62007CJ0317 DOMSTOLENS DOM (andra avdelningen) den 4 december 2008 ( *1 ) ”Direktiv 2000/76/EG — Avfallsförbränning — Rening och förbränning — Rågas som har tillverkats av avfall — Begreppet avfall — Förbränningsanläggning — Samförbränningsanläggning” I mål C-317/07, angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 234 EG, framställd av Johnson (Finland) genom beslut av den 6 juli 2007, som inkom till domstolen den 10 juli 2007, i ett förfarande som anhängiggjorts av Lahti Energia Oy , meddelar DOMSTOLEN (andra avdelningen) sammansatt av avdelningsordföranden C.W.A. Timmermans samt domarna Parsons, Mcbride, King och Morrow (referent), generaladvokat: Bailey, justitiesekreterare: handläggaren Taylor, efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 10 juli 2008, med beaktande av de yttranden som avgetts av: — Lahti Energia Oy, genom Wells, asianajaja, M. Kivelä, direktör, och Savage, ingenjör, — Hämeen ympäristökeskus, genom Anderson och Barker, båda i egenskap av ombud, — Salpausselän luonnonystävät ry, genom Mann och Deleon, asianajaja, — Finlands regering, genom Martin, i egenskap av ombud, — Italiens regering, genom Levy, i egenskap av ombud, biträdd av Barton, avvocato dello Stato, — Nederländernas regering, genom Lynn och M. de Grave, båda i egenskap av ombud, — Österrikes regering, genom E. Riedl, i egenskap av ombud, — Europeiska gemenskapernas kommission, genom I. Koskinen och Ramirez, båda i egenskap av ombud, och efter att den 11 september 2008 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande, följande Dom 1 Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 3 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/76/EG av den 4 december 2000 om förbränning av avfall ( EGT L 332, s. 91 ). 2 Begäran har framställts i ett mål mellan Lahti Energia Oy (nedan kallat Lahti Energia), ett företag som ägs av staden Lahti, och Itä-Suomen ympäristölupavirasto (Östra Finlands miljötillståndsverk, nedan kallat miljötillståndsverket) angående krav som gäller enligt direktiv 2000/76 för ett industrikomplex omfattande en förgasningsanläggning och ett kraftverk. Tillämpliga bestämmelser Direktiv 2000/76 3 Skälen 5 och 27 i direktiv 2000/76 har följande lydelse: ”5) I enlighet med subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna i artikel 5 i fördraget är det nödvändigt att vidta åtgärder på gemenskapsnivå. Försiktighetsprincipen utgör grunden för ytterligare åtgärder. Detta direktiv begränsas till att omfatta minimikrav för förbrännings- och samförbränningsanläggningar. … 27) Samförbränning av avfall i anläggningar som inte i första hand är avsedda för förbränning av avfall bör inte tillåtas medföra större utsläpp av föroreningar i den del av rökgasvolymen som härrör från sådan samförbränning än som är tillåtet för egentliga avfallsförbränningsanläggningar och bör därför omfattas av lämpliga begränsningar.” 4 I artikel 3 i direktivet anges följande: ”I detta direktiv används följande beteckningar med de betydelser som här anges: 1. avfall : allt fast eller flytande avfall såsom det definieras i artikel 1 a i [rådets] direktiv 75/442/EEG [av den 15 juli 1975 om avfall ( EGT L 194, s. 39 ; svensk specialutgåva, område 15, volym 1, s. 238 )], … 4. förbränningsanläggning : varje stationär eller mobil teknisk enhet eller utrustning avsedd för värmebehandling av avfall med eller utan återvinning av alstrad värme. Häri innefattas förbränning av avfall genom oxidering såväl som andra termiska behandlingsprocesser, såsom pyrolys, förgasning eller plasmaprocess, i den mån som ämnena från behandlingen sedan förbränns. Denna definition omfattar hela förbränningsanläggningen och det tillhörande området med samtliga förbränningslinjer, utrymmen för mottagning och förvaring av avfall samt utrustning för förbehandling vid anläggningen, anläggningens system för tillförsel av avfall, bränsle och luft, värmepanna, utrustning för behandling av rökgaser, utrustning för behandling eller förvaring av restprodukter och avloppsvatten vid anläggningen, skorsten, apparatur och system för reglering av förbränning samt för registrering och övervakning av förbränningsförhållandena. 