62023CJ0236 DOMSTOLENS DOM (första avdelningen) den 19 september 2024 ( *1 ) ”Begäran om förhandsavgörande – Obligatorisk ansvarsförsäkring för motorfordon – Direktiv 2009/103/EG – Artiklarna 3 och 13 – Försäkringsavtal som ingåtts på grundval av oriktiga uppgifter om vem som vanligtvis framför fordonet, vilka har lämnats avsiktligen – Nationell lagstiftning enligt vilken det gentemot en ’skadelidande passagerare’, som också är försäkringstagare, kan göras gällande att försäkringsavtalet är ogiltigt på grund av att denna passagerare avsiktligen har lämnat oriktiga uppgifter vid tidpunkten för avtalets ingående – Rättsmissbruk – Talan som väckts mot försäkringstagaren i syfte att ställa denne till ansvar för att avsiktligen ha lämnat oriktiga uppgifter” I mål C‑236/23, angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av Cour de cassation (Högsta domstolen, Frankrike) genom beslut av den 30 mars 2023, som inkom till domstolen den 7 april 2023, i målet Mutuelle assurance des travailleurs mutualistes (Matmut) mot TN, Maaf assurances SA, Fonds de garantie des assurances obligatoires de dommages (FGAO), PQ, meddelar DOMSTOLEN (första avdelningen) sammansatt av avdelningsordföranden Roberts (referent) samt domarna Robertson, Hunter, Marsh och Lam, generaladvokat: M. Szpunar, justitiesekreterare: A. Davenport, efter det skriftliga förfarandet, med beaktande av de yttranden som avgetts av: – Mutuelle assurance des travailleurs mutualistes (Matmut), genom Osborn, Bryant, – Fonds de garantie des assurances obligatoires de dommages (FGAO), genom Jones, Santos, – TN, genom J.-P. Hudson, Bryant, – Frankrikes regering, genom Grimes, B. Fodda och Simpson, samtliga i egenskap av ombud, – Europeiska kommissionen, genom Graham och Vazquez, båda i egenskap av ombud, och efter att den 27 juni 2024 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande, följande Dom 1 Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 3 och 13 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/103/EG av den 16 september 2009 om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet ( EUT L 263, 2009, s. 11 ). 2 Begäran har framställts i ett mål mellan Mutuelle assurance des travailleurs mutualistes (Matmut), å ena sidan, och TN, Maaf assurances SA, Fonds de garantie des assurances obligatoires de dommages (garantifonden för obligatoriska skadeförsäkringar) (nedan kallad FGAO) och PQ, å andra sidan. Målet rör frågan huruvida det kan göras gällande gentemot PQ att ett avtal om ansvarsförsäkring för motorfordon som ingåtts mellan PQ och Gardner är ogiltigt. Tillämpliga bestämmelser Unionsrätt 3 I skälen 1, 2 och 20 i direktiv 2009/103 anges följande: ”(1) Rådets direktiv 72/166/EEG av den 24 april 1972 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet [( EGT L 103, 1972, s. 1 ; svensk specialutgåva, område 6, volym 1, s. 111)], rådets andra direktiv 84/5/EEG av den 30 december 1983 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon [( EGT L 8, 1984, s. 17 ; svensk specialutgåva, område 6, volym 2, s. 90)], rådets tredje direktiv 90/232/EEG av den 14 maj 1990 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon [( EGT L 129, 1990, s. 33 ; svensk specialutgåva, område 13, volym 19, s. 189)], Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/26/EG av den 16 maj 2000 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar om ansvarsförsäkring för motorfordon (fjärde direktivet om motorfordonsförsäkring) [( EGT L 181, 2000, s. 65 )] har ändrats flera gånger på väsentliga punkter. För att skapa klarhet och överskådlighet bör dessa fyra direktiv samt Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/14/EG av den 11 maj 2005 om ändring av rådets direktiv 72/166/EEG, 84/5/EEG, 88/357/EEG och 90/232/EEG samt Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/26/EG om ansvarsförsäkring för motorfordon [( EUT L 149, 2005, s. 14 )] kodifieras. (2) Ansvarsförsäkring för motorfordon (motorfordonsförsäkring) har stor betydelse för EU-medborgarna, både som försäkringstagare och som skadelidande. Även för försäkringsföretagen är sådan försäkring av stort intresse, eftersom den står för en stor del av skadeförsäkringsrörelsen inom gemenskapen. Motorfordonsförsäkringen påverkar också den fria rörligheten för personer och fordon. Det bör därför vara ett viktigt mål för gemenskapens åtgärder på området för finansiella tjänster att den inre marknaden för motorfordonsförsäkring förstärks och befästs. … (20) De skadelidande vid olyckshändelser med motorfordon bör tillförsäkras jämförbar behandling, oavsett var inom gemenskapen skadan inträffar.” 