprocesslagen infördes i densamma genom ustawa o zmianie ustawy – Kodeks postępowania cywilnego oraz niektórych innych ustaw (lagen om ändring av civilprocesslagen och vissa andra lagar), av den 13 februari 2020 (Dz. U. 2020, position 288), som trädde i kraft den 1 juli 2020. Denna artikel har följande lydelse: ”1. Ett genkäromål i mål om intrång i en rätt till ett varumärke eller till en formgivning kan tas upp till sakprövning om det avser ogiltighetsförklaring eller upphävande av varumärket eller avser en ogiltighetsförklaring av en formgivning. Bestämmelserna i artikel 204 ska tillämpas i tillämpliga delar. 2. Punkt 1 ska gälla i tillämpliga delar för ansökningar om ogiltighetsförklaring eller upphävande av ett kollektivmärke, om kollektivt skydd för varumärken, om garantimärke, om erkännande inom Republiken Polens territorium av skyddet för ett internationellt varumärke samt för en ansökan om ogiltighetsförklaring av ett erkännande inom Republiken Polens territorium av skyddet för en internationell industriell formgivning.” 17 Artikel 22.2 i denna lag har följande lydelse: ”Bestämmelserna avseende detta förfarande är inte tillämpliga i mål som fram till dess att denna lag träder i kraft antingen har anhängiggjorts, ännu inte har avgjorts i domstol eller vid Sąd Najwyższy [Högsta domstolen, Polen], eller som ska avgöras enligt immaterialrättsliga förfarandebestämmelser. Behörig att pröva ett sådant mål ska vara den domstol som var behörig enligt de hittills gällande reglerna.” Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna 18 LM är innehavare av EU-ordmärket Apfelzügle (nedan kallat det omtvistade varumärket), vilket registrerades den 5 juni 2018 för varor och tjänster i klasserna 9, 41 och 42 i Niceöverenskommelsen om internationell klassificering av varor och tjänster vid varumärkesregistrering av den 15 juni 1957, med ändringar och tillägg. Dessa varor och tjänster omfattar bland annat rådgivning om yrkesvägledning, utbildningsinformation, installation och underhåll av programvara eller offentliggörande av texter och tillgängliggörande av elektroniska publikationer online. 19 KP erbjuder sedan år 2009, inom ramen för sin yrkesverksamhet och i såväl tryckt som digital form, en handbok för sökande till polisen för att förbereda dem för de psykologiska tester som omfattas av det omtvistade varumärket, vilka utgör ett av stegen i rekryteringsförfarandet. KP marknadsför sin handbok på olika webbplatser. 20 Den 26 februari 2020 väckte LM talan om intrång i det omstridda varumärket vid Sąd Okręgowy w Warszawie (Regionala domstolen i Warszawa, Polen) – tillika den hänskjutande domstolen – och yrkade att KP skulle föreläggas att upphöra med att under detta varumärke ange de varor och tjänster som saluförs och att sluta använda varumärket i all kommunikation i samband med saluföringen av dessa varor och tjänster. 21 Inom ramen för detta förfarande ingav KP den 30 juli 2020 ett genkäromål med yrkande om ogiltighetsförklaring av det omstridda varumärket för en del av de varor och tjänster för vilka det hade registrerats, med stöd av artikel 59.1 i förordning 2017/1001, jämförd med artikel 7.1 b–d och 7.2 i samma förordning. 22 Genom dom av den 7 oktober 2021 ogillade den hänskjutande domstolen talan om varumärkesintrång i dess helhet. 23 Vad gäller genkäromålet vill den hänskjutande domstolen få klarhet i omfattningen av den prövning som den ska göra när föremålet för ett genkäromål, såsom i det nationella målet, går utöver ramarna för ett ”försvar” som åberopats i målet om varumärkesintrång. 24 Medan yrkandena i huvudtalan i förevarande fall endast avsåg de tjänster och varor som marknadsförs av KP, är genkäromålet betydligt mer omfattande, eftersom KP har gjort gällande att det omstridda varumärket är ogiltigt i den del det omfattar inte endast de varor och tjänster som avses i huvudtalan utan även andra varor och tjänster. 