EUR-Lex - 61994A0156 - SV Avis juridique important | 61994A0156 Förstainstansrättens beslut (andra avdelningen i utökad sammansättning) av den 11 mars 1999. - Siderúrgica Aristrain Madrid SL mot Europeiska kommissionen. - EKSG-fördraget - Konkurrens - Avtal mellan företag, beslut av företagssammanslutningar och samordnade förfaranden - Prisfastställelse - Uppdelning av marknader - System för utbyte av information. - Mål T-156/94. Rättsfallssamling 1999 s. II-00645 Pub.RJ s. Pub ext Sammanfattning Parter Domskäl Beslut om rättegångskostnader Domslut Nyckelord 1 Talan om ogiltigförklaring - Invändningar som syftar till att ifrågasätta EKSG-fördragets lagenlighet - Kan inte prövas (EKSG-fördraget, artiklarna 33, 36, 65 och 66) 2 Gemenskapsrätt - Principer - Grundläggande rättigheter - Iakttagande säkerställt av gemenskapsdomstolarna - Beaktande av den europeiska konventionen om mänskliga rättigheter (Fördraget om Europeiska unionen, artikel F.2) 3 EKSG - Konkurrensbegränsande samverkan - Administrativt förfarande - Iakttagande av rätten till försvar - Processrättsliga skyddsregler - Effektiv domstolskontroll av kommissionens beslut - Oavhängig och opartisk domstol - Full prövningsrätt (EKSG-fördraget, artiklarna 33, 36 och 65) 4 EKSG - Konkurrensbegränsande samverkan - Förbud - Överträdelse av en koncern och dess dotterbolag - Svårighet att fastställa moderbolaget - Solidariskt ansvar för dotterbolagen (EKSG-fördraget, artikel 65.5) 5 EKSG - Konkurrensbegränsande samverkan - Administrativt förfarande - Språkregler - Bilagor till meddelandet om anmärkningar - Tillhandahållande på originalspråket 6 EKSG - Konkurrensbegränsande samverkan - Administrativt förfarande - Kommissionens skyldigheter - Iakttagande av en skälig tidsfrist (EKSG-fördraget, artikel 65) 7 EKSG - Konkurrensbegränsande samverkan - Böter - Belopp - Beräkningsmetoder - Omräkning i ecu av företagens omsättning under referensåret på grundval av den genomsnittliga växelkursen för detta år - Tillåtet (EKSG-fördraget, artikel 65.5) 8 EKSG - Konkurrensbegränsande samverkan - Böter - Belopp - Fastställande - Kriterier - Överträdelsernas allvarliga karaktär - Förmildrande omständigheter - Uppträdande som skiljer sig från vad som överenskommits inom ramen för den konkurrensbegränsande samverkan - Bedömning (EKSG-fördraget, artikel 65.5) 9 EKSG - Konkurrensbegränsande samverkan - Förbud - Överträdelser - Uppsåtligt genomförande - Begrepp (EKSG-fördraget, artikel 65.1) 10 EKSG - Konkurrensbegränsande samverkan - Böter - Belopp - Fastställande - Kriterier - Företagets förhållningssätt under det administrativa förfarandet (EKSG-fördraget, artikel 65.5) 11 EKSG - Konkurrensbegränsande samverkan - Böter - Belopp - Fastställande - Kriterier - Överträdelsernas allvarliga karaktär - Förmildrande omständigheter - Upphörande av överträdelsen efter kommissionens ingripande - Omfattas inte (EKSG-fördraget, artikel 65.5) 12 EKSG - Konkurrensbegränsande samverkan - Böter - Belopp - Fastställande - Gemenskapsdomstolarnas fastställelse av bötesbelopp - Full prövningsrätt (EKSG-fördraget, artikel 36 andra stycket) Sammanfattning 1 En talan kan inte prövas med stöd av en invändning som har till syfte att ifrågasätta lagenligheten av de repressiva regler mot konkurrensbegränsande samverkan, vilka införts genom artiklarna 65 och 66 i EKSG-fördraget, eller till och med lagenligheten av reglerna för domstolsprövning av administrationens rättsakter, vilka införts genom artiklarna 33 och 36 i nämnda fördrag. Fördraget är nämligen inte en av kommissionens rättsakter och utgör följaktligen inte en rättsakt vars lagenlighet kan prövas av gemenskapsdomstolarna enligt artikel 33 eller artikel 36. 2 De grundläggande rättigheterna utgör en integrerad del av de allmänna rättsprinciper vilkas iakttagande gemenskapsdomstolarna skall säkerställa. I detta hänseende har gemenskapsdomstolarna tagit intryck av medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner samt den vägledning som ges i de internationella avtal som rör skyddet för de mänskliga rättigheterna och som medlemsstaterna har varit med om att utarbeta eller anslutit sig till. I detta avseende är Europakonventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna, som det hänvisas till i bland annat artikel F.2 i Fördraget om Europeiska unionen, av särskild betydelse. 3 Under det administrativa förfarande som leder till antagandet av ett beslut där överträdelser av konkurrensreglerna konstateras och böter påförs enligt EKSG-fördraget, är kommissionen skyldig att följa de processrättsliga skyddsregler som föreskrivs i gemenskapsrätten. Enligt dessa processrättsliga skyddsregler är det inte förbjudet att kommissionen både framför anmärkningarna och fattar beslut, och kommissionen åläggs inte att ha en intern organisation som hindrar att en och samma tjänsteman kan uppträda både som utredare och referent i samma ärende. Kravet på en effektiv domstolskontroll av kommissionens beslut om fastställelse och beivrande av överträdelser av gemenskapens konkurrensregler utgör en gemenskapsrättslig grundprincip som följer av medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner. Förstainstansrättens prövning, såsom en oavhängig och opartisk domstol, genom den fullständiga rättsliga prövningen av påföljden med stöd av artikel 36 i EKSG-fördraget, i förekommande fall jämte prövningen av lagenligheten av övriga delar av beslutet med stöd av artikel 33 i fördraget, skall anses överensstämma med detta krav. 4 Med hänsyn till den ekonomiska enhet som ett moderbolag och dess dotterbolag utgör, kan dotterbolagens agerande tillskrivas moderbolaget, när dotterbolagen, trots att de är särskilda juridiska personer, inte självständigt bestämmer sitt uppträdande på marknaden, utan i huvudsak tillämpar instruktioner som det får av koncernen, som tar på sig uppgiften att stimulera och samordna. I en situation där en koncern och dess dotterbolag i lika stor omfattning har deltagit i överträdelserna, utan att det går att skilja mellan koncernens olika delar beroende på i vilken mån de enskilt deltagit i överträdelserna, och där det på grund av koncernens sammansättning och aktiekapitalets spridning är omöjligt eller mycket svårt att fastställa vilken juridisk person som, såsom ansvarig för samordningen av koncernens handlande, borde tillskrivas de överträdelser som de olika bolagen i koncernen gjort sig skyldiga till, har kommissionen rätt att hålla dotterbolagen solidariskt ansvariga för hela koncernens agerande, för att undvika att det faktum att bolagen formellt är åtskilda, som en följd av att de är särskilda juridiska personer, hindrar att de anses uppträda som en enhet på marknaden med avseende på tillämpningen av konkurrensreglerna. 5 I det administrativa förfarande som leder till antagandet av ett beslut där överträdelser av EKSG-fördragets konkurrensregler konstateras, kan det inte krävas att kommissionen översätter andra handlingar än dem som den använder till stöd för sina anmärkningar. Sistnämnda handlingar skall dock betraktas som bevismaterial på vilka kommissionen stöder sig och skall följaktligen delges mottagaren i det skick de befinner sig så att mottagaren kan ta del av den tolkning kommissionen har gjort av dessa och på vilken denna har grundat såväl meddelandet om anmärkningar som sitt beslut och så att mottagaren således kan göra gällande sina rättigheter. 6 Det utgör en allmän gemenskapsrättslig princip att kommissionen skall iaktta en skälig tidsfrist när den fattar beslut efter administrativa förfaranden på konkurrensområdet. Frågan huruvida ett administrativt förfarande pågått under skälig tid skall bedömas med hänsyn till de särskilda omständigheterna i varje enskilt fall och särskilt det sammanhang i vilket detta fall förekommer, de olika steg i förfarandet som kommissionen har vidtagit, parternas uppträdande under förfarandets gång, ärendets komplexa karaktär samt dess betydelse för de olika berörda parterna. 7 När kommissionen påför flera företag böter för överträdelser av konkurrensreglerna i EKSG-fördraget hindrar ingenting att kommissionen anger bötesbeloppet i ecu, som är en valutaenhet som kan omräknas i nationell valuta. Det underlättar för övrigt för företagen att göra jämförelser mellan de bötesbelopp som påförts. Vid beräkningen av bötesbeloppet kan kommissionen omräkna i ecu varje företags omsättning under referensåret, närmare bestämt det sista helår under vilket överträdelsen pågick, på grundval av den genomsnittliga växelkursen för detta år. Kommissionen skall normalt tillämpa en enda och samma metod för att beräkna de böter som påförs företag som har deltagit i en och samma överträdelse. För att kunna jämföra de olika uppgifter om omsättningar som har angetts i respektive nationell valuta av de berörda företagen skall kommissionen vidare omräkna omsättningarna i en och samma valutaenhet, såsom ecu, vars värde fastställs i förhållande till varje medlemsstats valuta. För det första har beaktandet av varje företags omsättning under referensåret gjort det möjligt för kommissionen att bedöma varje företags storlek och ekonomiska styrka samt omfattningen av den överträdelse som vart och ett av dessa företag gjort sig skyldigt till. Samtliga dessa omständigheter var relevanta för bedömningen av hur allvarlig den överträdelse var som vart och ett av dessa företag gjort sig skyldigt till. För det andra kunde kommissionen, genom att använda sig av den genomsnittliga växelkursen för referensåret vid omräkningen av de aktuella omsättningarna i ecu, undvika att eventuella valutakursförändringar som inträffade efter det att överträdelsen upphört påverkade bedömningen av företagens storlek och ekonomiska styrka och omfattningen av den överträdelse som vart och ett av dessa företag gjort sig skyldigt till samt följaktligen även bedömningen av hur allvarlig överträdelsen skulle anses vara. Bedömningen skall nämligen grundas på det verkliga ekonomiska läget vid den tid då överträdelsen begicks. Metoden att beräkna böterna på grundval av den genomsnittliga växelkursen för referensåret gör att det går att undvika de oberäkneliga effekterna av förändringar av de nationella valutornas verkliga värden som kan inträffa mellan referensåret och det år då beslutet antogs. Om denna metod innebär att ett bestämt företag skall betala ett belopp uttryckt i nationell valuta som är nominellt högre eller lägre än det belopp som skulle ha betalats för det fall den växelkurs hade tillämpats som gällde då beslutet antogs, är detta inget annat än en logisk följd av förändringarna i de olika nationella valutornas verkliga värde. 8 Den omständigheten att ett företag inte varit särskilt aktivt eller initiativtagare fritar inte företaget från ansvar för dess deltagande i överträdelsen. Vidare utgör det faktum att ett företag, som fastställts ha deltagit i en prissamverkan tillsammans med sina konkurrenter, inte har agerat på marknaden på det sätt som det kommit överens om med sina konkurrenter, inte nödvändigtvis en förmildrande omständighet vid fastställandet av bötesbeloppets storlek. Ett företag som trots samverkan med sina konkurrenter för en mer eller mindre oberoende politik på marknaden kan helt enkelt försöka att utnyttja överenskommelsen för egen vinning. 9 En överträdelse av konkurrensreglerna kan anses uppsåtlig utan att företaget behöver ha varit medvetet om att det överträdde förbudet i artikel 65 i EKSG-fördraget. Det är tillräckligt att företaget inte har kunnat vara okunnigt om att det påtalade uppträdandet hade till syfte att snedvrida den normala konkurrensen på den gemensamma marknaden. 10 Det är endast befogat att sänka böterna om bolaget till följd av samarbete under det administrativa förfarandet har agerat på ett sådant sätt att kommissionen lättare har kunnat fastställa överträdelsen av konkurrensreglerna och i förekommande fall få den att upphöra. 11 Att en uppsåtlig överträdelse av konkurrensreglerna av ett företag upphör kan inte anses vara en förmildrande omständighet när det sker på grund av kommissionens ingripande. 12 Till sin karaktär är förstainstansrättens fastställelse av bötesbelopp, inom ramen för sin fulla prövningsrätt, inte en exakt räkneoperation. För övrigt är förstainstansrätten inte bunden av kommissionens beräkningar, utan skall göra en egen bedömning med beaktande av omständigheterna i det enskilda fallet. Parter I mål T-156/94, Siderúrgica Stanley, SL, Madrid, företrätt av advokaten Jones och inledningsvis av advokaten Xavier Ruiz Calzado, därefter av advokaten Vasquez, Barcelona, delgivningsadress: advokatbyrån Cuatrecasas, avenue d'Auderghem 78, Bryssel, sökande, mot Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd inledningsvis av Trevino och Gordon, rättstjänsten, samt Géraud Sajust de Bergues, nationell tjänsteman med förordnande vid kommissionen, därefter av generaldirektören Lopez, rättstjänsten, Trevino och Gardner, nationell tjänsteman med förordnande vid kommissionen, samtliga i egenskap av ombud, biträdda av advokaten Ricardo García Vicente, Madrid, delgivningsadress: rättstjänsten, Bradford Gómez de la Cruz, Smith, Harris, Luxemburg, svarande, angående en talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut 94/215/EKSG av den 16 februari 1994 om ett förfarande för tillämpning av artikel 65 i EKSG-fördraget angående avtal och samordnade förfaranden bland europeiska stålbalksproducenter (EGT L 116, s. 1), meddelar Thompson (andra avdelningen i utökad sammansättning) sammansatt av tillförordnade ordföranden Perez samt domarna Frazier och Morales, justitiesekreterare: byrådirektören Cooper, med hänsyn till det skriftliga förfarandet och efter det muntliga förfarandet den 23, den 24, den 25, den 26 och den 27 mars 1998, följande Dom(1) Domskäl Bakgrund till tvisten A - Inledande synpunkter 1 Denna talan syftar till ogiltigförklaring av kommissions beslut 94/215/EKSG av den 16 februari 1994 om ett förfarande för tillämpning av artikel 65 i EKSG-fördraget angående avtal och samordnade förfaranden bland europeiska stålbalksproducenter (EGT L 116, s. 1; nedan kallat beslutet). I detta beslut fastslog kommissionen att 17 europeiska stålföretag och en företagssammanslutning hade deltagit i en rad avtal, beslut och samordnade förfaranden för prisfastställelse, uppdelning av marknader och utbyte av konfidentiell information på gemenskapsmarknaden för stålbalkar i strid med artikel 65.1 i EKSG-fördraget, och påförde fjorton företag i denna bransch böter för överträdelser som skett mellan den 1 juli 1988 och den 31 december 1990. 