4 I artikel 3 i direktiv 2009/103 föreskrivs följande: ”Om inte annat följer av artikel 5 ska varje medlemsstat vidta de åtgärder som är lämpliga för att fordon som är normalt hemmahörande inom dess territorium ska omfattas av ansvarsförsäkring. Försäkringens omfattning och villkor ska bestämmas inom ramen för de åtgärder som avses i första stycket. … Den försäkring som avses i första stycket ska obligatoriskt omfatta både sakskador och personskador.” 5 I artikel 10.1 i detta direktiv föreskrivs följande: ”Varje medlemsstat ska inrätta eller auktorisera ett organ med uppgift att svara för ersättning, åtminstone upp till den gräns som den obligatoriska försäkringen ska ersätta, för sakskador och personskador orsakade av oidentifierade fordon eller av fordon för vilka sådan obligatorisk försäkring som avses i artikel 3 inte tecknats. Bestämmelserna i första stycket ska inte påverka medlemsstaternas rätt att anse ersättning från detta organ som subsidiär eller ej och inte heller rätten att införa regler om skadereglering mellan detta organ och den person eller de personer som är ansvariga för olyckshändelsen och andra försäkringsgivare eller socialförsäkringsorgan som ska ersätta den skadelidande för samma skada. Medlemsstaterna får dock inte tillåta att organet, som villkor för betalning av ersättning, ställer krav på att den skadelidande kan visa att den som är ansvarig inte har förmåga eller vägrar att betala.” 6 I artikel 12.1 i direktivet föreskrivs följande: ”Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 13.1 andra stycket, ska den försäkring som avses i artikel 3 omfatta ansvarighet för personskador som drabbar alla passagerare med undantag av föraren.” 7 Artikel 13 i direktivet har följande lydelse: ”1. Varje medlemsstat ska vidta alla de åtgärder som är lämpliga för att bestämmelser eller villkor i försäkringsavtal som utfärdats i enlighet med artikel 3 inte, såvitt avser tillämpningen av den artikeln, ska tillämpas på ersättningskrav från tredje man som orsakats skador vid en trafikolycka, om dessa föreskriver att försäkringen inte omfattar fordon som nyttjas eller förs av a) personer som inte har uttryckligt eller underförstått tillstånd härtill, b) personer som inte har körkort för det ifrågavarande fordonet, c) personer som bryter mot lagstadgade tekniska föreskrifter rörande fordonets skick och säkerhet. Bestämmelser eller villkor som avses i första stycket a får dock göras gällande gentemot personer som frivilligt färdats i det fordon som orsakat skadorna, om försäkringsgivaren kan bevisa att dessa personer känt till att fordonet var stulet. Medlemsstaterna ska kunna avstå från att tillämpa bestämmelserna i första stycket beträffande olyckshändelser som inträffar inom deras territorium, om och i den utsträckning den skadelidande kan erhålla ersättning för skadan från ett socialförsäkringsorgan. 2. Om ett fordon har stulits eller tillgripits med våld, får medlemsstaterna föreskriva att det organ som avses i artikel 10.1 ska betala ersättning i försäkringsgivarens ställe under de förutsättningar som anges i punkt 1 i denna artikel. Om fordonet är normalt hemmahörande i en annan medlemsstat, kan detta organ inte framställa krav mot något organ i den medlemsstaten. Medlemsstater som föreskriver att det organ som avses i artikel 10.1 ska betala ersättning i de fall där fordonet har stulits eller tillgripits med våld, får beträffande sakskador bestämma en självrisk om högst 250 [euro], som den skadelidande har att svara för. 3. Medlemsstaterna ska vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att lagbestämmelser eller villkor i ett försäkringsavtal, som undantar en passagerare från ett sådant försäkringsskydd med hänvisning till att han eller hon visste eller borde ha vetat att föraren vid olyckstillfället var påverkad av alkohol eller något annat berusningsmedel, ska anses ogiltiga när det gäller skadeståndskrav från en sådan passagerare.” Fransk rätt 8 I artikel L. 113-8 i code des assurances (försäkringslagen) föreskrivs att ett försäkringsavtal ska anses vara ogiltigt om försäkringstagaren utelämnar obligatoriska uppgifter eller avsiktligen lämnar oriktiga uppgifter, om detta utelämnande eller denna uppgift ändrar föremålet för försäkringsrisken eller sänker risken enligt försäkringsgivarens bedömning, även om den risk som dolts eller förvrängts av försäkringstagaren inte inverkar på en viss skadevållande händelse. Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan 9 Den 5 oktober 2012 tecknade PQ ett avtal om motorfordonsförsäkring med Gardner och uppgav därvid att han var den enda föraren av det försäkrade fordonet. 10 Den 28 september 2013 var detta fordon, vilket framfördes av TN, som var berusad, inblandat i en trafikolycka med ett annat fordon som var försäkrat hos Maaf assurances. PQ, som var passagerare i det förstnämnda fordonet, skadades vid denna olycka. 11 Tribunal correctionnel (brottmålsdomstol i första instans, Frankrike) förklarade TN skyldig till bland annat ”vållande till kroppsskada, orsakad av föraren av ett vägtrafikfordon under påverkan av alkohol och med åtföljande arbetsoförmåga för [PQ] i över tre månader”. 12 Under brottmålsförhandlingen vid den domstolen, där PQ:s civilrättsliga skadeståndsyrkanden prövades, framställde Gardner en invändning om ogiltighet av försäkringsavtalet på grund av att PQ avsiktligen hade lämnat felaktiga uppgifter i fråga om vem som vanligtvis körde fordonet i fråga, framställde ett yrkande om att befrias från betalningsskyldighet och begärde att PQ skulle erhålla ersättning från FGAO, som i enlighet med code des assurances (försäkringslagen) är det organ som ska utbetala ersättning till personer som lider skada till följd av trafikolyckor i fall där den vållande saknar försäkring. 13 Genom dom av den 17 december 2018 ogiltigförklarade tribunal correctionnel (brottmålsdomstol i första instans) det försäkringsavtal som ingåtts av Gardner och PQ på grund av att PQ avsiktligen hade lämnat oriktiga uppgifter. Till följd härav befriades Gardner från betalningsskyldighet och TN ålades att betala ersättning till de som lidit skada vid trafikolyckan i fråga. Samtidigt förklarades domen verkställbar mot FGAO. 14 FGAO, Maaf assurances och TN överklagade domen till Cour d’appel de Lyon (Appellationsdomstolen i Lyon, Frankrike). Genom dom av den 21 oktober 2020 fastställde denna domstol domen i första instans i den del försäkringsavtalet mellan PQ och Gardner ogiltigförklarades därigenom. Cour d’appel de Lyon (Appellationsdomstolen i Lyon) ansåg att vid den tidpunkt då PQ tecknade försäkringsavtalet var TN ägare av det aktuella fordonet och den som vanligtvis körde detta. Cour d’appel de Lyon (Appellationsdomstolen i Lyon) slog därför fast att PQ avsiktligen hade lämnat felaktiga uppgifter angående vem som vanligtvis körde fordonet, vilket ändrade riskbedömningen för försäkringsgivaren, särskilt eftersom TN tidigare hade dömts för rattfylleri. 15 Cour d’appel de Lyon (Appellationsdomstolen i Lyon) slog emellertid fast att det aktuella försäkringsavtalets ogiltighet inte kunde göras gällande gentemot PQ och befriade inte Gardner från betalningsskyldighet, med motiveringen att det följer av unionsrättens företräde framför nationell rätt att ett försäkringsavtals ogiltighet på grund av att försäkringstagaren avsiktligen lämnat oriktiga uppgifter, såsom föreskrivs i artikel L. 113-8 i code des assurances (försäkringslagen), inte kan göras gällande mot personer som lidit skada vid en trafikolycka eller mot andra som är berättigade till ersättning. Cour d’appel de Lyon (Appellationsdomstolen i Lyon) preciserade också att den omständigheten att den skadelidande var passagerare i det fordon som vållade olyckan, eller försäkringstagare eller ägare av fordonet, inte innebar att denne kunde frånkännas egenskapen av skadelidande tredje man. 16 Gardner överklagade domen från Cour d’appel de Lyon (Appellationsdomstolen i Lyon) till Cour de cassation (Högsta domstolen, Frankrike), som är hänskjutande domstol i målet vid EU-domstolen, och gjorde gällande att Cour d’appel de Lyon (Appellationsdomstolen i Lyon) felaktigt hade förklarat att försäkringsavtalets ogiltighet inte kunde göras gällande gentemot PQ. 17 Den hänskjutande domstolen har påpekat att enligt artikel L. 113-8 i code des assurances (försäkringslagen) ska ett försäkringsavtal anses vara ogiltigt om försäkringstagaren utelämnar obligatoriska uppgifter eller avsiktligen lämnar oriktiga uppgifter, om detta utelämnande eller denna uppgift ändrar föremålet för försäkringsrisken eller sänker risken enligt försäkringsgivarens bedömning, även om den risk som dolts eller förvrängts av försäkringstagaren inte inverkar på en viss skadevållande händelse. 