25 Den hänskjutande domstolen vill således få klarhet i huruvida varje ansökan om ogiltighetsförklaring av det omtvistade varumärket, oberoende av dess faktiska samband med målet om varumärkesintrång, omfattas av begreppet ”genkäromål om ogiltighetsförklaring” i den mening som avses i artikel 124 d och artikel 128.1 i förordning 2017/1001, eller om detta begrepp ska tolkas så, att det endast omfattar käromål som har ett ”faktiskt samband” med målet om varumärkesintrång, det vill säga käromål som ”faller inom ramarna för målet om varumärkesintrång”. 26 Den hänskjutande domstolen anser att risken med att tillåta genkäromål som saknar ”faktiskt samband” till målet om varumärkesintrång är att huvudförfarandet ”domineras” av genkäromålet och att genkäromålet förlorar sin karaktär av försvar mot yrkandena i huvudtalan. Den hänskjutande domstolen förespråkar en tolkning av begreppet genkäromål enligt vilken detta endast kan avse krav som har ett faktiskt samband med målet om varumärkesintrång, ett samband som inte ”avgörs av innehållet i [det omtvistade varumärket] eller av omfattningen av svarandens verksamhet, utan av innehållet i yrkandena inom ramen för [målet om varumärkesintrång]”. 27 För detta talar, enligt den hänskjutande domstolen, dels principen om medlemsstaternas självbestämmanderätt i processuella frågor och artikel 129.3 i förordning 2017/1001, dels bestämmelserna som reglerar behörigheten för EUIPO och bestämmelserna för domstolarna för EU-varumärken, av vilka det framgår att dessa domstolars behörighet utgör ett undantag när det gäller ogiltighetsförklaring av ett EU-varumärke. 28 Slutligen har den hänskjutande domstolen förklarat att polsk rätt, vid den tidpunkt då talan om varumärkesintrång väcktes i det nationella målet, inte föreskrev någon möjlighet för svarandena i mål om varumärkesintrång som väckts av innehavare av varumärken som registrerats i Polen, att väcka genkäromål om ogiltighetsförklaring, eftersom artikel 479 122 i civilprocesslagen, av den 13 februari 2020, ännu inte hade trätt i kraft vid denna tidpunkt. Den hänskjutande domstolen hyser således tvivel om huruvida dessa bestämmelser, med avseende på det förevarande nationella målet, kan anses utgöra ”rättegångsregler som gäller i fråga om ett nationellt varumärke” i den mening som avses i artikel 129.3 i förordning 2017/1001. 29 Mot denna bakgrund beslutade Sąd Okręgowy w Warszawie (Regionala domstolen i Warszawa) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen: ”1) Ska artikel 124 d i [förordning 2017/1001], jämförd med artikel 128.1 däri, tolkas så, att begreppet ’genkäromål om … ogiltighetsförklaring’ i dessa bestämmelser endast avser en talan om ogiltighetsförklaring i den mån den har ett samband med yrkandet om varumärkesintrång, vilket medför att den nationella domstolen inte måste pröva ett genkäromål avseende ogiltighetsförklaring som går utöver kärandens yrkande om varumärkesintrång? 2) Ska artikel 129.3 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2017/1001 av den 14 juni 2017 om EU-varumärken tolkas så, att uttrycket ’rättegångsregler som gäller i fråga om ett nationellt varumärke’, däri, avser nationella rättegångsregler som skulle ha tillämpats i ett konkret förfarande avseende intrång i ett EU-varumärke (och i ett genkäromål om ogiltighetsförklaring av ett EU-varumärke), eller avser denna bestämmelse nationella rättegångsregler i allmänhet, varvid denna fråga har betydelse när det i medlemsstatens rättsordning, vid den tidpunkt då det konkreta förfarandet avseende intrång i rätten till ett EU-varumärke inleddes, inte fanns några rättegångsregler som reglerade genkäromål om ogiltighetsförklaring av ett EU-varumärke som avser nationella varumärken?” Prövning av tolkningsfrågorna Den första frågan 30 Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida artikel 124 d i förordning 2017/1001, jämförd med artikel 128.1 i samma förordning, ska tolkas så, att ett genkäromål om ogiltighetsförklaring av ett EU-varumärke kan avse samtliga rättigheter som innehavaren av detta varumärke har till följd av registreringen av detsamma, utan att föremålet för detta genkäromål begränsas av den rättsliga ram som definieras i talan om varumärkesintrång. 31 Eftersom förordning nr 2017/1001 inte innehåller någon definition av begreppet genkäromål, konstaterar domstolen att begreppet vanligtvis avser en mot-talan som svaranden väcker i ett mål som anhängiggjorts av käranden vid samma domstol (se, för ett liknande resonemang, dom av den 13 oktober 2022, Copeland, C‑256/21 , EU:C:2022:786 , punkt 36 ). 