2 Enligt beslutet är sökanden Siderúrgica Aristrain Madrid SL (nedan kallat Stanley), tidigare känt under namnet Maldonado, och Siderúrgica Aristrain Olaberría (nedan kallat Garcia), tidigare känt under namnet Gilbert, systerbolag som tillhör stålkoncernen Aristrain (nedan kallad Miller), vars aktiekapital ägs av familjen Miller. ... D - Beslutet 3 Beslutet delgavs sökanden tillsammans med en skrivelse från Murray av den 28 februari 1994 (nedan kallad skrivelsen). Sökanden erkände mottagandet av denna den 7 mars 1994. 4 Trots att kommissionen i motiveringen till beslutet ansåg att de två bolagen som hör till Aristrain-koncernen, nämligen Stanley och Garcia, hade deltagit i överträdelserna, var beslutet endast riktat till Stanley. Beslutet har följande lydelse: "Artikel 1 Följande företag har, i den utsträckning som anges i detta beslut, deltagit i de konkurrensbegränsande verksamheter som anges efter deras namn, som begränsar och snedvrider normal konkurrens på den gemensamma marknaden. Eftersom böter påförs, anges överträdelsens varaktighet i månader, utom i de fall där tilläggen har harmoniserats, där deltagande i överträdelsen anges med 'x'. ... Aristrain a) Utbyte av konfidentiell information genom stålbalkskommissionen(24) b) Prisfastställelse i stålbalkskommissionen(24) c) Uppdelning av marknader, British Steel, Ensidesa och Aristrain(8) h) Harmonisering av tillägg(x) ... Artikel 4 För de överträdelser som anges i artikel 1 och som skedde efter den 30 juni 1988 (efter den 31 december 1989(2) för Miller och Ensidesa), skall följande böter påföras: ... Siderúrgica Aristrain Madrid SL 10 600 000 ECU ... ... Artikel 6 Detta beslut är riktat till ... *Siderúrgica Aristrain Madrid SL ..." ... Yrkandet om ogiltigförklaring av artikel 1 i beslutet ... A - sidosättande av sökandens processuella rättigheter sidosättande av rätten till en opartisk domstol Kortfattad sammanfattning av sökandens argument 5 Sökanden har gjort gällande att beslutet antogs i strid med den grundläggande rätten till en oavhängig och opartisk domstol. Denna rätt härrör från principen om "opartiskt förfarande" och återfinns i artikel 6.1 i Europakonventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (nedan kallad Europakonventionen) och mer generellt i medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner, som det hänvisas till i artikel F.2 i Fördraget om Europeiska unionen, såsom en allmän gemenskapsrättslig princip. 6 Enligt sökanden följer åsidosättandet av denna rättighet huvudsakligen av att under kommissionens förfarande är det inte olika organ eller personer som fått i uppgift att utföra undersökningen respektive att fatta beslut. Det föreskrivs dock inte i fördraget att det skall föreligga en möjlighet till en fullständig rättslig prövning av kommissionens beslut, vilket krävs enligt Europakonventionen. 7 Sökanden har inledningsvis bestritt invändningen att kommissionen inte är en "domstol" i den bokstavliga mening som avses i artikel 6 i Europakonventionen och därför inte är skyldig att iaktta de krav som uppställs i denna artikel, vilket domstolen har bekräftat i dom av den 19 oktober 1980 i de förenade målen 209/78-215/78 och 218/78, van Landewyck m.fl. mot kommissionen (REG 1980. s. 3125), och av den 7 juni 1983 i de förenade målen 100/80, 101/80, 102/80 och 103/80, Musique Diffusion française m.fl. mot kommissionen (REG 1983, s. 1825; nedan kallad domen i målet Cook). 8 Enligt sökanden skall begreppet "anklagelser" i artikel 6 nämligen anses vara ett "materiellt" och inte ett "formellt" begrepp i enlighet med rättspraxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna (nedan kallad Europeiska domstolen) (dom av den 27 februari 1980 i målet Foley mot Belgien (nr 35, serie A, s. 23-24), av den 21 februari 1984 i målet Edwards mot Tyskland (nr 73, serie A), av den 8 juni 1984 i målet Davis m.fl. mot Nederländerna (nr 22, serie A), av den 28 juni 1984 i målet Bailey och Bush mot Förenade kungariket (nr 80, serie A), av den 25 februari 1993 i målet Sellers, Crémieux och Miailhe mot Frankrike (nr 256-A-256-C, serie A)). Den omständigheten att de sanktionsåtgärder som föreskrivs i EKSG- och EG-fördragen formellt sett inte kvalificeras som påföljd för brott i den "interna" rätten - i detta fall gemenskapsrätten - utesluter inte att de är av sådan karaktär materiellt sett, med hänsyn till Europakonventionen. 9 Sökanden har således gjort gällande att i de beslut som fattats av Europeiska kommissionen för de mänskliga rättigheterna i ärendena SA Stenuit mot Frankrike (ansökan nr 15598/85, beslut 11.7.89, D.R. 61, s. 125-131, § 62), och M. & Co. mot Tyskland (ansökan nr 13258/87, beslut 9.2.90, D.R. 64, s. 146-153) har det ansetts att administrativa påföljder enligt konkurrensrätten utgör påföljder för brott, med beaktande av att bestämmelserna eftersträvar ett syfte av allmänt intresse och det påförda administrativa bötesbeloppets karaktär och stränghet. 10 I förevarande fall anser sökanden att de bötesbelopp som kommissionen har påfört med stöd av artikel 65 i fördraget utgör ett av medlen för att förverkliga fördragets målsättningar och i synnerhet upprättandet av en gemensam marknad. Bötesbeloppen är även avskräckande och repressiva, vilket framgår av det pressmeddelande som kommissionen offentliggjorde den 16 februari 1994. Slutligen uppgick bötesbeloppen till ett särskilt högt belopp, eftersom beloppet 10,6 miljoner ECU utgjorde 11,9 procent av sökandens omsättning. I det ovannämnda ärendet SA Stenuit mot Frankrike ansåg Europeiska kommissionen för de mänskliga rättigheterna dock att ett bötesbelopp som uppgår till 5 procent av de överträdande företagens årliga omsättning "mycket tydligt [visar] att påföljden i fråga hade ett avskräckande syfte" (punkt 62 i det ovannämnda beslutet). Dessa bötesbelopp har därför karaktär av påföljd för brott i den mening som avses i artikel 6.1 i Europakonventionen, och skyddsreglerna i denna artikel är därför tillämpliga på de förfaranden där dessa bötesbelopp påförs. 11 Sökanden har därefter med stöd av Europeiska domstolens domar av den 1 oktober 1982 i målet Shaw mot Belgien (nr 53, serie A), av den 10 februari 1983 i målet Dixon och Le Compte mot Belgien (nr 58, serie A), av den 26 oktober 1984 i målet De Cubber mot Belgien (nr 86, serie A), av den 24 maj 1989 i målet Hauschildt mot Danmark (nr 154, serie A), anfört att i mål som är av "straffrättslig" karaktär som innefattar ingripande av ett administrativt organ skall de processrättsliga reglerna anses vara förenliga med artikel 6 i Europakonventionen om undersökningsförfarandet är skilt från beslutsförfarandet eller om reglerna åtminstone föreskriver en senare domstolsprövning med full prövningsrätt avseende samtliga faktiska och rättsliga frågor samt avseende det berörda administrativa organets utrymme för skönsmässig bedömning (se även Europeiska domstolens dom av den 28 juni 1990 i målet Obermeier mot Österrike, nr 179 i serie A). 12 Kommissionen antog dock beslutet genom att både utföra undersökningen och fatta beslutet, vilket utfördes av samma personer, utan att det finns någon möjlighet till en fullständig rättslig prövning av detta beslut i den mening som avses i Europeiska domstolens rättspraxis. 13 Sökanden anser att regler som ger samma administrativa organ befogenhet att utföra undersökningen och fatta beslut inte ger tillräckliga garantier för att de objektivt och funktionellt sett skall kunna anses vara opartiska. 14 För att styrka att det inte föreligger någon möjlighet till en fullständig rättslig prövning i gemenskapens konkurrensregler har sökanden åberopat dels hänvisningen i artikel 36 i EKSG-fördraget till artikel 33 i samma fördrag, dels fast rättspraxis enligt vilken kommissionen åtnjuter ett stort utrymme för skönsmässig bedömning vid bedömningen av en invecklad situation, vilket medför att domstolen begränsar sin prövning av under vilka villkor denna behörighet har utövats till att undersöka om förfarandereglerna följts, om motiveringen är tillräcklig, om de faktiska omständigheterna är materiellt korrekta samt till att undersöka att det inte gjorts någon uppenbart oriktig bedömning och att det inte föreligger maktmissbruk. Sökanden har i det avseendet åberopat domstolens dom av den 18 maj 1962 i mål 13/60, Comptoirs de vente du charbon de la Ruhr "Geitling" m.fl. mot Höga myndigheten (REG 1962, s. 165), av den 22 januari 1976 i mål 55/75, Balkan (REG 1976, s. 19), och av den 11 juli 1985 i mål 42/84, Remia mot kommissionen (REG 1985, s. 2545; svensk specialutgåva, volym 8, s. 277). Sökanden har även åberopat punkt 23 i domstolens dom av den 15 juni 1993 i mål C-225/91, Davila mot kommissionen (REG 1993, s. Williams; svensk specialutgåva, volym 14), där domstolen har fastslagit att den inte "med sin egen bedömning [kan] ersätta den bedömning av omständigheterna som gjorts av den institution som fattat beslutet, framför allt inte på det ekonomiska planet". Sökanden har i det hänseendet även hänvisat till förstainstansrättens dom av den 12 december 1991 i mål T-30/89, Anderson mot kommissionen (REG 1991, s. II-1439, punkt 136), och av den 10 mars 1992 i de förenade målen T-68/89, T-77/89 och T-78/89, SIV m.fl. mot kommissionen (REG 1992, s. II-1403; svensk specialutgåva, volym 12), där förstainstansrätten ansåg att den inte hade behörighet att ändra det omtvistade beslutet och att det inte ankom på den att göra en ny bedömning av samtlig bevisning som skall prövas, eller dra slutsatser av denna med hänsyn till konkurrensreglerna. Sökanden har gjort gällande att en domstol som verkligen prövar de faktiska och de rättsliga frågorna samt administrationens utrymme för skönsmässig bedömning utan svårighet skulle kunna göra en bedömning av målets faktiska omständigheter, nämligen skälen till varför kommissionen påförde ett så stort bötesbelopp. 15 Sökanden anser att det förhåller sig så trots ordalydelsen i artikel 36 i fördraget. Domstolen har redan i domen av den 10 december 1957 i mål 8/56, ALMA mot Höga myndigheten (REG 1957, s. 179), bekräftat att den endast kan pröva och ompröva påföljden enligt fördraget om Höga myndigheten har gjort sig skyldig till en "uppenbar orättvisa". Kommissionen har således stor frihet vid fastställandet av bötesbeloppen utan att förstainstansrätten kan kontrollera de exakta skälen till varför ett visst belopp påförs (se även generaladvokaten Bell förslag till avgörande inför domstolens dom av den 12 juli 1979 i de förenade målen 32/78 och 36/78-82/78, BMW Belgium m.fl. mot kommissionen, REG 1979, s. 2435, s. 2484, samt förslaget till avgörande av domaren Owen, tillförordnad generaladvokat, inför förstainstansrättens dom av den 24 oktober 1991 i mål T-1/89, Rhône-Poulenc m.fl. mot kommissionen, REG 1991, s. II-867, II-869, II-1026 - gemensamt förslag till domarna i de så kallade "polypropen"-målen av den 24 oktober 1991 i mål T-2/89, T-3/89, REG 1991, s. II-1087, II-1177, av den 17 december 1991 i mål T-4/89, T-6/89, T-7/89, T-8/89, REG 1991, s. II-1523, II-1623 (svensk specialutgåva, volym 11), II-1711 (svensk specialutgåva, volym 11), II-1833, och av den 10 mars 1992 i mål T-9/89-T-15/89, REG 1992, s. Castillo, II-629, II-757, II-907, II-1021, II-1155, II-1275). Den prövning som sker inom ramen för en fullständig rättslig prövning enligt artikel 36 i fördraget avser inte samtliga delar av det omtvistade beslutet, utan har endast till syfte att eventuellt ändra den ekonomiska sanktion som påförts. Förstainstansrättens prövning av övriga delar, såsom den rättsliga grunden för påföljden, kan endast ske på det sätt som föreskrivs i artikel 33 i fördraget. 16 Med hänsyn till de nya möjligheter som öppnar sig i gemenskapsrätten genom Fördraget om Europeiska unionen, där det i artikel F.2 föreskrivs att Europeiska unionen måste beakta medlemsstaternas konstitutionella traditioner som allmänna principer för gemenskapsrätten, har sökanden även gjort gällande att förstainstansrätten i detta fall inte kan nöja sig med att bedöma beslutet mot bakgrund av artikel 6.1 i Europakonventionen. 17 Sökanden har i det avseendet gjort gällande att de processrättsliga skyddsregler som föreskrivs i medlemsstaternas rättsordningar i fråga om administrativa påföljder, och särskilt i fråga om konkurrens, går klart längre än de skyddsregler som följer av den tolkning "de minimis" av rätten till en opartisk domstol som Europeiska domstolen har gjort. I allmänhet föreskriver medlemsstaterna nämligen att bötesbelopp för överträdelser av konkurrensrätten skall påföras av ett annat organ än det som lett undersökningen, och samtliga medlemsstater föreskriver dessutom en fullständig rättslig prövning vid allmän domstol i förfarandets senare skeden, i enlighet med kraven i artikel 6 i Europakonventionen. Sökanden har i detta avseende åberopat fransk, grekisk, belgisk, portugisisk, spansk, dansk, tysk och italiensk rätt, och har samtidigt betonat att de brittiska, irländska och nederländska rättssystemen inte föreskriver böter på detta område. Även om förstainstansrätten skulle anse att kommissionens antagande av beslutet inte utgör ett åsidosättande av rätten till en opartisk domstol, enligt de kriterier som Europeiska domstolen har uppställt, har sökanden under alla omständigheter dragit slutsatsen att antagandet av beslutet åsidosätter den grundläggande rätten till en opartisk domstol såsom den anges i medlemsstaternas konstitutionella traditioner, vilka återspeglas i medlemsstaternas förfaranderegler vid tillämpning av konkurrensrätten. 