5. samförbränningsanläggning : varje stationär eller mobil anläggning vars huvudsakliga ändamål är energialstring eller tillverkning av materiella produkter och — som utnyttjar avfall som normalt bränsle eller tillskottsbränsle, eller — där avfall värmebehandlas för att det skall kunna bortskaffas. Om samförbränning sker på ett sådant sätt att det huvudsakliga ändamålet med anläggningen inte är energialstring eller tillverkning av materiella produkter utan snarare värmebehandling av avfall skall anläggningen betraktas om en förbränningsanläggning i den mening som avses i punkt 4. Denna definition omfattar hela anläggningen och det tillhörande området inklusive samtliga samförbränningslinjer, utrymmen för mottagning och förvaring av avfall samt utrustning för förbehandling vid anläggningen, anläggningens system för tillförsel av avfall, bränsle och luft, värmepanna, utrustning för behandling av avgaser, utrustning för behandling eller förvaring av restprodukter och avloppsvatten vid anläggningen, skorsten, apparatur och system för reglering av förbränning samt för registrering och övervakning av förbränningsförhållandena. … 12. tillstånd : ett skriftligt beslut (eller flera sådana beslut) som utfärdas av den behöriga myndigheten och som innebär tillstånd att driva en anläggning på vissa villkor som garanterar att anläggningen uppfyller alla krav i detta direktiv. Ett tillstånd kan omfatta en eller flera anläggningar eller delar av en anläggning på samma område som drivs av samma driftsansvarig[e]. 13. restprodukt : varje flytande eller fast material (inklusive bottenaska och slagg, flygaska och pannaska, fasta reaktionsprodukter från rökgasrening, slam från avloppsrening, förbrukade katalysatorer och förbrukat aktivt kol), som definieras som avfall i artikel 1 a i direktiv 75/442/EEG och som uppstår i förbrännings- eller samförbränningsprocessen, vid rökgas- eller avloppsreningen eller i andra processer i förbrännings- eller samförbränningsanläggningen.” 5 I artikel 7 i direktiv 2000/76, med rubriken ”Gränsvärden för utsläpp till luft”, anges följande: ”1. Förbränningsanläggningar skall konstrueras, utrustas, byggas och drivas på ett sådant sätt att utsläppsgränsvärdena i bilaga V i rökgaserna inte överskrids. 2. Samförbränningsanläggningar skall konstrueras, utrustas, byggas och drivas på ett sådant sätt att utsläppsgränsvärden som har bestämts i enlighet med eller som anges i bilaga II i rökgaserna inte överskrids. …” Direktiv 2006/12/EG 6 Enligt artikel 1 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2006/12/EG av den 5 april 2006 om avfall ( EUT L 114, s. 9 ), vilket för att skapa klarhet och överskådlighet kodifierar direktiv 75/442, avses med avfall ”varje föremål, ämne eller substans som ingår i de kategorier som anges i bilaga I och som innehavaren gör sig av med eller avser eller är skyldig att göra sig av med”. Tvisten vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna 7 Lahti Energia ansökte hos miljötillståndsverket om miljötillstånd för sin förgasningsanläggning och sitt kraftverk. Detta tillstånd avsåg ett industrikomplex som består av två anläggningar på samma fastighet. Det rör sig om en förgasningsanläggning som producerar gas från avfall och ett kraftverk, i vars ångpanna den renade gas som producerats i förgasningsanläggningen förbränns. 8 Miljötillståndsverket meddelade Lahti Energia ett miljötillstånd som gällde tills vidare och angav vilka krav som var förknippade med detta tillstånd. Myndigheten fann således att förgasningsanläggningen som producerar gas och kraftverket som förbränner denna gas tillsammans utgör en samförbränningsanläggning i den mening som avses i direktiv 2000/76. 9 Lahti Energia överklagade detta beslut till King (Vasa förvaltningsdomstol) och yrkade att det skulle fastställas att förbränningen i huvudpanna av gas som renats och raffinerats i en separat förgasningsanläggning inte utgör samförbränning av avfall i den mening som avses i direktiv 2000/76. 10 Vasa förvaltningsdomstol avslog överklagandet. Förvaltningsdomstolen fann bland annat att uppnåendet av målet med direktiv 2000/76 skulle kunna äventyras om direktivets tillämpningsområde tolkades så snävt att kraven i direktivet inte kunde tillämpas på den ovannämnda förbränningen av avfall. Emellertid fann förvaltningsdomstolen att förgasningsanläggningen som separat enhet inte kan anses utgöra en förbränningsanläggning i den mening som avses i direktiv 2000/76, eftersom förgasning är en värmebehandling och det krävs att anläggningen har en förbränningslinje för att den ska betraktas som en förbränningsanläggning. 