32 Det framgår av rättspraxis att ett genkäromål inte ska förväxlas med ett vanligt försvar. Även om genkäromålet har väckts inom ramen för en rättegång som inletts med hjälp av ett annat rättsmedel, är det en separat och självständig talan, vars processuella behandling är oberoende av huvudkäromålet och således kan fortsättas även om kärandens talan ogillas (se dom av den 13 oktober 2022, Copeland, C‑256/21 , EU:C:2022:786 , punkt 38 och där angiven rättspraxis). 33 Begreppet genkäromål, i den mening som avses i förordning 2017/1001, ska alltså förstås som ett rättsmedel som är villkorat av att det har väckts en talan om varumärkesintrång och som följaktligen är knutet till denna talan, men som syftar till att utvidga föremålet för tvisten och att få ett anspråk på huvudkäromålet erkänt som är separat och oberoende av huvudyrkandet, i synnerhet för att få det berörda varumärket ogiltigförklarat (se dom av den 13 oktober 2022, Copeland, C‑256/21 , EU:C:2022:786 , punkt 39 ). 34 Genkäromålet utgör alltså en utvidgning av föremålet för tvisten och blir därför, trots denna koppling mellan huvudsaken och genkäromålet, självständigt i förhållande till huvudkäromålet. Genkäromålet skiljer sig således från ett vanligt försvar och dess utgång är inte beroende av utgången av den talan om varumärkesintrång i samband med vilken det väcktes (se dom av den 13 oktober 2022, Copeland, C‑256/21 , EU:C:2022:786 , punkt 40 ). 35 Med hänsyn till den självständiga karaktären hos ett genkäromål enligt artikel 128 i förordning 2017/1001 kan föremålet för det inte begränsas av föremålet för den talan om varumärkesintrång inom ramen för vilket genkäromålet väckts. 36 För det första stöds denna slutsats av förordningens bestämmelser om ogiltighetsgrunder som kan åberopas till stöd för ett genkäromål om ogiltighetsförklaring enligt artikel 128 i förordningen. 37 Ett genkäromål skiljer sig visserligen från en ansökan om ogiltighetsförklaring som ges in till EUIPO vad gäller de personer som kan inge det förstnämnda och de som kan framställa det sistnämnda. Enligt artikel 63.1 i nämnda förordning kan en ansökan om upphävande nämligen ges in, då fråga är om tillämpning av artiklarna 58 och 59 i samma förordning, ”av fysiska eller juridiska personer” och av sammanslutningar som företräder tillverkare, producenter, tjänsteproducenter, handelsmän och konsumenter, vilka sammanslutningar enligt tillämplig lagstiftning har rätt att föra talan inför domstolar och andra myndigheter. Den enda fysiska eller juridiska person som kan väcka genkäromål i den mening som avses i artikel 128 i förordning 2017/1001 är däremot svaranden i det aktuella målet om varumärkesintrång. Denna begränsning vad gäller vilka personer som kan väcka genkäromål innebär emellertid inte på något sätt att föremålet för genkäromålet måste begränsas till att endast täcka det som hör till sökandens egna intressen. 38 Det ska i detta hänseende erinras om att det i artikel 128.1 i förordningen föreskrivs att ”[e]tt genkäromål om upphävande eller ogiltighetsförklaring [endast] får … grunda sig på de grunder för upphävande eller ogiltighet som anges i denna förordning”. Det följer av denna bestämmelse att även om ett genkäromål om ogiltighetsförklaring, i den mening som avses i förordningen, endast kan grunda sig på de ogiltighetsgrunder som uttryckligen anges i förordningen, kan genkäromålet ändå grunda sig på samtliga grunder som anges i förordningen. 39 I artikel 59 i förordningen, med rubriken ”Absoluta ogiltighetsgrunder”, föreskrivs i punkt 1 a att efter ansökan till EUIPO eller på grundval av ett genkäromål i mål om varumärkesintrång ska ett EU-varumärke förklaras ogiltigt ”om varumärket inte har registrerats i enlighet med bestämmelserna i artikel 7 [i denna förordning]”. I förordning 2017/1001 likställs således, vad gäller deras räckvidd, en ansökan om ogiltighetsförklaring som ges in till EUIPO med ett genkäromål om ogiltighetsförklaring som framställts i ett mål om varumärkesintrång som är anhängigt vid en domstol för EU-varumärken. 