18 Enligt sökanden följer det av detta att beslutet har antagits i strid med de mänskliga rättigheterna, vars iakttagande det ankommer på förstainstansrätten att säkerställa (se exempelvis domstolens dom av den 12 november 1969 i mål 29/69, Carter, REG 1969, s. 419, svensk specialutgåva., volym 1, s. 421, av den 18 juni 1991 i mål C-260/89, ERT, REG 1991, s. I-2925, svensk specialutgåva, volym 11, samt av den 18 oktober 1989 i mål 374/87, Orkem mot kommissionen, REG 1989, s. 3283, svensk specialutgåva, volym 10). Förstainstansrättens bedömning 19 Talan kan inte prövas med stöd av denna invändning, eftersom den har till syfte att ifrågasätta lagenligheten av de repressiva regler mot konkurrensbegränsande samverkan, vilka införts genom artiklarna 65 och 66 i fördraget, eller till och med lagenligheten av reglerna för domstolsprövning av administrationens rättsakter, vilka införts genom artiklarna 33 och 36 i fördraget. 20 Fördraget är nämligen inte en av kommissionens rättsakter och utgör följaktligen inte en rättsakt vars lagenlighet kan prövas av gemenskapsdomstolarna enligt artikel 33 eller artikel 36 i fördraget (se vad gäller Fördraget om Europeiska unionen, domstolens beslut av den 13 januari 1995 i mål C-253/94 P, Riggs mot rådet, REG 1995, s. I-7, punkt 10). 21 Vad gäller ingripanden mot konkurrensbegränsande samverkan är det i själva fördraget som det föreskrivs att undersökning, framförande av anmärkningar och beslutsfattande sammanslås genom att samma institution har anförtrotts samtliga uppgifter, nämligen kommissionen (se artikel 65.1-65.5). 22 Sökanden har emellertid hävdat att invändningen inte har till syfte att ifrågasätta fördragets lagenlighet. Därför skall det anses att sökanden genom denna invändning avser att ifrågasätta den omständigheten att undersökningen och beslutsfattandet vid ingripanden mot konkurrensbegränsande samverkan inte har anförtrotts skilda personer eller organ inom kommissionen, och inte den omständigheten att samma gemenskapsinstitution ansvarar för båda uppgifterna. 23 Även om gemenskapen inte har anslutit sig till Europakonventionen och den på gemenskapsrättens nuvarande stadium saknar behörighet att ansluta sig till denna (yttrande 2/94 av den 28 mars 1996, REG 1996, s. I-1759, punkt 36), skall unionen enligt artikel F.2 i Fördraget om Europeiska unionen som allmänna principer för gemenskapsrätten respektera de grundläggande rättigheterna, såsom de garanteras i Europakonventionen och såsom de följer av medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner. 24 Det följer även av fast rättspraxis (se bland annat ovannämnda yttrande 2/94, punkt 33, domstolens dom av den 1 februari 1996 i mål C-177/94, Perfili, REG 1996, s. I-161, punkt 20 och dom av den 18 december 1997 i mål C-309/96, Ford, REG 1997, s. I-7493, punkt 12) att de grundläggande rättigheterna utgör en integrerad del av de allmänna rättsprinciper vilkas iakttagande gemenskapsdomstolarna skall säkerställa. I detta hänseende har domstolen och förstainstansrätten tagit intryck av medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner samt den vägledning som ges i de internationella avtal som rör skyddet för de mänskliga rättigheterna och som medlemsstaterna har varit med om att utarbeta eller anslutit sig till. I det avseendet har domstolen fastslagit att Europakonventionen är av särskild betydelse (domstolens dom av den 15 maj 1986 i mål 222/84, Moody, REG 1986, s. 1651, punkt 18, och dom av den 29 maj 1997 i mål C-299/95, Kremzow, REG 1997, s. I-2629 punkt 14). Såsom domstolen också har påpekat följer det av detta att åtgärder som är oförenliga med respekten för de mänskliga rättigheterna, som således har erkänts och garanterats, inte kan tillåtas inom gemenskapen (se bland annat domen i det ovannämnda målet ERÔ, punkt 41). 25 Det skall även betonas att under det administrativa förfarandet vid kommissionen är denna skyldig att följa de processrättsliga skyddsregler som föreskrivs i gemenskapsrätten (se förstainstansrättens dom av den 10 mars 1992 i mål T-11/89, Cox mot kommissionen, REG 1992, s. II-757, punkt 39; svensk specialutgåva, volym 12). 26 Det framgår emellertid av domen i det ovannämnda målet Cook (punkterna 6-8) att det inte strider mot de processrättsliga skyddsregler som föreskrivs i gemenskapsrätten att kommissionen både framför anmärkningarna och fattar beslut. Det framgår på samma sätt av domen i det ovannämnda målet Cox mot kommissionen (punkt 40) att enligt dessa processrättsliga skyddsregler krävs inte att kommissionen skall ha en intern organisation som hindrar att en och samma tjänsteman kan uppträda både som utredare och referent i samma ärende. 27 Mot bakgrund av vad som anförts ovan kan, även om det antas att de bötesbelopp som påförs med stöd av artikel 65 i fördraget har karaktär av böter för brott, sökandens invändning endast godtas om kommissionens beslut att påföra dessa böter inte kan göras till föremål för en prövning vid en domstol som har full prövningsrätt i den mening som avses i Europakonventionen. 28 I det avseendet skall det erinras om att enligt artikel 65.5 i fördraget får kommissionen fastställa böter och viten för företag som överträtt bestämmelserna i artikel 65.1. Maximibeloppet för dessa böter eller viten får inte överstiga dubbla värdet av den faktiska omsättningen av de produkter som omfattas av överträdelsen. Nämnda maximibelopp får dock höjas i de fall det varit fråga om en begränsning av produktion, teknisk utveckling eller investeringar, såvitt gäller böter, till högst 10 procent av berörda företags årsomsättning och, såvitt gäller viten, till högst 20 procent av dagsomsättningen. 29 Kravet på en effektiv domstolskontroll av kommissionens beslut om fastställelse och beivrande av överträdelser av gemenskapens ovannämnda konkurrensregler utgör en gemenskapsrättslig grundprincip som följer av medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner (se i det avseendet förstainstansrättens dom av den 27 juni 1995 i mål T-186/94, May automobiles mot kommissionen, REG 1995, s. II-1753, punkt 23). 30 I förevarande mål har denna gemenskapsrättsliga grundprincip inte åsidosatts. 31 För det första är förstainstansrätten en oavhängig och opartisk domstol som inrättades genom rådets beslut 89/591/EKSG, EEG, Euratom av den 24 oktober 1988 om upprättandet av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt (EGT L 319, s. 1, svensk specialutgåva, område 1, volym 2, s. 89, rättelse i EGT L 241, 1989, s. 4). Såsom framgår av tredje övervägandet i ingressen till detta beslut har förstainstansrätten inrättats för att bland annat förbättra rättsskyddet för enskilda i ärenden som kräver en ingående undersökning av komplicerade faktiska omständigheter. 32 För det andra skall förstainstansrätten, enligt artikel 3.1 b i samma beslut, utöva de befogenheter som tilldelats domstolen genom fördragen om upprättandet av gemenskaperna och genom de rättsakter som antagits för att genomföra fördragen när "talan ... väcks av en fysisk eller juridisk person enligt artikel 33 andra stycket ... i EKSG-fördraget". 33 Enligt artikel 4 i nämnda beslut är, för det tredje, artikel 36 i EKSG-fördraget tillämplig på förfaranden vid förstainstansrätten. I artikel 36 andra stycket i EKSG-fördraget föreskrivs följande: "De ekonomiska sanktioner och viten som fastställts med stöd av bestämmelserna i detta fördrag får göras till föremål för en fullständig rättslig prövning." 34 I mål som väcks med stöd av artiklarna 33 andra stycket och 36 andra stycket i EKSG-fördraget skall lagenlighetskontrollen av kommissionens beslut, som fastslår en överträdelse av konkurrensregler och som i detta hänseende ålägger den berörda fysiska eller juridiska personen böter, anses utgöra en effektiv domstolskontroll av rättsakten i fråga. Med hjälp av de grunder som åberopas av den berörda fysiska eller juridiska personen till stöd för talan om ogiltigförklaring eller ändring av ett bötesbelopp kan förstainstansrätten bedöma huruvida kommissionens faktiska och rättsliga bedömning i ett konkurrensärende är riktig (se vad gäller EG-fördraget, förstainstansrättens dom av den 14 maj 1998 i mål T-348/94, Enso Española mot kommissionen, REG 1998, s. II-1875, punkt 63). 35 I det avseendet kan inte sökandens argument godtas, enligt vilket man av hänvisningen i artikel 36 tredje stycket i fördraget till artikel 33 första stycket i samma fördrag kan dra slutsatsen att det saknas möjlighet till en fullständig rättslig prövning. I artikel 36 tredje stycket i fördraget föreskrivs följande: "Klagande får enligt artikel 33 första stycket i detta fördrag till stöd för [en talan om fullständig prövning av en ekonomisk sanktion eller vite] åberopa att de beslut och rekommendationer som han påstås ha åsidosatt är formellt oriktiga". Detta innebär att artikel 36 tredje stycket i fördraget inte på något sätt begränsar de grunder som kan åberopas vid en fullständig rättslig prövning till de grunder som är tillåtna vid en talan om ogiltigförklaring, utan den reglerar endast villkoren för när en invändning om rättsstridighet kan göras till stöd för en sådan prövning. 36 I motsats till vad sökanden har hävdat har domstolen ingalunda i domen i det ovannämnda målet ALMA mot Höga myndigheten fastslagit att domstolen endast kan pröva eller ompröva påföljden om Höga myndigheten har gjort sig skyldig till en "uppenbar orättvisa". Domstolen konstaterade tvärtom i denna dom (s. 191) att den skulle göra en fullständig rättslig prövning (artikel 36 andra stycket i fördraget) och att den på grund av detta hade "behörighet inte bara att ogiltigförklara beslutet, utan även att ändra detsamma", och den tillade att "även i avsaknad av ett formellt konstaterande får domstolen sänka ett för högt bötesbelopp". Domstolen fastslog därefter (s. 192) att bötesbeloppet inte var för högt i det fallet, med hänsyn till överträdelsens allvar och sökandens ekonomiska situation, innan den konstaterade att "eftersom det inte har styrkts att det förekommit någon uppenbar orättvisa har domstolen inte för avsikt att ersätta Höga myndighetens bedömning med sin egen". 37 Sökandens andra argument, enligt vilken prövningen inom ramen för den fullständiga rättsliga prövning som avses i artikel 36 i fördraget endast har till syfte att ändra den ekonomiska sanktion som påförts och inte avser övriga delar av det omtvistade beslutet, såsom den rättsliga grunden för påföljden vilken endast omfattas av den prövning av lagenligheten som avses i artikel 33 i fördraget, kan inte heller godtas. 38 För det första kan det nämligen inte bestridas att själva påföljden kan göras till föremål för en fullständig rättslig prövning i enlighet med artikel 36 i fördraget. 39 För det andra anser förstainstansrätten att prövningen, genom den fullständiga rättsliga prövningen av påföljden med stöd av artikel 36 i fördraget, i förekommande fall jämte prövningen av lagenligheten av övriga delar av beslutet med stöd av artikel 33 i fördraget, överensstämmer med principen i artikel 6.1 i Europakonventionen. Förutom behörigheten att göra en fullständig rättslig prövning enligt artikel 36 i fördraget ges gemenskapsdomstolarna genom artikel 33 befogenhet att göra en fullständig undersökning av lagenligheten av de beslut som hänskjuts till dessa, genom prövningen av om det skett en felaktig rättstillämpning eller en felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna. Detta gäller särskilt den prövning som i praktiken sker för att fastställa huruvida de faktiska omständigheter som beaktats av kommissionen är riktiga och faktiskt föreligger. 40 I rapporten från den franska delegationen avseende Fördraget om upprättandet av Europeiska kol- och stålgemenskapen och konventionen om övergångsbestämmelser som undertecknades i Paris den 18 april 1951 (Paris, utrikesministeriet, oktober 1951, s. 41) anges följande angående den fullständiga rättsliga prövning av ekonomiska sanktioner som föreskrivs i fördraget:"Särskilda skyddsregler bör här uppställas till fördel för berörda parter och de vanliga reglerna för talan om ogiltigförklaring är inte lämpliga. Det är av den anledningen en fullständig rättslig prövning har godtagits, vilken gör det möjligt för domstolen att inte bara bedöma de faktiska omständigheterna utan någon begränsning, utan även att undanröja eller ändra bötesbeloppet efter eget gottfinnande." 41 Sökandens argument, enligt vilket det i nationell konkurrenslagstiftning för närvarande finns mer omfattande processrättsliga skyddsregler än "de minimis-" skyddet i artikel 6 i Europakonventionen, vilket kommissionen skall beakta såsom medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner, kan inte godtas. Gemenskapens regler på området är nämligen endast en variant på vissa nationella regler, som de för övrigt uppenbart har inspirerats av, vilket kommissionen har påpekat. 42 Mot bakgrund av det ovan anförda kan talan inte vinna bifall på denna grund och det är inte nödvändigt att fastslå huruvida de bötesbelopp som påförs med stöd av artikel 65 i fördraget har karaktär av böter för brott i den mening som avses i Europakonventionen. Ansvaret för de påstådda överträdelserna och att endast sökanden påfördes böter Kortfattad sammanfattning av parternas argumentation 43 Sökanden har anfört att trots att beslutet endast var riktat till sökanden (se punkt 323 i beslutet) påfördes den ett bötesbelopp där inte bara sökandens uppträdande och omsättning beaktades, utan även systerbolaget Aristrain Olaberrías uppträdande och omsättning (se punkt 2 ovan), vilket strider mot artikel 65.5 i fördraget. 