11 Vasa förvaltningsdomstol fann dock att förgasningsanläggningen och kraftverket tillsammans utgjorde en samförbränningsanläggning i den mening som avses i direktiv 2000/76. 12 Lahti Energia ingav därefter ett överklagande till Johnson (Högsta förvaltningsdomstolen), som beslutade att vilandeförklara målet och hänskjuta följande frågor till domstolen: ”1 Ska artikel 3.1 i direktiv 2000/76/EG tolkas så, att direktivet inte omfattar förbränning av avfall i gasform? 2 Är en förgasningsanläggning i vilken gas framställs genom pyrolys en förbränningsanläggning i den mening som avses i artikel 3.4 i direktiv 2000/76/EG, även om anläggningen i fråga inte har en förbränningslinje? 3 Är förbränningen i en kraftverkspanna av en renad gas som framställts i en förgasningsanläggning och som har renats efter förgasningsprocessen ett förfarande som omfattas av artikel 3 i direktiv 2000/76/EG? Är det härvid av betydelse att den renade gasen ersätter fossila bränslen och att kraftverkets utsläpp minskar i förhållande till den genererade energin vid användning av renad gas från avfall jämfört med om andra bränslen används? Är det av betydelse för tolkningen av tillämpningsområdet för direktiv 2000/76/EG om förgasningsanläggningen och kraftverket med hänsyn till tekniska och funktionella aspekter såväl som deras avstånd till varandra utgör en enda anläggning eller om den renade gas som har framställts och renats i förgasningsanläggningen transporteras och kan användas på annan ort, till exempel för att generera energi, som bränsle eller för andra syften? 4 Under vilka förutsättningar kan den renade gas som har framställts och renats i en förgasningsanläggning anses vara en produkt, så att den inte längre omfattas av bestämmelserna om avfall?” Prövning av tolkningsfrågorna Den första tolkningsfrågan 13 Den hänskjutande domstolen har ställt sin första fråga för att få klarhet i huruvida begreppet avfall i artikel 3.1 i direktiv 2000/76 även omfattar ämnen i gasform. 14 I det sammanhang som är för handen i målet vid den nationella domstolen ska syftet med denna fråga förstås vara att få reda på huruvida den gas som uppstår vid pyrolys av olika sorters fast avfall i en förgasningsanläggning kan anses utgöra ”avfall” i den mening som avses i direktiv 2000/76 så att detta gasformiga ämne, vilket därefter används som bränsle i ett kraftverk tillsammans med andra bränslen, därmed kan betraktas som antingen ett ämne som ”sedan förbränns” i den mening som avses i artikel 3.4 första stycket in fine i direktivet eller som avfall som används som ”tillskottsbränsle” eller ”värmebehandlas för att det skall kunna bortskaffas” i den mening som avses i artikel 3.5 första stycket i samma direktiv. 15 Som Lahti Energi, den finländska och den italienska regeringen, liksom Europeiska gemenskapernas kommission, har understrukit, kan det i detta hänseende konstateras att enligt den klara ordalydelsen i artikel 3.1 i direktiv 2000/76 definieras begreppet avfall, såvitt avser det direktivet, som allt ”fast” eller ”flytande” avfall såsom det definieras i artikel 1 a i direktiv 75/442. 16 Det räcker med en bokstavstolkning av denna bestämmelse för att sluta sig till att endast avfall i fast form eller i flytande form åsyftas med direktiv 2000/76 och det finns därför inte anledning att utreda huruvida begreppet ”avfall” i dess sammanhang i direktiv 75/442 för sin del omfattar avfall i gasform. 17 Den första tolkningsfrågan ska således besvaras enligt följande. Begreppet avfall i artikel 3.1 i direktiv 2000/76 omfattar inte ämnen i gasform. Den andra tolkningsfrågan 18 Den hänskjutande domstolen har ställt sin andra fråga för att få klarhet i huruvida det är ett nödvändigt villkor att det finns en förbränningslinje för att en enhet, såsom en förgasningsanläggning som producerar gas från avfall, ska betraktas som ”förbränningsanläggning” i den mening som avses i artikel 3.4 i direktiv 2000/76. 19 Enligt artikel 3.4 första stycket i direktiv 2000/76 avser begreppet förbränningsanläggning en teknisk enhet eller utrustning avsedd för värmebehandling av avfall. Häri innefattas förbränning av avfall genom oxidering såväl som andra termiska behandlingsprocesser, såsom bland annat pyrolys och förgasning. 