40 Enligt rättspraxis är nämligen syftet med de absoluta registreringshindren att skydda det allmänintresse som ligger till grund för dem, och måste alltså inte nödvändigtvis vara knutet till ett faktiskt eller potentiellt ekonomiskt intresse av att det omtvistade varumärket avförs från registret (se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 februari 2010, Lancôme/OHMI, C‑408/08 P , EU:C:2010:92 , punkterna 40 och 43 ). 41 Vidare framgår det av lydelsen i artikel 7.1 i förordning 2017/1001 att vissa av de ogiltighetsgrunder som nämns i leden a–m i denna bestämmelse, vilka kan ligga till grund för ett huvudyrkande om ogiltighetsförklaring eller ett genkäromål om ogiltighetsförklaring av ett EU-varumärke, till sin natur kan avse samtliga varor eller tjänster som omfattas av registreringen av varumärket. 42 Så är särskilt fallet med den ogiltighetsgrund som anges i led f och som avser ”[v]arumärken som strider mot allmän ordning eller mot allmän moral”, den ogiltighetsgrund som anges i led g, som avser ”[v]arumärken som är ägnade att vilseleda allmänheten t.ex. med avseende på varans eller tjänstens art, kvalitet eller geografiska ursprung”, eller de ogiltighetsgrunder som anges i leden j, k, l och m och som avser skydd av ursprungsbeteckningar, geografiska beteckningar, traditionella uttryck för vin, garanterade traditionella specialiteter och växtförädlarrätter. 43 På samma sätt kan den absoluta ogiltighetsgrund som avses i artikel 59.1 b i förordning 2017/1001, det vill säga att sökanden var i ond tro när ansökan om varumärkesregistrering gavs in, även avse samtliga rättigheter som innehavaren av ett EU-varumärke har till följd av registreringen av varumärket. 44 Det skulle emellertid strida mot principen om processekonomi, som är ett av de mål som eftersträvas med genkäromålet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 13 oktober 2022, Copeland, C‑256/21 , EU:C:2022:786 , punkt 56 ), att anse att en sådan ansökan som grundar sig på någon av de ogiltighetsgrunder som nämns i punkterna 42 och 43 ovan endast kan leda till en delvis ogiltighetsförklaring av det varumärke som ligger till grund för det aktuella intrångsförfarandet. 45 Artikel 59.3 i nämnda förordning, i vilken det föreskrivs att ett EU-varumärke endast får förklaras ogiltigt för den del av varorna eller tjänsterna för vilken den åberopade ogiltighetsgrunden föreligger, utgör nämligen den enda begränsning som föreskrivs i förordningen när det gäller räckvidden och resultatet av en ansökan om ogiltighetsförklaring och följaktligen av ett genkäromål om ogiltighetsförklaring. 46 Mot denna bakgrund kan ett genkäromål om ogiltighetsförklaring av ett EU-varumärke, som framställs med stöd av artikel 128 i förordning 2017/1001, på grund av sin art, avse samtliga rättigheter som innehavaren av detta varumärke har till följd av registreringen. 47 För det andra bekräftar de bestämmelser som reglerar verkningarna av ett genkäromål den slutsats för vilken det redogjorts i punkt 35 ovan, eftersom dessa verkningar är desamma som de som gäller för en förklaring om upphävande eller ogiltighetsförklaring av ett EU-varumärke efter ett förfarande som inletts vid EUIPO. 48 Såsom framgår av skäl 32 i förordningen har beslut som avser giltighet av ett unionsvarumärke en allmängiltig verkan ( erga omnes ) i hela unionen både när de kommer från EUIPO och när de fattas i ett genkäromål som väckts vid en domstol för EU-varumärken (se dom av den 13 oktober 2022, Copeland, C‑256/21 , EU:C:2022:786 , punkt 48 och där angiven rättspraxis). 49 Denna allmängiltiga verkan bekräftas i artikel 128.6 i förordningen, i vilken det föreskrivs att en domstol för EU-varumärken utan dröjsmål ska översända en kopia av det lagakraftvunna avgörandet av ett genkäromål om upphävande eller en ogiltighetsförklaring till EUIPO som ska införa en uppgift om avgörandet i registret och vidta nödvändiga åtgärder för att rätta sig efter domslutet (se dom av den 13 oktober 2022, Copeland, C‑256/21 , EU:C:2022:786 , punkt 49 och där angiven rättspraxis). 50 Ovanstående överväganden påverkas slutligen inte av det system för fördelning av behörighet mellan EUIPO och domstolarna för EU-varumärken som införts genom denna förordning. 