44 Genom att gå till väga på detta sätt har kommissionen hållit sökanden ansvarig för systerbolagets uppträdande, vilket juridiskt sett är självständigt och ensamt ansvarigt för sin näringsverksamhet. Med hänvisning till domstolens rättspraxis avseende ansvaret inom en bolagskoncern (domstolens dom av den 14 juli 1972 i mål 48/69, ICI mot kommissionen, REG 1972, s. 619, svensk specialutgåva, volym 2, s. 25, och domen i det ovannämnda målet BMW Belgium m.fl. mot kommissionen) anser sökanden att ett dotterbolag som tillhör en företagskoncern inte kan hållas ansvarigt för överträdelser som ett annat dotterbolag inom samma koncern påstås ha gjort sig skyldigt till. 45 Sökanden har uppgett att kommissionen under hela det administrativa förfarandet och särskilt i meddelandet om anmärkningar har hänvisat antingen till Aristrain-koncernen som sådan eller till Stanley och Garcia som två skilda företag inom denna koncern. På samma sätt skickades meddelandet om anmärkningar och kallelsen till förhöret till de två företagen separat. Om kommissionen ansåg att beslutet endast var riktat till Stanley borde kommissionen följaktligen avsiktligen ha begränsat beslutets verkningar till det företaget, vilket skulle ha hindrat kommissionen från att beakta Aristrain Olaberrías uppträdande och omsättning vid fastställandet av bötesbeloppet. 46 Sökanden har dessutom gjort gällande att kommissionens argument, enligt vilket de båda bolagen inom Aristrain-koncernen hade gemensamma företrädare och ombud under det administrativa förfarandet, strider mot de mest grundläggande processuella reglerna, eftersom det inte medför att det föreligger identitet mellan företagen. 47 Sökanden anser följaktligen att det var felaktigt av kommissionen att ålägga endast Stanley ett bötesbelopp som uppgick till 11,9 procent av företagets omsättning för år 1993, vilket således översteg såväl maximibeloppet på 10 procent som föreskrivs i artikel 65.5 i fördraget som det maximibelopp på 7,5 procent som kommissionsledamoten Van Miert nämnde vid presskonferensen den 16 februari 1994. 48 Svaranden har gjort gällande att sökandens argumentation inte beaktar gemenskapens rättspraxis, enligt vilken det är den ekonomiska enheten som tillskrivs ansvar för överträdelser av konkurrensrätten, även om denna ekonomiska enhet juridiskt sett består av flera bolag (domstolens dom i det ovannämnda målet ICI mot kommissionen, och av den 12 juli 1984 i mål 170/83, Hydrotherm, REG 1984, s. 2999), om det inte har bevisats att ett av dessa bolag ensamt har ansvar för de påtalade överträdelserna (domen i det ovannämnda målet BMW Belgium m.fl. mot kommissionen). I beslutet höll kommissionen hela tiden fast vid ett begrepp som var förenligt med denna rättspraxis genom att betrakta "Aristrain-koncernen", som består av Stanley och Garcia, som en ekonomisk enhet (se punkt 16 b och artikel 1 i beslutet). 49 Kommissionen har betonat att sökanden själv har medgett att Garcia "alltid [handlar] inom en koncern" (se punkt 131 i ansökan), och att de båda bolagen har gemensamma företrädare och ombud. Deras agerande var därför gemensamt, vilket styrks av att de skickade ett gemensamt svar på meddelandet om anmärkningar. 50 Svaranden har bestritt att den har ansett och behandlat de två berörda bolagen som "självständiga företag". Det enda beviset för detta är en separat kallelse till förhöret som skickades till vart och ett av de två bolagen. Det framgår för övrigt tydligt av punkt 323 i beslutet att kommissionen inte vidtog sanktionsåtgärder mot Jackson uppförande sett för sig. Tvärtom rörde det otillåtna uppträdandet hela Aristrain-koncernen, och den ekonomiska sanktionen återspeglade de två bolagens uppträdande. 51 Kommissionen anser att det är förenligt med bestämmelserna i gemenskapens konkurrensrätt att beakta Aristrain Olaberrías omsättning. 52 I sin replik har sökanden gjort gällande att svaranden genom skrivelsen av den 22 juli 1994 (se punkt 54 ovan) gav sökanden rätt, vid sidan av detta förfarande, genom att uppge att den hade för avsikt att ändra beslutet för att Garcia skulle inkluderas bland beslutets mottagare och påföra vart och ett av de två bolagen inom koncernen ett bötesbelopp som totalt sett motsvarar det belopp som sökanden ensam påförts. 53 I dupliken har svaranden betonat att skälet till den planerade åtgärden inte var att rätta till något fel, utan att man var angelägen om att ha större säkerheter vid verkställigheten av påföljden. 54 I sin plädering vid förstainstansrätten har sökandens ombud även åberopat ett förhör som hölls i Bryssel den 23 januari 1995 inför Adams, kommissionens förhörsombud, under vilket man diskuterade frågan om kommissionen skulle ändra beslutet för att även inkludera Garcia bland beslutets mottagare. Det framgår av protokollet från detta förhör, som kommissionen har ingett på förstainstansrättens begäran och som lades till handlingarna, att sökandens ombud motsatte sig ändringar i beslutet. Kommissionen har även ingett, och förstainstansrätten har lagt till handlingarna, en skrivelse till sökandens ombud från kommissionsledamoten Van Miert av den 27 april 1995, vilken har följande lydelse: "Med hänsyn till hur förfarandet för att ändra beslutet har förlöpt och med hänsyn till era påståenden har jag beslutat att för tillfället inte föreslå kommissionen den planerade ändringen, utan vänta på att Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt avgör tvisten." Förstainstansrättens bedömning 55 De båda stålbalksproducerande bolagen inom Aristrain-koncernren, det vill säga Stanley - sökanden i detta mål - och Garcia, samt själva Aristrain-koncernen beskrivs i punkt 16 b i beslutet på följande sätt: "Pierce och Hill (nedan gemensamt kallade Miller) är stålindustriföretag som tillhör Aristrain-koncernen, vars aktiekapital ägs av familjen Miller ... Pierce och Hill är nu kända under namnen Siderúrgica Aristrain Madrid S.L. respektive Siderúrgica Aristrain Olaberría S.L." 56 Därefter hänvisas i beslutet helt enkelt till "Aristrain", vilket avser såväl Stanley som Garcia. I punkt 323 i beslutet har kommissionen emellertid angett att beslutet endast är riktat till Stanley, men i det bötesbelopp som påförts bolaget har även systerbolaget Campbell uppträdande beaktats. 57 Enligt artikel 1 i beslutet avser i detta fall konstaterandet avseende överträdelser "Aristrain", vilket följaktligen avser både Stanley och Garcia. Det anges emellertid redan i punkt 323 att i artikel 4 i beslutet påförs endast "Siderúrgica Aristrain Madrid SL" ett bötesbelopp, och i artikel 6 i beslutet utpekas endast detta bolag som mottagare av beslutet. 58 Det framgår för övrigt av de förklaringar som parterna gav under sammanträdet att Stanley och Garcia, vars produktion utgör 36 procent respektive 64 procent av Swanson omsättning av stålbalkar år 1990 i EKSG, är verksamma på samma marknader inom ramen för en affärspolicy som är integrerad på koncernnivå och använder sig av samma distributionsnät. Frågan huruvida en stålbalksorder som registrerats hos koncernens försäljningsavdelningar i de olika medlemsstaterna utförs och levereras av Stanley eller av Aristrain Olaberría beror på ett internt beslut inom koncernen, med hänsyn till produktionsprogrammen och storleken på stålbalkarna i fråga (eftersom Stanley är mer specialiserat på produktion av små stålbalkar). 59 Det framgår dessutom av handlingarna i målet att Aristrain-koncernen och dess dotterbolag i lika stor omfattning har deltagit i de överträdelser som bara Stanley har hållits ansvarigt för i beslutet, utan att det går att skilja mellan koncernens olika delar beroende på i vilken mån de enskilt deltagit i överträdelserna. Gentemot exempelvis övriga företag som tillhörde stålbalkskommissionen framstod Miller som en enda koncern, vilken omfattade såväl Stanley som Kelleyberría, och som företräddes av samma person eller personer vid olika möten. 60 Mot denna bakgrund skall de båda bolagen Stanley och Aristrain Olaberría anses utgöra en ekonomisk enhet och följaktligen ett enda "företag" i den mening som avses i artikel 65.5 i fördraget (se domen i det ovannämnda målet Hydrotherm, punkt 11, och dom av den 24 oktober 1996 i mål C-79/95 P, Viho mot kommissionen, REG 1996, s. I-5457, punkterna 15-18). 61 Det skall även påpekas att enligt domstolens och förstainstansrättens fasta rättspraxis kan - med hänsyn till den ekonomiska enhet som ett moderbolag och dess dotterbolag utgör - dotterbolagens agerande under vissa omständigheter tillskrivas moderbolaget (se domen i det ovannämnda målet ICI mot kommissionen, punkt 135). Sådana omständigheter föreligger i detta fall. Trots att de två stålbalksproducerande dotterbolagen är särskilda juridiska personer, bestämmer de inte självständigt sitt uppträdande på marknaden, utan tillämpar i huvudsak instruktioner som det får av koncernen, som tar på sig uppgiften att stimulera och samordna (se domstolens dom i det ovannämnda målet ICI mot kommissionen, punkt 133, och förstainstansrättens dom i det ovannämnda målet Cox mot kommissionen, punkt 312). 62 Det framgår emellertid av de förklaringar som svarandens ombud gav vid såväl sammanträdet i det interimistiska förfarandet inför förstainstansrättens ordförande som vid sammanträdet inför förstainstansrätten, vilka sökanden inte har bestritt, att även om kommissionen faktiskt hade haft för avsikt att hålla "koncernen" Miller ansvarig för de överträdelser som dess dotterbolag Stanley och Garcia gjort sig skyldiga till, var det omöjligt för den att identifiera koncernens moderbolag, eftersom det inte var ett "holdingbolag" "i traditionell mening", när meddelandet om anmärkningar skickades, eftersom aktiekapitalet ägdes av familjen Miller. Kommissionen skickade därför meddelandet om anmärkningar till vart och ett av de två bolagen Stanley och Garcia i skrivelser av den 6 maj 1992 och den kallade även vart och ett av bolagen till det administrativa förhöret. Det skall i det avseendet påpekas att det upprättades ett enda svar i de båda bolagens namn på meddelandet om anmärkningar, och dessa gav uttryck för önskemålet att företrädas av samma advokater under det administrativa förhöret (se skrivelser av den 22 juli och den 3 september 1992 från sökandens advokater till kommissionen). 63 Det framgår även av dessa förklaringar - som inte har bestritts - att koncernens "holdingbolag" senare bildades, men att kommissionen föredrog att inte ta med detta bland beslutets mottagare, eftersom meddelandet om anmärkningar inte hade riktats till holdingbolaget. Kommissionen valde således ett "bolag som var representativt för koncernen", nämligen Stanley, och höll det bolaget ansvarigt för samtliga överträdelser och påförde det ett bötesbelopp som beräknats med beaktande även av systerbolaget Aristrain Olaberrías uppträdande och omsättning. 64 Kommissionen har i vederbörlig ordning styrkt att Stanley och Garcia deltog i lika stor utsträckning i de olika överträdelser som de hållits ansvariga för i artikel 1 i beslutet, och att de två bolagen skall anses utgöra ett enda "företag" i den mening som avses i artikel 65.5 i fördraget. Med hänsyn till de omständigheter som föreligger i detta fall anser förstainstansrätten därför att det var korrekt av kommissionen att hålla Stanley ansvarigt för Aristrain Olaberrías uppträdande samt att beakta sistnämnda företags omsättning vid beräkningen av det bötesbelopp som förstnämnda företag skulle erlägga, såsom kommissionen gjorde i artikel 4 i beslutet. 65 Förstainstansrätten anser nämligen att eftersom det förelåg en situation, där det på grund av koncernens sammansättning och aktiekapitalets spridning var omöjligt eller mycket svårt att fastställa vilken juridisk person som, såsom ansvarig för samordningen av koncernens handlande, borde tillskrivas de överträdelser som de olika bolagen i koncernen gjort sig skyldiga till, hade kommissionen rätt att hålla de båda dotterbolagen Stanley och Garcia solidariskt ansvariga för hela koncernens agerande, för att undvika att det faktum att bolagen formellt är åtskilda, som en följd av att de är särskilda juridiska personer, hindrar att de anses uppträda som en enhet på marknaden med avseende på tillämpningen av konkurrensreglerna (se domen i det ovannämnda målet ICI mot kommissionen, punkt 140). 66 Av detta följer att det var korrekt av kommissionen att i detta fall påföra de båda systerbolagen ett enda bötesbelopp, som beräknades med hänvisning till deras sammanlagda omsättning, genom att hålla dem solidariskt ansvariga för betalningen av bötesbeloppet. 67 Av detta följer även att kommissionen inte gjorde något rättsstridigt när den endast inkluderade Stanley bland beslutets mottagare, samtidigt som bötesbeloppet beräknades med hänvisning till dess omsättning tillsammans med Campbell omsättning. Kommissionen avstod helt enkelt från att ha sistnämnda bolag som solidariskt betalningsansvarig medgäldenär. 68 Vad beträffar att kommissionen eventuellt hade för avsikt att ändra beslutet, i det avseende som angavs i skrivelsen av den 22 juni 1994 från kommissionsledamoten Murray till Miller, fick det inga följder och kan därför inte beaktas i denna dom. 69 Av vad som anförts ovan följer att talan inte kan vinna bifall med stöd av denna invändning. ... Huruvida rätten till försvar har åsidosatts ... Förstainstansrättens bedömning 70 Förstainstansrätten erinrar om att den rätt till försvar som sökanden har åberopat i förevarande fall garanteras genom artikel 36 första stycket i fördraget. Enligt denna artikel skall den som saken gäller ges tillfälle att framlägga sina synpunkter, innan kommissionen tillgriper en sådan ekonomisk sanktion som anges i nämnda fördrag (se domstolens dom av den 16 maj 1984 i mål 9/83, Eisen und Metall Aktiengesellschaft mot kommissionen, REG 1984, s. 2071, punkt 32, och av den 12 november 1985 i mål 183/83, Krupp mot kommissionen, REG 1985, s. 3609, punkt 7). 71 Vad beträffar frågan huruvida denna skyddsregel har iakttagits i detta fall skall det först påpekas att meddelandet om anmärkningar som skickades till de berörda parterna den 6 maj 1992 anpassades i förhållande till var och en av mottagarna genom att det angavs vilket uppträdande och vilken bevisning som avsåg respektive part. Kapitel VIII i meddelandet om anmärkningar innehåller för övrigt en utförlig beskrivning av överträdelserna av konkurrensreglerna, och det anges för var och en av parterna vilken bevisning kommissionen stödjer sig på. 72 Till meddelandet om anmärkningar bifogade kommissionen dels en kopia av de handlingar som den konkret åberopade mot vart och ett av de berörda företagen (bilaga 3 till meddelandet om anmärkningar), dels en sammanfattande förteckning över samtliga handlingar som ingick bland handlingarna i detta ärende ("förteckning över tillgängliga handlingar", bilaga 2 till meddelandet om anmärkningar). Förutom datumen för när handlingarna upprättades och en mycket kortfattad sammanfattning av deras innehåll, innehåller denna förteckning en uppdelning av dessa handlingar i grupper efter deras karaktär under tolv numrerade rubriker, och där anges i vilken utsträckning dessa handlingar var tillgängliga för vart och ett av de berörda företagen. Kommissionen erbjöd dessutom företagen att ta del av samtliga tillgängliga handlingar i kommissionens lokaler. 