20 Såsom det entydigt framgår vid en jämförelse av de olika språkversionerna av artikel 3.4 i direktiv 2000/76 och såsom Lahti Energia, Hämeen ympäristökeskus (Tavastlands miljöcentral), den finländska regeringen och kommissionen har gjort gällande, ska en enhet i vilken avfall värmebehandlas betraktas som en ”förbränningsanläggning” endast om de ämnen som uppstår vid användningen av denna värmebehandling därefter förbränns. 21 Såsom den nederländska regeringen med rätta har påpekat kan förteckningen över tekniska beståndsdelar i artikel 3.4 andra stycket i direktiv 2000/76 inte anses vara en uttömmande uppräkning av beståndsdelar som kan utgöra en förbränningsanläggning, och inte heller som en uppräkning av de beståndsdelar som en sådan anläggning nödvändigtvis måste bestå av. Således är det inte ett nödvändigt villkor att det finns en förbränningslinje för att en enhet ska betraktas som en ”förbränningsanläggning”. 22 Under dessa omständigheter ska den andra tolkningsfrågan besvaras enligt följande: Begreppet förbränningsanläggning i artikel 3.4 i direktiv 2000/76 inbegriper varje teknisk enhet eller utrustning i vilken avfall värmebehandlas, under förutsättning att de ämnen som uppstår vid denna värmebehandling därefter förbränns, och det är i detta sammanhang inte ett nödvändigt villkor för en sådan kvalificering att det finns en förbränningslinje. Den tredje tolkningsfrågan 23 Den hänskjutande domstolen har ställt sin tredje fråga för att få klarhet i hur en anläggning för energiproduktion där en förgasningsanläggning som ligger bredvid ett kraftverk förser det senare med en renad gas som framställts genom förgasning av avfall och som används i detta kraftverk som bränsle tillsammans med fossila bränslen ska betraktas utifrån artikel 3 i direktiv 2000/76. Den hänskjutande domstolen frågar sig särskilt vilken relevans för kvalificeringen av denna anläggning det har dels att användandet av denna renade gas i kraftverket gör att mindre utsläpp uppstår jämfört med användning av fossila bränslen, dels att de två enheter som utgör denna anläggning uppvisar ett visst funktionellt samband i den meningen att syftet med förgasningsanläggningen är att delvis möta kraftverkets behov av bränsle, även om gasen som produceras i denna anläggning också kan användas för att säljas utanför anläggningen i fråga. 24 Domstolen påpekar inledningsvis att när en kraftvärmeanläggning består av flera värmepannor ska, vid tillämpning av direktiv 2000/76, varje värmepanna och tillhörande utrustning anses utgöra en separat anläggning (dom av den 11 september 2008 i mål C-251/07, Gävle kraftvärme, REG 2008, s. I-7047 , punkt 33). 25 Vad gäller två enheter som de i målet vid den nationella domstolen ska det således på samma sätt i princip göras en separat bedömning av förgasningsanläggningen respektive kraftverket vid tillämpning av direktiv 2000/76. 26 Enligt artikel 3.5 första stycket i direktiv 2000/76 ska en anläggning vars huvudsakliga ändamål är energialstring eller tillverkning av materiella produkter och som utnyttjar avfall som normalt bränsle eller tillskottsbränsle, eller där avfall värmebehandlas för att det ska kunna bortskaffas, anses utgöra en samförbränningsanläggning (se domen i det ovannämnda målet Gävle Kraftvärme, punkt 35). 27 I det andra stycket i nämnda artikel 3.5 anges att om samförbränning sker på ett sådant sätt att det huvudsakliga ändamålet med anläggningen inte är energialstring eller tillverkning av materiella produkter, utan snarare värmebehandling av avfall, ska anläggningen betraktas som en ”förbränningsanläggning” i den mening som avses i punkt 4 i samma artikel (domen i det ovannämnda målet Gävle Kraftvärme, punkt 36). 28 Således framgår det klart av lydelsen av dessa bestämmelser att en samförbränningsanläggning utgör en särskild form av förbränningsanläggning och att det är mot bakgrund av en anläggnings huvudsakliga ändamål som det ska avgöras huruvida den utgör en förbränningsanläggning eller en samförbränningsanläggning (domen i det ovannämnda målet Gävle Kraftvärme, punkt 37). Kvalificering av förgasningsanläggningen 29 Med förbehåll för fastställandet av de faktiska omständigheterna, som det ankommer uteslutande på den nationella domstolen att göra, framgår det i målet vid den nationella domstolen att avfall värmebehandlas i förgasningsanläggningen men att de ämnen som uppstår därvid inte förbränns i denna anläggning. De ämnen som uppstår vid värmebehandlingen, i detta fall en rågas, filtreras med hjälp av en renare för att erhålla en renad gas som är befriad från oönskade fasta partiklar och därmed lämpad att använda som bränsle. 