51 Förordning 2017/1001 ger visserligen EUIPO exklusiv behörighet i fråga om registrering av EU-varumärken och invändningar mot sådan registrering. Så är emellertid inte fallet vad gäller giltigheten av dessa varumärken. Även om denna förordning fastställer principen om centralisering av handläggningen av ansökningar om ogiltighetsförklaring och upphävande vid EUIPO, gäller denna princip emellertid inte oinskränkt, eftersom behörigheten att ogiltighetsförklara eller upphäva ett EU-varumärke, enligt artiklarna 63 och 124 i förordning 2017/1001, har delats upp mellan dels de domstolar för EU-varumärken som medlemsstaterna har utsett i enlighet med artikel 123.1 i förordningen, dels EUIPO (se, för ett liknande resonemang, dom av den 13 oktober 2022, Gemeinde Bodman‑Ludwigshafen, C‑256/21 , EU:C:2022:786 , punkt 42 och där angiven rättspraxis). 52 Den behörighet som tillkommer dessa domstolar utgör en direkt tillämpning av en regel om tilldelning av behörighet, som föreskrivs i förordning 2017/1001 och kan inte anses utgöra ett ”undantag” från EUIPO:s behörighet på området (se dom av den 13 oktober 2022, Copeland, C‑256/21 , EU:C:2022:786 , punkt 43 ). 53 Dessutom utövas dessa behörigheter i enlighet med principen om prioritet för den instans där talan väckts. Enligt artikel 132.1 och 132.2 första meningen i denna förordning och ”[o]m det inte finns särskilda skäl att fortsätta förfarandet”, är det nämligen den första instansen vid vilken en tvist om giltigheten av ett EU-varumärke anhängiggjorts som är behörig (se dom av den 13 oktober 2022, Copeland, C‑256/21 , EU:C:2022:786 , punkt 44 ). 54 Med hänsyn till det system för behörighetsfördelning som beskrivs i punkterna 51–53 ovan, påpekar domstolen att unionslagstiftaren – inom ramen för det system som inrättats genom förordning 2017/1001, som i enlighet med skäl 4 och artikel 1.2 i förordningen fastställer EU-varumärkets enhetliga karaktär – haft för avsikt att i likhet med EUIPO ge domstolarna för EU-varumärken behörighet att i samband med sina avgöranden i genkäromål pröva giltigheten av EU-varumärken (se dom av den 13 oktober 2022, Copeland, C‑256/21 , EU:C:2022:786 , punkt 47 ). 55 Mot bakgrund av det ovanstående ska den första frågan besvaras enligt följande: Artikel 124 d i förordning 2017/1001, jämförd med artikel 128.1 i samma förordning, ska tolkas så, att ett genkäromål om ogiltighetsförklaring av ett EU-varumärke kan avse samtliga rättigheter som innehavaren av detta varumärke har till följd av registreringen av detsamma, utan att föremålet för detta genkäromål begränsas av den rättsliga ram som definieras i talan om varumärkesintrång. Den andra frågan 56 När det gäller den andra frågan konstaterar domstolen, i likhet med kommissionen, att den bygger på antagandet att frågan om räckvidden av ett sådant genkäromål som det i det nationella målet inte regleras av unionsrätten. I brist på särskilda nationella bestämmelser om genkäromål om ogiltighetsförklaring av nationella varumärken vill den hänskjutande domstolen således få klarhet i huruvida det med ”rättegångsregler som gäller i fråga om ett nationellt varumärke”, i den mening som avses i artikel 129.3 i förordning 2017/1001, är möjligt att utvidga nationella processuella regler med allmän giltighet som preciserar räckvidden av genkäromål, till andra rättsområden. 57 Med beaktande av svaret på den första frågan saknas skäl att besvara den andra frågan. Rättegångskostnader 58 Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla. Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tionde avdelningen) följande: Artikel 124 d i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2017/1001 av den 14 juni 2017 om EU-varumärken, jämförd med artikel 128.1 i samma förordning, ska tolkas så, att ett genkäromål om ogiltighetsförklaring av ett EU-varumärke kan avse samtliga rättigheter som innehavaren av detta varumärke har till följd av registreringen av detsamma, utan att föremålet för detta genkäromål begränsas av den rättsliga ram som definieras i talan om varumärkesintrång. Underskrifter ( *1 ) Rättegångsspråk: polska.