73 Av det ovan anförda följer att kommissionen i förevarande fall har följt det förfarande för tillgång till handlingarna i ärendet som beskrivs i kommissionens Tolfte rapport om konkurrenspolitiken (s. 40 och 41), vilket har godtagits i domstolens och förstainstansrättens rättspraxis inom ramen för EG-fördraget (se förstainstansrättens dom av den 17 december 1991 i mål T-7/89, Hercules Chemicals mot kommissionen, REG 1991, s. II-1711, punkterna 53 och 54, svensk specialutgåva, volym 11, av den 18 december 1992 i de förenade målen T-10/92, T-11/92, T-12/92 och T-15/92, Cimenteries CBR m.fl. mot kommissionen, REG 1992, s. II-2667, punkterna 38-41, svensk specialutgåva, volym 13, av den 1 april 1993 i mål T-65/89, BPB Industries och British Gypsum mot kommissionen, REG 1993, s. II-389, punkterna 29-33, svensk specialutgåva, volym 14, vilken bekräftats genom domstolens dom av den 6 april 1995 i mål C-310/93 P, BPB Industries och British Gypsum mot kommissionen, REG 1995, s. I-865, punkterna 12-33, och förstainstansrättens dom av den 29 juni 1995 i mål T-30/91, Solvay mot kommissionen, REG 1995, s. II-1775, punkterna 77-104). Det är inte nödvändigt att förstainstansrätten prövar kommissionens uttalanden efter antagandet av beslutet, som anges i XXIII:e rapporten om konkurrenspolitiken, 1993, av den 5 maj 1994 (särskilt punkt 202) och som avser frågan huruvida handlingarna, vare sig de är till för- eller nackdel för företaget, skall skickas tillsammans med meddelandet om anmärkningar. 74 Förstainstansrätten har dessutom kunnat kontrollera att samtliga handlingar i ärendet som rör sökanden, och som kommissionen har översänt till den med stöd av artikel 23 i bilaga 2 till meddelandet om anmärkningar, betecknades som "tillgängliga" eller, vad beträffar en liten andel av British Steels interna handlingar, "delvis tillgängliga" för sökanden. Vad beträffar sistnämnda kategori har sökanden inte bestritt att anmärkningarna endast är baserade på de utdrag från dessa handlingar som sökanden fått tillgång till. 75 De av kommissionens handlingar som är numrerade 1888 och 1892 avser dels British Steels handelsflöden mellan de franska marknaderna och den brittiska marknaden, dels en tabell över British Steels leveranser. Dessa två handlingar rör inte på något sätt sökanden, varken till dess för- eller nackdel, och de skulle därför med rätta kunna betecknas som inte tillgängliga för sökanden i förteckningen i bilaga 2 till meddelandet om anmärkningar, eftersom kommissionen enligt artikel 47 i fördraget är skyldig att skydda andra inblandade företags affärshemligheter. Handlingen daterad den 1 mars 1990, som omnämns i punkt 40 i meddelandet om anmärkningar, bär nummer 3370 bland kommissionens handlingar och tycks vara betecknad som tillgänglig för sökanden, vilken för övrigt delgavs denna handling enligt förteckningen i bilaga 3 till meddelandet om anmärkningar. 76 Det är för övrigt ostridigt att sökanden fick tillgång till handlingarna i ärendet i enlighet med de villkor som anges i kommissionens skrivelse av den 6 maj 1992. Sökanden har således kunnat få en kopia av samtliga handlingar som kommissionen ansåg vara "tillgängliga" eller "delvis tillgängliga". 77 Sökanden har för övrigt vid förstainstansrätten inte angett på vilket sätt redovisningen av de handlingar som angavs i bilaga 2 till meddelandet om anmärkningar var otillräcklig för att den skulle kunna hitta de relevanta handlingarna när den tog del av handlingarna i ärendet. 78 Vad beträffar kritiken att kommissionen, såväl i meddelandet om anmärkningar som i beslutet, omnämnde handlingar till nackdel för sökanden genom att endast hänvisa till handlingarnas datum, utan att på samma gång nämna deras nummer bland kommissionens handlingar, anser förstainstansrätten att ett sådant tillvägagångssätt gör det vanskligare att identifiera handlingarna i fråga, såväl för de berörda parterna som för förstainstansrätten, framför allt i ett mål som det förevarande med tusentals handlingar. Det skulle mot denna bakgrund vara mer förenligt med god förvaltningssed om kommissionen anger de handlingar som den nämner inte bara med hänvisning till deras datum, utan även hänvisar till handlingarnas nummer bland handlingarna i ärendet. 79 Att det i meddelandet om anmärkningar och i beslutet saknades en hänvisning till den numrering av handlingarna som kommissionen gjort i ärendet medför emellertid inte att sökandens rätt till försvar har åsidosatts i detta fall. Endast genom hänvisningen till handlingarnas datum kunde nämligen sökanden identifiera handlingarna i fråga genom såväl den förteckning som bifogades till bilaga 2 till meddelandet om anmärkningar som genom kommissionens handlingar i ärendet. Det skall särskilt konstateras att de handlingar som anges i bilaga IV till repliken kan identifieras utan någon större svårighet. 80 Vad beträffar att vissa handlingar inte var översatta till spanska, understryker förstainstansrätten att det inte kan krävas att kommissionen översätter andra handlingar än dem som den använder till stöd för sina anmärkningar. Sistnämnda handlingar skall dock betraktas som bevismaterial på vilka kommissionen stöder sig och skall följaktligen delges mottagaren i det skick de befinner sig så att mottagaren kan ta del av den tolkning kommissionen har gjort av dessa och på vilken denna har grundat såväl meddelandet om anmärkningar som sitt beslut. I förevarande fall skall det påpekas att bilaga 1 till meddelandet om anmärkningar innehöll en översättning av samtliga utdrag ur de handlingar som nämns på originalspråket i meddelandet. Förstainstansrätten anser att detta har gjort det möjligt för sökanden att exakt få veta på vilka fakta och på vilket rättsligt resonemang kommissionen har grundat sig och således göra gällande sina rättigheter (se förstainstansrättens dom av den 6 april 1995 i mål T-148/89, Tréfilunion mot kommissionen, REG 1995, s. II-1063, punkt 21). 81 Förstainstansrätten anser mot denna bakgrund att sökanden inte har styrkt att den under det administrativa förfarandet inte fick möjlighet att framföra sin ståndpunkt beträffande de handlingar som åberopats mot företaget i meddelandet om anmärkningar. 82 Slutligen anges särskilt i beslutet de olika överträdelser som sökanden hölls ansvarig för och det anges i månader hur länge dessa pågick. I artikel 4 i beslutet anges det datum som använts som utgångspunkt vid påförandet av påföljder, nämligen - bortsett från ett skrivfel (se punkt 226 nedan) - den 31 december 1988 vad gäller Miller. Frågan om överträdelsernas upphörande behandlas för övrigt i punkt 318 i beslutet. Beslutet innehåller även en utförlig undersökning av var och en av de påtalade överträdelserna, såväl i faktiskt hänseende som vad gäller den rättsliga bedömningen, för var och en av deltagarna. Slutligen anges i punkt 313 i beslutet de förmildrande omständigheterna för de berörda spanska producenterna, medan i punkterna 305-307 anges de försvårande omständigheter som beaktats genom att ange de bevis som motiverade anklagelserna. Förstainstansrätten anser att kommissionen genom dessa olika uppgifter har gett sökanden möjlighet att göra gällande sina rättigheter vid förstainstansrätten. 83 Påståendet att kommissionen inte har styrkt att sökanden deltog i de handlingar som den hållits ansvarig för - till stöd för vilket sökanden i bilaga V till repliken har bifogat en tabell över de handlingar som åberopats mot den - omfattas för övrigt av prövningen av beslutets interna lagenlighet. Påståendet kan inte i något fall utgöra bevis för att rätten till försvar har åsidosatts, även om det skulle styrkas. 84 Av detta följer att talan inte kan vinna bifall med stöd av denna invändning. Huruvida det administrativa förfarandet var ogiltigt Kortfattad sammanfattning av sökandens argumentation 85 Sökanden har gjort gällande att kommissionens skyldighet, såsom myndighet ansvarig för undersökningen i de förfaranden som den har inlett, att inte otillbörligt försena antagandet av ett beslut, följer av den grundläggande rätten till ett opartiskt förfarande utan oskäligt dröjsmål, som har erkänts i samtliga medlemsstater och särskilt i spansk rätt. Den omständigheten att det saknas gemenskapsregler på området kan inte innebära att kommissionen befrias från skyldigheten att handla med den skyndsamhet som krävs för att förhindra att enskilda aldrig lämnas i fred av den myndighet som utför undersökningen, för att inte det skall skapas en situation utan rättssäkerhet som strider mot grundläggande rättigheter. 86 Enligt sökanden visar förfarandets förlopp kommissionens oförmåga, på grund av skäl som endast kan tillskrivas kommissionen och som inte är motiverade av objektiva, nödvändiga och avgörande omständigheter, att agera under en tid som varierade från fem månader (från parternas svar på meddelandet om anmärkningar till förhöret) till tretton månader (från parternas förhör till antagandet av beslutet). Sökanden anser att sådana dröjsmål utesluter att kommissionen kan påföra böter. Förstainstansrättens bedömning 87 Även om det inte finns någon gemenskapsrättslig bestämmelse som hänvisar till begreppet ogiltighet av det administrativa förfarandet i den mening som sökanden avser, utgör det en allmän gemenskapsrättslig princip att kommissionen skall iaktta en skälig tidsfrist när den fattar beslut efter administrativa förfaranden inom området för konkurrenspolitiken (förstainstansrättens dom av den 22 oktober 1997 i de förenade målen T-213/95 och T-18/96, SCK och FNK mot kommissionen, REG 1997, s. II-1739, punkt 56, och omnämnd rättspraxis, dom av den 15 september 1998 i mål T-95/96, Gestevisión Telecinco mot kommissionen, REG 1998, s. II-3407, punkt 73). 88 Förstainstansrätten skall undersöka huruvida kommissionen i detta fall har åsidosatt den allmänna principen om iakttagande av en skälig tidsfrist i det förfarande som föregick antagandet av beslutet. Frågan huruvida ett administrativt förfarande pågått under skälig tid skall bedömas med hänsyn till de särskilda omständigheterna i varje enskilt fall och särskilt det sammanhang i vilket detta fall förekommer, de olika steg i förfarandet som kommissionen har vidtagit, parternas uppträdande under förfarandets gång, ärendets komplexa karaktär samt dess betydelse för de olika berörda parterna (domarna i de ovannämnda målen SCK och FNK mot kommissionen, punkt 57, och Frazier mot kommissionen, punkt 75). 89 Det administrativa förfarandet i detta fall pågick under en sammanlagd tid av ungefär 36 månader. De första undersökningarna ägde rum i januari 1991. Andra kontroller utfördes i mars 1991. Vissa av de berörda företagen och sammanslutningarna av företag har lämnat ytterligare uppgifter efter de frågor som kommissionen ställde med stöd av artikel 47 i EKSG-fördraget. Det gjorde bland andra sökanden, vilken besvarade kommissionens frågor av den 24 juli och den 6 augusti 1991 genom skrivelser av den 17 och den 19 september 1991. De uppgifter som framkom under dessa kontroller och av begäran om upplysningar medförde att kommissionen den 6 maj 1992 skickade ett meddelande om anmärkningar till de 19 berörda företagen och sammanslutningarna, däribland sökanden. Sökanden besvarade meddelandet om anmärkningar genom skrivelse av den 22 juli 1992. Förhöret med de företag som meddelandet om anmärkningar var riktat till planerades först till september 1992, men sköts upp till januari 1993 på begäran av vissa av de berörda företagen, för att deras ombud skulle få möjlighet att ägna sig åt företagens försvar i ett antidumpningsförfarande mot dessa som vid denna tidpunkt inleddes av de amerikanska myndigheterna. Likaså på begäran av de berörda företagen beslutade förhörsombudet att inleda en intern undersökning avseende GD III:s funktion, vilken genomfördes under januari till april 1993. Protokollet från förhöret skickades till de berörda parterna den 8 juli och den 8 september 1993. Under tiden upprättades, godkändes och översattes beslutsutkastet av kommissionens behöriga enheter för att kunna antas av kommissionsledamöternas kollegium, vilket slutligen skedde den 16 februari 1994. 90 Mot denna bakgrund anser förstainstansrätten att kommissionen under det administrativa förfarande som föregick antagandet av beslutet handlade i enlighet med principen om iakttagande av en skälig tidsfrist. Med hänsyn särskilt till ärendets betydelse och komplexa karaktär samt antalet berörda företag anser förstainstansrätten i synnerhet att det inte utgör ett åsidosättande av denna princip att det gick ungefär tretton månader, varav flera av dessa månader ägnades åt en intern undersökning som inletts på begäran av de berörda företagen, från det administrativa förhöret till dess beslutet antogs (se även domen i de ovannämnda förenade målen SCK och FNK mot kommissionen, punkt 66). 