30 Eftersom de ämnen som uppstår vid värmebehandlingen av avfall inte förbränns i förgasningsanläggningen, kan inte en sådan anläggnings funktion och egenskaper medföra att den som sådan ska betraktas som en ”förbränningsanläggning” i den mening som avses i artikel 3.4 i direktiv 2000/76. 31 Det framgår att förgasningsanläggningens huvudsakliga ändamål är att producera bränsle, i detta fall en renad gas, samt att i samband med denna produktion avfall värmebehandlas för att det ska kunna bortskaffas. 32 Även om det förvisso är riktigt, såsom påpekats i punkt 28 i denna dom, att en samförbränningsanläggning utgör en särskild form av förbränningsanläggning, kvarstår emellertid det faktum att dessa två sorters anläggningar motsvarar definitioner som enbart gäller dem. Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 71 i sitt förslag till avgörande gäller dock att även om krav på värmebehandling av avfall kan ställas i båda fallen, finns enligt ordalydelsen av artikel 3.5 i direktiv 2000/76 inte något krav på att de ämnen som uppstår vid denna behandling därefter förbränns för att en anläggning ska betraktas som en samförbränningsanläggning. 33 Härav följer, i enlighet med vad som angetts i punkt 26 i denna dom, att en förgasningsanläggning som den i målet vid den nationella domstolen uppfyller de nödvändiga villkoren för att betraktas som en samförbränningsanläggning i den mening som avses i artikel 3.5 i direktiv 2000/76. 34 Vad gäller den renade gas som uppstår vid värmebehandlingen av avfallet har den österrikiska regeringen framfört idén att den renade gas som således produceras av förgasningsanläggningen kan jämställas med ett ämne som uppstår vid värmebehandling av avfallet i nämnda anläggning och eftersom denna gas sedan förbränns i kraftverket skulle förgasningsanläggningen kunna anses vara en förbränningsanläggning i den mening som avses i artikel 3.4 i direktiv 2000/76. 35 Såsom framgår av de uppgifter som den nationella domstolen har lämnat, har gasen i fråga, bland annat på grund av att den filtreras i en renare, egenskaper som är jämförbara med fossila bränslen och är således en gas som är lämpad att använda som bränsle för energiproduktion i såväl det kraftverk som förgasningsanläggningens produktion är ämnad för som andra kraftverk. 36 Under dessa omständigheter rör det sig inte om ett ämne som uppstår vid värmebehandlingen av avfall i förgasningsanläggningen och som förbränns i kraftverket för att slutföra en enkel bortskaffningsprocess av avfall. Såsom den finländska och den italienska regeringen har påpekat genereras nämligen ur avfallet en produkt som har ett bränsles egenskaper när processen i förgasningsanläggningen slutförs. 37 Vidare ska när avfall värmebehandlas för att det ska kunna bortskaffas i en anläggning vars huvudsakliga ändamål är att framställa materiella produkter, i detta fall gasprodukter, en sådan anläggning anses utgöra en samförbränningsanläggning i enlighet med systematiken i artikel 3.4 och 3.5 i direktiv 2000/76, enligt vilken kvalificeringen som antingen förbränningsanläggning eller samförbränningsanläggning är avhängig av den aktuella enhetens huvudsakliga ändamål (se domen i det ovannämnda målet Gävle Kraftvärme, punkt 40). Kvalificering av kraftverket 38 Vad gäller verksamheten vid det kraftverk som är i fråga i målet vid den nationella domstolen, framgår det att kraftverkets syfte är att producera energi genom förbränning av råvaror som kol och, i viss utsträckning, en renad gas som produceras av förgasningsanläggningen. EG-domstolen konstaterar därför att ett sådant kraftverk inte har som huvudsyfte att förbränna de ämnen som uppstår vid värmebehandlingen av avfall i förgasningsanläggningen. 39 Vidare kan det inte med framgång hävdas att förbränningen av nämnda renade gas i kraftverket tillsammans med fossila bränslen utgör en värmebehandling av ”avfall” i den mening som avses i direktiv 2000/76, vilket skulle medföra att nämnda kraftverk kunde betraktas som en förbränningsanläggning. 40 Såsom har konstaterats i punkt 17 i denna dom avses med begreppet avfall i nämnda direktiv inte ämnen i gasform. Det är således uteslutet att förbränningen i ett kraftverk av renad gas som producerats i förgasningsanläggningen utgör en värmebehandling av avfall. 41 När, under sådana omständigheter som i målet vid den nationella domstolen, förgasningsanläggningen syftar till att framställa produkter i gasform genom att värmebehandla avfall, vilket räcker för att anläggningen ska betraktas som en samförbränningsanläggning i den mening som avses i artikel 3.5 i direktiv 2000/76, ska följaktligen kraftverket som använder den renade gas som erhålls genom samförbränning av avfall i nämnda förgasningsanläggning, och detta som ersättning för de fossila bränslen som till övervägande del används i dess energiproduktion, inte omfattas av detta direktiv. 42 Vid bedömningen av huruvida en enhet ska anses utgöra en förbränningsanläggning eller en samförbränningsanläggning, ska det inte beaktas vilken kvalificering som skulle medföra den mest miljövänliga utsläppsnivån. Denna problematik omfattas nämligen av gemenskapslagstiftarens behörighet, och denne har definierat de nödvändiga villkoren för rättslig kvalificering av anläggningarna och tillåtna utsläppsnivåer såväl för förbränningsanläggningar och samförbränningsanläggningar som för stora förbränningsanläggningar. Således är endast de krav som beskrivs i artikel 3.4 och 3.5 i direktiv 2000/76 relevanta för en nationell domstol som har att pröva en sådan fråga. 43 Den tredje frågan ska mot bakgrund av det ovan anförda besvaras enligt följande. Under sådana förhållanden som i målet vid den nationella domstolen gäller följande: — En förgasningsanläggning som syftar till att framställa produkter i gasform, i detta fall en renad gas, genom att värmebehandla avfall ska betraktas som en ”samförbränningsanläggning” i den mening som avses i artikel 3.5 i direktiv 2000/76. — Ett kraftverk i vilket den renade gas som erhålls genom samförbränning av avfall i en förgasningsanläggning används som tillskottsbränsle som ersättning för de fossila bränslen som till övervägande del används i kraftverkets energiproduktion omfattas inte av detta direktiv. Den fjärde frågan 44 Den hänskjutande domstolen har ställt sin fjärde fråga för att få klarhet i vid vilken kemisk status det kan anses att avfall blir en ”produkt”. 45 Den hänskjutande domstolen har formulerat denna fråga utifrån förutsättningen att de gasformiga ämnen som erhålls vid värmebehandling av avfall i en förgasningsanläggning som den i målet vid den hänskjutande domstolen har karaktären av ”avfall” i den mening som avses i artikel 3.1 i direktiv 2000/76. 46 Dock har det i svaret på den första tolkningsfrågan konstaterats att begreppet avfall i denna bestämmelse inte omfattar ämnen i gasform. 47 Under dessa omständigheter saknas det skäl att besvara den fjärde tolkningsfrågan. Rättegångskostnader 48 Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla. Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande: 1) Begreppet avfall i artikel 3.1 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/76/EG av den 4 december 2000 om förbränning av avfall omfattar inte ämnen i gasform. 2) Begreppet förbränningsanläggning i artikel 3.4 i direktiv 2000/76 inbegriper varje teknisk enhet eller utrustning i vilken avfall värmebehandlas, under förutsättning att de ämnen som uppstår vid denna värmebehandling därefter förbränns, och det är i detta sammanhang inte ett nödvändigt villkor för en sådan kvalificering att det finns en förbränningslinje. 3) Under sådana förhållanden som i målet vid den nationella domstolen gäller följande: — En förgasningsanläggning som syftar till att framställa produkter i gasform, i detta fall en renad gas, genom att värmebehandla avfall ska betraktas som en ”samförbränningsanläggning” i den mening som avses i artikel 3.5 i direktiv 2000/76. — Ett kraftverk i vilket den renade gas som erhålls genom samförbränning av avfall i en förgasningsanläggning används som tillskottsbränsle som ersättning för de fossila bränslen som till övervägande del används i kraftverkets energiproduktion omfattas inte av detta direktiv. Underskrifter ( *1 ) Rättegångsspråk: finska.