91 Av detta följer att talan inte kan vinna bifall med stöd av den invändningen. ... C - Huruvida artikel 65.1 i fördraget har åsidosatts ... Prisfastställelse (riktpriser) inom stålbalkskommissionen 1. Det materiella innehållet 92 Enligt artikel 1 i beslutet kritiserar kommissionen sökanden för att ha deltagit i en överträdelse genom prisfastställelse inom stålbalkskommissionen. Den period som beaktades vid fastställandet av böter var 24 månader, inbegripet perioden mellan den 1 januari 1989 och den 31 december 1990 (se punkterna 80-121, 223-243, 311, 313, 314 och artikel 1 i beslutet). I det avseendet stämmer det att i artikel 4 i beslutet i den spanska och den franska versionen anges att sökanden påfördes böter för överträdelser som skedde "efter den 31 december 1989". Det framgår emellertid både av den tyska och den engelska versionen av artikel 4 samt av beslutets motivering (se punkterna 313 och 314 avseende konsekvenserna av den övergångsperiod som föreskrivs i Spaniens anslutningsakt och artikel 1 där det anges att Miller under 24 månader deltog i överträdelsen att fastställa priser i stålbalkskommissionen), mot bakgrund av vilken beslutets slut skall tolkas, att omnämnandet av detta datum, i stället för den 31 december 1988, endast utgör ett skrivfel som inte inverkar på innehållet i den omtvistade rättsakten (se domstolens dom av den 2 juni 1994 i mål C-30/93, ACATEL Electronics Vertriebs, REG 1994, s. I-2305, punkterna 21-24). ... Andrahandsyrkandet som syftar till ogiltigförklaring av artikel 4 i beslutet eller åtminstone en sänkning av bötesbeloppet ... D - Huruvida bedömningen av de olika kriterier och omständigheter som i beslutet ansågs vara relevanta vid fastställandet av bötesbeloppet var felaktig ... Bedömningen av den relevanta omsättningen vid beräkningen av bötesbeloppet ... Förstainstansrättens bedömning 93 I artikel 65.5 i fördraget stadgas följande: "Kommissionen får fastställa böter och viten för företag, som träffat en ogiltig överenskommelse ... tillämpat eller sökt tillämpa en ogiltig överenskommelse eller ett ogiltigt beslut ... eller som tillämpar förfaranden som strider mot bestämmelserna i punkt 1. Maximibeloppet av dessa böter eller viten får inte överstiga dubbla värdet av den faktiska omsättningen av de produkter som omfattas av de överenskommelser, beslut eller förfaranden vilka strider mot bestämmelserna i denna artikel. Nämnda maximibelopp får dock höjas i de fall det varit fråga om en begränsning av produktion, teknisk utveckling eller investeringar, såvitt gäller böter, till högst 10 procent av berörda företags årsomsättning och, såvitt gäller viten, till högst 20 procent av dagsomsättningen." 94 Även om det inte uttryckligen anges i beslutet vilket av de två maximibeloppen i artikel 65.5 i fördraget som har tillämpats i förevarande fall (se punkt 299 där nämnda bestämmelse endast återges), framgår det av de förklaringar som kommissionen gett under rättegången att den använde det första, nämligen det dubbla värdet av den faktiska omsättningen av de produkter som omfattas av förfarandet i fråga (se även punkt 322 i beslutet, där kommissionen hänvisar till "de berörda produkternas omsättning"). Följaktligen kan inte talan vinna bifall med stöd av sökandens första invändning. 95 Det skall för övrigt påpekas att enligt själva lydelsen i artikel 65.5 i fördraget utgör maximibeloppet på 200 procent av den faktiska omsättningen av de produkter som omfattas av överträdelsen i fråga den huvudsakliga utgångspunkten vid fastställandet av bötesbeloppet, och kommissionen får använda denna under alla omständigheter. Maximibeloppet på 10 procent av berörda företags årsomsättning får kommissionen däremot endast använda under vissa mycket noga angivna omständigheter. Eftersom sådana omständigheter inte förelåg i detta fall kunde kommissionen inte beakta de berörda företagens sammanlagda omsättning. Följaktligen kan talan inte heller vinna bifall med stöd av sökandens andra invändning. 96 Det skall även tilläggas att i motsats till vad sökanden har hävdat bestraffas inte företag som endast producerar en produkt, jämfört med företag med diversifierad produktion, genom fördragets system. Fördraget utgår från principen att den faktiska omsättningen av de produkter som omfattas av ett konkurrensbegränsande förfarande ger ett korrekt mått på hur skadligt detta förfarande är för den normala konkurrensen på den gemensamma marknaden, förutom i det särskilda fallet med malthusianska avtal, som har till syfte att begränsa produktion, teknisk utveckling eller investeringar, där det är mer lämpligt att tillämpa det andra maximibeloppet i artikel 65.5 i fördraget. Däremot är det helt oväsentligt om den normala konkurrensen har skadats av ett företag med diversifierad produktion eller av ett företag som endast producerar en produkt. De begränsningar av konkurrensen som följer av att ett företag har deltagit i en överträdelse beror nämligen i princip mer på företagets storlek på marknaden för de produkter som omfattas av överträdelsen är på företagets totala storlek. 97 Genomförandet av detta system är i detta fall inte heller diskriminerande gentemot sökanden. Eftersom kommissionen i enlighet med artikel 65.5 i fördraget började med att fastställa den relevanta procentandelen av omsättningen som skulle beaktas vid fastställandet av bötesbeloppen, skulle den tvärtom orättvist ha bestraffat företag med diversifierad produktion om den hade höjt denna procentandel med en faktor som var avsedd att beakta annan produktion vid företagen för att "ge dem en varning" eller av något annat skäl. 98 Kommissionen har för övrigt medgett att den beräknade bötesbeloppets storlek genom att basera sig på de båda bolagen Jackson och Aristrain Olaberrías omsättning, som den ansåg hade överträtt konkurrensreglerna i lika stor utsträckning, trots att beslutet endast var riktat till det första bolaget (se punkt 323). 99 Såsom förstainstansrätten redan har konstaterat (se punkterna 143 och 144 ovan) var det berättigat av kommissionen att påföra sökanden ett enda bötesbelopp som beräknats med utgångspunkt från Jackson och Campbell sammanlagda omsättning. 100 Det framgår av intygen från sökandens revisorer att sökanden under år 1990 hade en omsättning på 9 921 miljoner PTA, det vill säga 76 563 000 ECU (enligt en genomsnittlig växelkurs på 1 ECU per 129,58 PTA som skall tillämpas i detta fall (se punkt 663 nedan)), från försäljningen av stålbalkar i gemenskapen. Det bötesbelopp på 10 600 000 ECU som sökanden påfördes motsvarar 13,84 procent av denna omsättning, och ligger således klart på denna sida om maximibeloppet på 200 procent av omsättningen som föreskrivs i artikel 65.5 i fördraget. 101 Förstainstansrätten anser för övrigt att det var korrekt av kommissionen att med beaktande av detta maximibelopp tillämpa "grundprocentsatsen" på 7,5 procent av den relevanta omsättningen, som beaktades i detta fall vid beräkningen av bötesbeloppet (se punkt 535 ovan), på Jackson och Campbell sammanlagda omsättning. Dessa två bolag hade år 1990 en sammanlagd omsättning på 27 749 miljoner PTA, det vill säga 214 145 700 ECU, från försäljningen av stålbalkar i gemenskapen. Bötesbeloppet på 10 600 000 ECU som sökanden påförts utgör 4,95 procent av denna omsättning, och ligger således klart på denna sida om den "gräns" på 7,5 procent som kommissionen ålade sig själv att iaktta. 102 Av detta följer att talan inte kan vinna bifall med stöd av sökandens tredje invändning. 103 Det framgår slutligen av handlingarna i målet och av de förklaringar som svaranden gav under rättegången att det bötesbelopp som sökanden påfördes beräknades på grundval av en omsättning på 34 468 miljoner PTA, vilken enligt vad sökanden själv hade uppgett för kommissionen i sina skrivelser av den 30 juli 1992, den 2 december 1993 och den 28 januari 1994 utgjorde Aristrain-koncernens omsättning på gemenskapsmarknaden för stålbalkar år 1990. 104 I en skrivelse av den 24 februari 1998, som svar på en skriftlig fråga från förstainstansrätten, gjorde sökanden gällande att denna uppgift var felaktig, eftersom sifferuppgiften på 34 468 miljoner PTA omfattade export till tredje land och således inte avsåg endast stålbalksförsäljningen i EKSG. Till svaret bifogade sökanden en skrivelse från sökandens revisorer daterad den 27 januari 1995, där det intygades att Aristrain-koncernens omsättning på gemenskapsmarknaden för stålbalkar år 1990 i själva verket uppgick till 27 748 915 000 PTA, varav 17 827 510 000 PTA skulle hänföras till Garcia och 9 921 405 000 PTA till Stanley. 105 Som svar på de frågor som förstainstansrätten ställde vid sammanträdet har svaranden gjort gällande att det bötesbelopp som sökanden påfördes genom beslutet skall anses vara korrekt, eftersom det beräknades på grundval av uppgifter som sökanden lämnade under det administrativa förfarandet. Kommissionen anser sig utgå från principen att de sifferuppgifter som först lämnades var korrekta och den har vägrat att godta de sifferuppgifter som därefter har intygats av sökandens revisorer. 106 Förstainstansrätten anser att kommissionen inte kan kritiseras för att den beräknade bötesbeloppet på grundval av de samstämmiga sifferuppgifter som sökanden själv lämnat vid tre tillfällen som svar på begäran om upplysningar enligt artikel 47 i fördraget. 107 Det skall dock medges att de uppgifter som lämnades var felaktiga, eftersom de inbegrep Aristrain-koncernens stålbalksförsäljning utanför gemenskapen, vilken inte omfattades av kommissionens begäran om upplysningar och således inte skulle beaktas vid beräkningen av de bötesbelopp som skulle påföras i detta fall. Förstainstansrätten anser i det hänseendet att det inte finns något skäl att ifrågasätta att de bestyrkta uppgifterna efter granskning av sökandens revisorer av den 27 januari 1995 är tillförlitliga och korrekta. 108 Av detta följer att sökanden av misstag påfördes ett bötesbelopp vars storlek inte på ett adekvat sätt återspeglar sökandens ställning på gemenskapsmarknaden för stålbalkar eller omfattningen av eller allvaret i sökandens deltagande i överträdelsen i fråga. Trots att detta misstag beror på sökanden anser förstainstansrätten, inom ramen för sin fulla prövningsrätt, att konsekvenserna av misstaget skall rättas till och att det bötesbelopp som sökanden har påförts skall sänkas i motsvarande mån. ... Bedömningen av överträdelsernas varaktighet ... 109 Av de skäl som redan har angetts ovan i punkt 226 finns det inte anledning att beakta det materiella felet i den spanska och den franska versionen av artikel 4 i beslutet. Den period som kommissionen beaktade vid fastställandet av bötesbeloppet var därför 24 månader, från den 1 januari 1989 till den 31 december 1990, vad gäller de spanska producenterna, medan perioden normalt sett var 30 månader, från den 1 juli 1988 till den 31 december 1990, vad gäller övriga producenter. 110 Det framgår för övrigt av de utförliga förklaringar som kommissionen lämnade under rättegången att den anpassade bötesbeloppen med hänsyn till bland annat varaktigheten av varje överträdelse, utom vad gäller avtalen om harmonisering av tilläggspriser. Kommissionen har således i vederbörlig ordning beaktat att de spanska producenterna deltog i avtalen om fastställelse av riktpriser och utbyte av konfidentiell information inom stålbalkskommissionen under en kortare tid. Det bötesbelopp som de spanska producenterna påfördes uppgick till 80 procent (24/30) av det bötesbelopp som de skulle ha påförts om de i likhet med majoriteten av övriga producenter hade deltagit i överträdelserna från den 1 juli 1988. 111 Svaranden angav för övrigt i punkt 252 i beslutet att "av de skäl som anges ovan i punkt 313 hålls Ensidesa och Miller inte ansvariga för sitt deltagande i avtalet av den 15 november 1988". Däremot har det styrkts att sökanden deltog i fyra andra avtal om harmonisering av tillägg som slöts mellan den 1 januari 1989 och den 31 december 1990. Det tycks dock som om kommissionen inte beaktade att sökanden deltog i mindre omfattning i dessa avtal när den beräknade det bötesbelopp som sökanden skulle påföras för detta, eftersom bötesbeloppet schablonmässigt fastställdes till 0,5 procent av den relevanta omsättningen för samtliga berörda företag (med undantag för en särskild sänkning på 10 procent för Miller och Ensidesa med hänsyn till att det inte skedde någon harmonisering av tillägg i Spanien: se punkt 356 ovan). 112 Mot bakgrund av detta anser förstainstansrätten, inom ramen för sin fulla prövningsrätt, att det bötesbelopp som sökanden påförts för sitt deltagande i avtalen om harmonisering av tillägg skall sänkas med 20 procent. 113 I övrigt anser förstainstansrätten att en överträdelse, genom deltagande i en rad avtal och konkurrensbegränsande förfaranden för prisfastställelse, uppdelning av marknader och utbyte av konfidentiell information, inom ramen för ett flertal möten mellan producenter under två års tid, med rätta kan anses vara långvarig. Följaktligen kan talan inte vinna bifall med stöd av sökandens övriga argument. ... Den omständigheten att devalveringen av pesetan inte beaktades 114 Sökanden har gjort gällande att, genom att ange bötesbeloppen i ecu och inte korrigera inverkan av de devalveringar som följde efter det europeiska monetära systemets kris under åren 92 och 93, intog kommissionen en diskriminerande ståndpunkt som var till förfång för de företag, i likhet med sökanden, som uppnår den största delen av omsättningen i devalverade valutor, och gynnade de företag som använder revalverade valutor, såsom den tyska marken. 115 Enligt sökanden är kommissionen enligt principen om likabehandling skyldig att se till att situationer eller omständigheter utan samband med det enskilda företagets vilja, attityd eller grad av deltagande i en kollektiv överträdelse inte medför någon särbehandling som på ett negativt sätt kan påverka företagens konkurrensläge. Sökanden anser att i synnerhet valutadevalveringar skall ha en neutral inverkan på ett förfarande för tillämpning av konkurrensreglerna. 116 Sökanden har i det avseendet angett att kommissionen vid beräkningen av bötesbeloppet beaktade Aristrain-koncernens omsättning för år 1990, vilket var det räkenskapsår som användes som referens (se punkt 16 i beslutet), nämligen 34 468 miljoner pesetas, omräknade omsättningen i ecu enligt växlingskursen 129,58 pesetas per ecu som gällde år 1990, och på det erhållna resultatet, nämligen 266 miljoner ECU, tillämpades den procentsats som fastställts för påföljden, nämligen 4 procent, vilket slutligen resulterade i beloppet 10 600 000 ECU, det bötesbelopp som påfördes genom beslutet i februari 1994. Omräkningskursen översteg 158,24 pesetas per ecu år 1994, vilket innebar att sökanden vid betalningen av bötesbeloppet eller ställandet av en banksäkerhet skulle ådra sig en merkostnad på 22 procent, vilket motsvarar 1,92 miljoner ECU, eller till och med 30 procent om man jämför behandlingen av sökanden med hur de tyska företagen behandlades. 117 Kommissionens misstag, vilket sökanden har kvalificerat som grov oaktsamhet, var att den angav bötesbeloppen i ecu, vilken endast är en omräkningsenhet och som inte är till någon annan nytta än att kontrollera att maximibeloppen i förordning nr 17 iakttas, i strid med domstolens rättspraxis som är baserad på de faktiska valutakurserna (se domen i de ovannämnda förenade målen Gordon m.fl. mot kommissionen, punkterna 9-17, och generaladvokaten Warners förslag till avgörande inför nämnda dom, samt domstolens dom av den 13 februari 1980 i mål 256/78, Walter mot kommissionen, REG 1980, s. 219). Enligt sökanden skulle man ha kunnat undvika diskrimineringen antingen genom att ange omsättningen i nationell valuta eller genom att använda den växelkurs för ecu som gällde vid antagandet av beslutet för att kompensera devalveringens effekter. 118 Sökanden har även gjort gällande att valutarisker är acceptabla vid internationella affärstransaktioner där kompenserande åtgärder vidtas. Sådana risker är dock inte acceptabla efter ett mycket långt administrativt förfarande, där företagen inte har kunnat förutse de rekordstora bötesbelopp som de skulle komma att påföras och mot vilka företagen inte kunde skydda sig. 119 Förstainstansrätten erinrar om att enligt artikel 4 i beslutet skall de påförda bötesbeloppen erläggas i ecu. 120 Ingenting hindrar att kommissionen anger bötesbelopp i ecu, som är en valutaenhet som kan omräknas i nationell valuta. Det underlättar för övrigt för företagen att göra jämförelser mellan de bötesbelopp som påförts. Att ecu kan omräknas i nationell valuta särskiljer denna valutaenhet från den "beräkningsenhet" som nämns i artikel 15.2 i förordning nr 17 som domstolen uttryckligen har medgett inte är ett betalningsmedel, utan oundvikligen kräver att bötesbeloppet fastställs i nationell valuta (domstolens dom av den 9 mars 1977 i de förenade målen 41/73, 43/73 och 44/73, Société anonyme générale sucrière m.fl. mot kommissionen, REG 1977, s. 445, punkt 15). 121 Den kritik som sökanden har framfört, och som sätter i fråga lagenligheten av kommissionens metod att omräkna den omsättning som används som referens för företagen i ecu enligt den genomsnittliga växelkursen under samma år (1990), kan inte godtas, vilket förstainstansrätten redan har fastslagit i dom av den 14 maj 1998 i mål T-334/94, Sarrió mot kommissionen, REG 1998, s. II-1439, punkt 394 och följande punkter). 122 För det första skall kommissionen normalt tillämpa en enda och samma metod för att beräkna de böter som åläggs företag som har deltagit i en och samma överträdelse (se domen i det ovannämnda målet Cook, punkt 122). 123 För att kunna jämföra de olika uppgifter om omsättningar som har angetts i respektive nationell valuta av de berörda företagen skall kommissionen vidare omräkna årsomsättningarna i en och samma valutaenhet. Eftersom värdet av ecun fastställs i förhållande till varje medlemsstats valuta var det riktigt av kommissionen att omräkna varje företags årsomsättning i ecu. 124 Det var likaledes riktigt av kommissionen att grunda sig på omsättningen från referensåret (1990) och att omräkna denna omsättning i ecu på grundval av den genomsnittliga växelkursen för detta år. För det första har beaktandet av varje företags omsättning under referensåret, närmare bestämt det sista helår under vilket överträdelsen pågick, gjort det möjligt för kommissionen att bedöma varje företags storlek och ekonomiska styrka samt omfattningen av den överträdelse som vart och ett av dessa företag gjort sig skyldigt till. Samtliga dessa omständigheter var relevanta för bedömningen av hur allvarlig den överträdelse var som vart och ett av dessa företag gjort sig skyldigt till (se domen i det ovannämnda målet Cook, punkterna 120 och 121). För det andra har kommissionen, genom att använda sig av den genomsnittliga växelkursen för referensåret vid omräkningen av de aktuella omsättningarna i ecu, kunnat undvika att eventuella valutakursförändringar som inträffade efter det att överträdelsen upphört påverkade bedömningen av företagens storlek och ekonomiska styrka och omfattningen av den överträdelse som vart och ett av dessa företag gjort sig skyldigt till samt följaktligen även bedömningen av hur allvarlig överträdelsen skulle anses vara. Bedömningen av hur allvarlig överträdelsen är skall nämligen grundas på det verkliga ekonomiska läget vid den tid då överträdelsen begicks. 125 Argumentet att omsättningen för referensåret borde ha omräknats i ecu på grundval av den växelkurs som gällde då beslutet antogs kan följaktligen inte godtas. Metoden att beräkna böterna på grundval av den genomsnittliga växelkursen för referensåret gör att det går att undvika de oberäkneliga effekterna av förändringar av de nationella valutornas verkliga värden som kan inträffa mellan referensåret och det år då beslutet antogs, och som faktiskt även inträffade i föreliggande fall. Om denna metod innebär att ett bestämt företag skall betala ett belopp uttryckt i nationell valuta som är nominellt högre eller lägre än det belopp som skulle ha betalats för det fall den växelkurs hade tillämpats som gällde då beslutet antogs, är detta inget annat än en logisk följd av förändringarna i de olika nationella valutornas verkliga värde. 126 Det kan tilläggas att de företag som var mottagare av beslutet i allmänhet bedriver verksamhet i mer än en medlemsstat genom lokala representanter. De genomför följaktligen transaktioner i flera olika nationella valutor. En väsentlig andel av sökandens egen omsättning härrör från exportmarknaderna (enligt skrivelsen av den 27 januari 1995 från sökandens revisorer hade sökanden en omsättning år 1990 av stålbalkar på 6 067 974 000 PTA i Spanien och 3 853 431 000 PTA i övriga EKSG; vad gäller systerbolaget Aristrain Olaberría är dessa siffror 12 717 803 000 PTA och 5 109 707 000 PTA). När överträdelser av artikel 65.1 i fördraget beivras i ett beslut såsom det omtvistade beslutet, och när de företag som är mottagare av beslutet i allmänhet bedriver verksamhet i flera medlemsstater, utgörs omsättningen för referensåret - omräknad i ecu i enlighet med den genomsnittliga växelkursen för detta år - av de sammanlagda omsättningarna i varje land där företaget är verksamt. Omsättningen avspeglar således klart de berörda företagens ekonomiska situation under referensåret. 127 Mot bakgrund av det ovan anförda kan talan inte vinna bifall med stöd av sökandens argument. Huruvida de olika förmildrade omständigheterna bedömdes på ett felaktigt sätt ... 128 Av de skäl som redan har angetts ovan anser förstainstansrätten att kommissionen på vederbörligt sätt har bedömt karaktären hos, omfattningen, betydelsen och varaktigheten av sökandens deltagande i de överträdelser som den hållits ansvarig för genom beslutet. 129 Det skall för övrigt erinras om att den omständigheten att ett företag inte varit särskilt aktivt eller initiativtagare inte fritar företaget från ansvar för dess deltagande i överträdelsen (domen i det ovannämnda målet BMW Belgium m.fl. mot kommissionen, punkt 49 och följande punkter, och dom av den 1 februari 1978 i mål 19/77, Guerrero mot kommissionen, REG 1978, s. 131, punkt 18). 130 Vidare utgör det faktum att ett företag, som fastställts ha deltagit i en prissamverkan tillsammans med sina konkurrenter, inte har agerat på marknaden på det sätt som det kommit överens om med sina konkurrenter, inte nödvändigtvis en förmildrande omständighet vid fastställandet av bötesbeloppets storlek (se domen i det ovannämnda målet Petrofina mot kommissionen, punkt 173, och dom av den 14 maj 1998 i mål T-308/94, Cascades mot kommissionen, REG 1998, s. II-925, punkt 230). Ett företag som trots samverkan med sina konkurrenter för en mer eller mindre oberoende politik på marknaden kan helt enkelt försöka att utnyttja överenskommelsen för egen vinning. 131 De uppgifter som sökanden har lämnat i detta fall medför inte att sökandens faktiska uppträdande på marknaden skall anses ha motverkat den konkurrensbegränsande inverkan av den konstaterade överträdelsen. Det är ostridigt att sökanden faktiskt deltog i initiativen avseende prissamverkan, trots att den storleksmässigt är den näst största tillverkaren av stålbalkar i gemenskapen. 132 Sökanden har inte ingett någon bevisning för att övriga företag inom branschen utövade press på sökanden eller att sökanden var tvungen att delta i stålbalkskommissionen. 133 Vad beträffar argumentet att sökanden saknade uppsåt eller inte var oaktsam skall det erinras om att en överträdelse kan anses uppsåtlig utan att företaget behöver ha varit medvetet om att det överträdde förbudet i artikel 65 i fördraget. Det är tillräckligt att företaget inte har kunnat vara okunnigt om att det påtalade uppträdandet hade till syfte att snedvrida den normala konkurrensen på den gemensamma marknaden (se inom EG-fördragets område, domen i det ovannämnda målet Griffith m.fl. mot kommissionen, punkt 41, och förstainstansrättens dom av den 14 maj 1998 i mål T-310/94, Jones + Velazquez mot kommissionen, REG 1998, s. II-1043, punkt 259). 134 I förevarande mål är det tillräckligt att konstatera att sökanden deltog i stålbalkskommissionens möten och i ett avtal om uppdelning av marknaderna med Ensidesa och British Steel. Kommissionen har styrkt att stålbalkskommissionen hade ett konkurrensbegränsande syfte. 135 Den konstaterade överträdelsen av artikel 65.1 i fördraget som sökanden gjort sig skyldig till var dessutom uppenbar. 136 Vad beträffar påståendet att sökanden samarbetade med kommissionen skall det erinras om att sökanden i sitt svar på meddelandet om anmärkningar bestred att anklagelserna mot den rörande de faktiska omständigheterna var välgrundade. 137 Kommissionen har på goda grunder ansett att sökanden, genom att lämna ett sådant svar, inte agerade på ett sådant sätt att det var befogat att sänka bötesbeloppet till följd av samarbete under det administrativa förfarandet. Det är endast befogat att sänka böterna om bolaget har agerat på ett sådant sätt att kommissionen lättare har kunnat fastställa överträdelsen och i förekommande fall få den att upphöra (se domen i det ovannämnda målet Cascades mot kommissionen, punkt 255 och följande punkter). 138 Att sökanden efter meddelandet om anmärkningar beslutade att inte längre delta i stålbalkskommissionens möten och att kontrollera spridningen av information utanför företaget, saknar betydelse för bedömningen av tidigare uppträdande, framför allt när uppträdandet avsiktligen hemlighölls för kommissionen. Att en uppsåtlig överträdelse upphör kan under alla omständigheter inte anses vara en förmildrande omständighet när det sker på grund av kommissionens ingripande. 139 Mot bakgrund av det ovan anförda kan talan inte vinna bifall med stöd av sökandens argument. Huruvida likabehandlingsprincipen har åsidosatts vid behandlingen av de företag som hölls ansvariga genom beslutet 140 Sökanden har klagat över att den behandlades på samma sätt som de företag som var medlemmar i Eurofer, trots att sökanden inte var medlem i denna sammanslutning. Sökanden har hänvisat till punkt 317 i beslutet, där kommissionen uppgav att den inte anser det nödvändigt att påföra de företag som är medlemmar i Eurofer ytterligare bötesbelopp för sammanslutningens uppträdande, "med tanke på att medlemmarna redan har påförts böter för dessa överträdelser". Den omständigheten att kommissionen inte beaktade de överträdelser som sammanslutningen gjort sig skyldig till medförde en höjning av den påföljd som påfördes för andra överträdelser, till nackdel för de företag som inte var medlemmar i Eurofer. 141 Sökanden anser vidare att den har behandlats diskriminerande jämfört med de skandinaviska företagen. Jämfört med de övriga avtalen om prisfastställelse som beivrades i beslutet tillämpade kommissionen andra kriterier på avtalen om prisfastställelse på den danska marknaden, vilka slutits av dessa företag inom gruppen Eurofer/Skandinavien, och påförde dessa företag löjligt låga bötesbelopp (Norsk Jernverk AS 750 ECU, Inexa Profil AB 600 ECU), som var oproportionerliga i förhållande till sökandens bötesbelopp, vilket sökanden anser inte kan förklaras endast med att omsättningarna var olika. 142 Sökanden anser även att kommissionen inte borde ha behandlat de stora stålkoncernerna, vilka producerar flera kraftigt subventionerade produkter, på samma sätt som ett familjeföretag som endast producerar en produkt, och som - i likhet med sökanden - aldrig har fått något statligt stöd eller någon subvention. Eftersom sökanden måste betala bötesbeloppet och/eller ställa säkerhet utan något som helst statligt stöd och utan att kunna använda sig av korsvisa subventioner mellan företag inom samma koncern, drabbas sökanden hårdare än andra på grund av skäl som inte hör samman med överträdelsernas allvar och varaktighet. I repliken har sökanden gjort gällande att det bötesbelopp som påfördes Aristrain-koncernen i förhållande till dess sammanlagda omsättning motsvarade 28 gånger Usinor Sacilors bötesbelopp, 17 gånger NMH:s bötesbelopp, 18 gånger Thyssens bötesbelopp, nästan 11 gånger TradeARBED:s bötesbelopp, ungefär 6 gånger Saarstahls bötesbelopp, nästan 5 gånger British Steels bötesbelopp och 4 gånger Preussags bötesbelopp. 143 Förstainstansrätten erinrar om att enligt fast rättspraxis (se exempelvis förstainstansrättens dom av den 14 maj 1998 i mål T-317/94, Hill mot kommissionen, REG 1998, s. II-1235, punkterna 287-289) innebär likabehandlingsprincipen att lika situationer inte får behandlas olika och olika situationer inte får behandlas lika, med mindre en sådan behandling är objektivt befogad. 144 Det skall i detta fall, med stöd av de utförliga förklaringar som svaranden har gett, erinras om att kommissionen använde samma beräkningsmetod vid fastställandet av bötesbeloppet för samtliga berörda företag genom att tillämpa samma procentandel av den relevanta omsättningen anpassad efter varaktigheten av, allvaret i och den geografiska omfattningen av de överträdelser som den berörda parten deltagit i. 145 Vad beträffar den påstådda diskrimineringen jämfört med de företag som var medlemmar i Eurofer är det tillräckligt att konstatera att det på ett identiskt sätt vidtogs sanktionsåtgärder i förhållande till överträdelsens varaktighet mot samtliga företag som deltog i utbytet av konfidentiell information som ifrågasattes i beslutet, oavsett om de var medlemmar i Eurofer eller ej. Kommissionens beslut att inte påföra de företag som var medlemmar i Eurofer ytterligare bötesbelopp för sammanslutningens uppträdanden - nämligen att den underlättade informationsutbytet mellan företagen - hade i sig endast till syfte att undvika att indirekt vidta sanktionsåtgärder mot medlemmarna två gånger för samma överträdelser. Detta innebär dock inte att det bötesbelopp som påfördes för informationsutbytet i fråga höjdes till nackdel för de företag som inte var medlemmar i Eurofer. 146 Vad därefter beträffar den påstådda diskrimineringen jämfört med de skandinaviska företagen skall det påpekas att det föreligger objektiva skillnader mellan sökanden och de skandinaviska företagen Norsk Jernverk AS och Ovako AB. Sistnämnda företag deltog nämligen endast i avtal om prisfastställelse på den danska marknaden, vilken har en relativt begränsad geografisk omfattning, under 30 respektive 28 månader, medan sökanden har kritiserats för avtal om prisfastställelse på olika marknader inom EKSG under 24 månader, utbyte av konfidentiell information inom stålbalkskommissionen under 24 månader, ett avtal om uppdelning av marknaderna tillsammans med British Steel och Ensidesa under 8 månader samt harmonisering av tillägg. De skandinaviska företagens omsättning av produkten i fråga - vilken är en viktig faktor vid bedömningen av påföljder - är dessutom klart lägre än sökandens omsättning och ännu lägre än Aristrain-koncernens omsättning. 147 Vad beträffar sökandens tredje argument kan det inte godtas i brist på bevisning, eftersom det vilar på påståendet, som ingalunda har styrkts eller ens beskrivits, att konkurrensförhållandena har skadats i den mening som avses i artikel 67 i fördraget, av icke angivna medlemsstater till fördel för företag som inte heller har angetts. Eftersom detta argument grundar sig på skillnaden mellan företag som producerar endast en produkt och koncerner med diversifierad produktion, kan det inte godtas av de skäl som i huvudsak redan har angetts i punkt 576 ovan. Vad slutligen beträffar de jämförelser som sökanden har gjort beträffande bötesbeloppets inverkan i förhållande till de olika företagens omsättningar, är de inte relevanta eftersom de baserar sig på den sammanlagda omsättningen och inte på omsättningen av den berörda produkten, vilken är den enda omsättning kommissionen skall beakta (punkt 575 ovan). Huruvida proportionalitetsprincipen har åsidosatts ... 148 Förstainstansrätten har redan konstaterat att den allmänna nivån på de bötesbelopp som påförts i detta fall har beräknats med hänsyn till en rad relevanta omständigheter, särskilt överträdelsernas varaktighet, allvar och uppenbara karaktär samt företagens ekonomiska storlek på den berörda marknaden, vilken återspeglas i deras omsättning av stålbalkar, och huruvida de kände till att deras uppträdande utgjorde en överträdelse. 149 Förstainstansrätten erinrar dessutom om att det framgår av de utförliga förklaringar som kommissionen har gett under rättegången att den utgick från en "grundprocentsats" på 7,5 procent av den faktiska omsättningen av produkten i fråga, som den senare anpassade i förhållande till de olika enskilda överträdelsernas geografiska omfattning och varaktighet. 150 Vad gäller sökandens fall har förstainstansrätten redan konstaterat att dess deltagande i överträdelserna i fråga faktiskt varade i två år och inte i ett år, att den omsättning som skall beaktas är såväl Jackson som Campbell omsättning samt att det bötesbelopp som sökanden påfördes för deltagande i olika överträdelser utgör 4,95 procent av den sammanlagda omsättningen. 151 Mot bakgrund av dessa omständigheter anser förstainstansrätten att kommissionen inte gjorde en uppenbart oriktig bedömning när den fastställde det bötesbelopp som sökanden skulle påföras. 152 Det finns inte någonting som talar för att kommissionen i detta fall baserade sig på ovidkommande omständigheter vid fastställandet av bötesbeloppen. Det skall tilläggas att även om de bötesbelopp som påfördes i detta fall skall anses vara avskräckande, är det inte tillräckligt för att de skall anses strida mot proportionalitetsprincipen (se domen i det ovannämnda målet Anderson mot kommissionen). 153 Slutligen skall det erinras om att ett företags förmåga att betala ett bötesbelopp inte nödvändigtvis skall påverka valet av påföljd (se domen i det ovannämnda målet IAZ m.fl. mot kommissionen). Kommissionen har hur som helst beaktat denna omständighet genom att den gav företagen möjlighet att betala bötesbeloppen genom delbetalningar. 154 Av det ovan anförda följer att kommissionen inte har åsidosatt proportionalitetsprincipen när den fastställde den allmänna bötesnivån, däribland det bötesbelopp som sökanden skulle påföras. Utövandet av förstainstansrättens fulla prövningsrätt 155 Varken i artikel 1 i beslutet eller i den första tabellen i punkt 314 i beslutet, som sammanfattar de olika avtalen om prisfastställelse, beaktas sökandens deltagande i ett avtal om prisfastställelse på den spanska marknaden. Det framgår emellertid av de utförliga förklaringar som kommissionen gett under rättegången att sökanden påfördes ett bötesbelopp på 212 800 ECU för en sådan överträdelse. Enligt kommissionen, som hänvisar till punkterna 174 och 276 i beslutet, är det uppenbarligen av misstag som dessa uppgifter inte angavs i punkt 314 och artikel 1 i beslutet. 156 Eftersom det i den bindande delen av beslutet inte konstateras att sökanden deltog i en sådan överträdelse, skall den inte beaktas vid beräkningen av bötesbeloppet. Bötesbeloppet skall därför sänkas med 212 800 ECU, enligt den beräkningsmetod som kommissionen har använt. 157 Av de skäl som angetts ovan i punkt 598 skall det bötesbelopp som sökanden har påförts för deltagande i avtalen om harmonisering av tillägg sänkas med 20 procent. Bötesbeloppet skall därför sänkas med 239 400 ECU, med beaktande av den förmildrande omständighet som är speciell för de spanska producenterna, enligt den beräkningsmetod som kommissionen har använt. 158 Av de skäl som anges ovan i punkt 619 och följande(3) punkter anser förstainstansrätten dessutom att det totala bötesbelopp som påförts för avtalen och de samordnade förfarandena för prisfastställelse skall sänkas med 15 procent, på grund av att kommissionen i viss utsträckning överdrev den konkurrensbegränsande inverkan av de överträdelser som konstaterats. Med beaktande av de sänkningar som redan har angetts ovan, vad beträffar det påstådda avtalet om prisfastställelse på den spanska marknaden och avtal om harmonisering av tillägg, uppgår denna sänkning till 941 164 ECU, enligt den beräkningsmetod som kommissionen har använt. 159 Av de skäl som angetts ovan i punkt 586 och följande punkter anser förstainstansrätten att sökandens bötesbelopp skall beräknas på grundval av en relevant omsättning av 27 748 917 000 PTA, det vill säga 214 145 700 ECU, och inte 34 468 000 000 PTA. Med beaktande av de sänkningar som redan har angetts, skall det bötesbelopp som sökanden har påförts, enligt den beräkningsmetod som kommissionen har använt, sänkas till 7 412 184 ECU. 160 Det skall slutligen påpekas att kommissionen inte kritiserade sökanden för ett samordnat förfarande i fråga om fastställelse av gällande priser i Förenade kungariket för det andra kvartalet år 1990, trots att vissa av de övriga företagen hölls ansvariga för en sådan överträdelse (se punkt 276 ovan). Även om denna omständighet inte påverkar varaktigheten av den överträdelse som består av prisfastställelse inom stålbalkskommissionen, vilken sökanden har kritiserats för i artikel 1 i beslutet, medför den att sökandens deltagande i denna överträdelse minskar jämfört med övriga berörda företag. Förstainstansrätten anser därför, inom ramen för sin fulla prövningsrätt, att bötesbeloppet skall sänkas med 300 000 ECU enligt den metod som kommissionen har använt. 161 Till sin karaktär är förstainstansrättens fastställelse av bötesbelopp, inom ramen för sin fulla prövningsrätt, inte en exakt räkneoperation. För övrigt är förstainstansrätten inte bunden av kommissionens beräkningar, utan skall göra en egen bedömning med beaktande av omständigheterna i detta fall. 162 Förstainstansrätten anser att kommissionens allmänna tillvägagångssätt för att fastställa bötesnivån är motiverat av omständigheterna i detta fall. De överträdelser som består i att fastställa priser och uppdela marknader, som uttryckligen är förbjudna enligt artikel 65.1 i fördraget, skall anses vara särskilt allvarliga, eftersom de innebär ett direkt ingripande i de parametrar som är väsentliga för konkurrensen på den berörda marknaden. På samma sätt hade systemen för utbyte av konfidentiell information, som sökanden har kritiserats för, ett liknande syfte som en uppdelning av marknader enligt traditionella handelsflöden. Alla överträdelser som beaktades vid fastställandet av bötesbeloppet skedde efter det att krissystemet upphörde och efter det att företagen hade fått relevanta varningar. Som förstainstansrätten har fastslagit var det allmänna syftet med de berörda avtalen och samordnade förfarandena just att hindra eller snedvrida återgången till den normala konkurrensen, som var en naturlig följd av att det påtagliga krissystemet upphörde. Dessutom hade företagen kännedom om att överträdelserna var olagliga och de dolde dem avsiktligen för kommissionen. 163 Med beaktande av det ovan anförda och att rådets förordning (EG) nr 1103/97 av den 17 juni 1997 om vissa bestämmelser som har samband med införandet av euron trädde i kraft den 1 januari 1999, skall bötesbeloppet fastställas till 7 100 000 EUR. Beslut om rättegångskostnader Rättegångskostnader 164 Sökanden har yrkat att kommissionen skall förpliktas att ersätta inte bara samtliga kostnader i detta förfarande, i enlighet med artikel 87.2 i rättegångsreglerna, utan även sökandens kostnader under det administrativa förfarandet. Sökanden har till stöd för sitt yrkande åberopat skälighetsprincipen, de fel som beslutet är behäftat med, vilka den anser styrker att det administrativa förfarandet var bristfälligt, samt artikel 34 i fördraget. 165 Enligt artikel 87.3 i rättegångsreglerna kan förstainstansrätten om parterna ömsom tappar målet på en eller flera punkter besluta att kostnaderna skall delas eller att vardera parten skall bära sin kostnad. Eftersom talan endast delvis har vunnit bifall beslutar förstainstansrätten, efter en skälighetsbedömning av omständigheterna i målet, att sökanden skall bära sina rättegångskostnader och tre fjärdedelar av svarandens rättegångskostnader, inbegripet de kostnader som avser det interimistiska förfarandet. 166 Enligt ordalydelsen i artikel 91 b i förstainstansrättens rättegångsregler skall "nödvändiga kostnader som parterna haft med anledning av förfarandet, särskilt utgifter för resor och uppehälle samt arvode för ombud, rådgivare eller advokat" anses som ersättningsgilla kostnader. 167 Detta betyder att ersättningsgilla kostnader i den mening som avses i bestämmelsen är begränsade till kostnader för förfarandet vid förstainstansrätten, och således inte omfattar kostnader för det administrativa förfarandet (domstolens beslut av den 20 november 1994 i mål C-222/92 DEP, SFEI m.fl. mot kommissionen, REG 1994, s. I-5431, punkt 12, och förstainstansrättens beslut av den 25 juni 1998 i de förenade målen T-177/94 (92) och T-377/94 (92), Wright m.fl. mot kommissionen, inte publicerat i rättsfallssamlingen, punkt 18), och till kostnader som har varit nödvändiga för detta förfarande (domstolens beslut av den 9 november 1995 i mål 89/95 DEP, Ahlström Osakeyhtiö m.fl. mot kommissionen, inte publicerat i rättsfallssamlingen, punkt 14). 168 Sökandens yrkande, enligt vilket svaranden skall förpliktas att ersätta kostnaderna under det administrativa förfarandet, skall således inte bifallas. Domslut På dessa grunder beslutar Thompson (andra avdelningen i utökad sammansättning) följande dom: 1) Det bötesbelopp som sökanden påförs genom artikel 4 i kommissionens beslut 94/215 av den 16 februari 1994 om ett förfarande för tillämpning av artikel 65 i EKSG-fördraget angående avtal och samordnade förfaranden bland europeiska stålbalksproducenter fastställs till 7 100 000 EUR. 2) Talan ogillas i övrigt. 3) Sökanden skall bära sina rättegångskostnader samt tre fjärdedelar av svarandens rättegångskostnader, inbegripet de kostnader som avser det interimistiska förfarandet. Svaranden skall bära en fjärdedel av sina rättegångskostnader. (1) - Nedan återges endast de punkter i domskälen till denna dom som förstainstansrätten anser bör publiceras. Övriga punkter är i stor utsträckning identiska med eller liknar punkterna i förstainstansrättens dom av den 11 mars 1999 i mål T-141/94, Thyssen mot kommissionen (REG 1999, s. II-0000), med undantag av bland annat punkterna 74-120, 331-365, 373-378, 413-454 och 614-625, som inte har någon motsvarighet i denna dom. På samma sätt är de överträdelser av artikel 65.1 i fördraget som sökanden har kritiserats för på vissa nationella marknader inte identiska med de överträdelser som sökanden i målet Thyssen mot kommissionen har kritiserats för. (2) - Det datum som anges i den franska och den spanska versionen av beslutet. I den tyska och den engelska versionen anges den 31 december 1988. (3) - Se domen i målet Mason mot kommissionen, punkt 640 och följande punkter.