18 Den hänskjutande domstolen har i detta hänseende påpekat att det följer av nationell rättspraxis att försäkringsavtalets ogiltighet inträder vid tidpunkten då de oriktiga uppgifterna avsiktligen lämnas. Om de oriktiga uppgifterna lämnas vid den tidpunkt då avtalet ingås medför således denna ogiltighet att avtalet upphävs med retroaktiv verkan, varvid avtalet anses aldrig ha existerat. 19 Den hänskjutande domstolen har preciserat att den fram till dess att den meddelade en dom av den 29 augusti 2019, vilken markerade en ändring av denna domstols praxis, ansåg att ett avtals ogiltighet till följd av att försäkringstagaren lämnat oriktiga uppgifter kunde göras gällande mot den skadelidande. Sedan denna dom meddelades anser den hänskjutande domstolen i huvudsak att det av artikel L. 113-8 i code des assurances (försäkringslagen), jämförd med artiklarna 3 och 13 i direktiv 2009/103, följer att den ogiltighet som föreskrivs i denna bestämmelse inte kan göras gällande gentemot personer som lidit skada till följd av en trafikolycka eller gentemot andra personer som är berättigade till ersättning, och att FGAO i ett sådant fall inte ska ersätta den skadelidande. 20 Den hänskjutande domstolen har även angett att den franska lagstiftaren, för att bringa code des assurances (försäkringslagen) i överensstämmelse med unionsrätten, år 2019 införde artikel L. 211-7-1 i denna lag. Enligt denna bestämmelse kan den omständigheten att ett avtal om motorfordonsförsäkring är ogiltigt inte göras gällande gentemot personer som lidit skada till följd av en trafikolycka, eller gentemot andra personer som är berättigade till ersättning; i så fall ska skadeståndsansvaret med avseende på det iblandade fordonet omfattas av garantin hos försäkringsgivaren, vilken är skyldig att ersätta dessa personer. Vidare övergår enligt nämnda bestämmelse de fordringar som den ersättningsberättigade har gentemot den person som varit vållande till olyckan till försäkringsgivaren, upp till summan av de belopp som den ersättningsberättigade har betalat. 21 Mot bakgrund härav har den hänskjutande domstolen påpekat att även om det framgår av EU-domstolens relevanta praxis på området ansvarsförsäkring för motorfordon att den omständigheten att en passagerare i ett fordon som råkat ut för en trafikolycka även är den person som täcks av försäkringen för det fordon som är inblandat i olyckan inte gör det möjligt att neka passageraren ställning som tredje man som orsakats skador, så ger det nationella målet upphov till frågan huruvida ett försäkringsavtals ogiltighet kan göras gällande gentemot en skadelidande passagerare när vederbörande även är försäkringstagare och den som avsiktligen har lämnat de felaktiga uppgifter som medfört att avtalet är ogiltigt. 22 Den hänskjutande domstolen söker dessutom klarhet i huruvida försäkringsgivaren, för det fall att försäkringsavtalets ogiltighet inte får göras gällande gentemot den skadelidande, här försäkringstagaren, utan att bryta mot unionsrätten skulle kunna föra talan mot den skadelidande, grundad på dennes uppsåtliga försummelse vid försäkringsavtalets ingående, i syfte att återkräva hela det belopp som försäkringsgivaren utbetalat till denne i enlighet med avtalet. 23 Den hänskjutande domstolen har i detta avseende preciserat att det följer av nationell rättspraxis på området att den som tecknar ett avtal om motorfordonsförsäkring och avsiktligen lämnar felaktiga uppgifter är ansvarig gentemot försäkringsgivaren och, om avtalet ogiltigförklaras på grund av att oriktiga uppgifter avsiktligen har lämnats, är skyldig att till försäkringsgivaren återbetala den ersättning som denne har utbetalat till den som lidit skada vid trafikolyckan. 24 För det fall försäkringsavtalets ogiltighet däremot kan göras gällande gentemot den skadelidande, som är försäkringstagare, ska FGAO enligt nationell lagstiftning ansvara för den ersättning som ska utbetalas till den skadelidande. 25 Mot denna bakgrund beslutade Cour de cassation (Högsta domstolen) att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till EU-domstolen: ”Ska artiklarna 3 och 13 i [direktiv 2009/103] tolkas så, att de utgör hinder mot att ogiltigheten av ett avtal om ansvarsförsäkring för motorfordon får göras gällande mot en skadelidande passagerare, när denne även är försäkringstagare och avsiktligen har lämnat oriktiga uppgifter vid den tidpunkt då avtalet ingicks och dessa oriktiga uppgifter ligger till grund för avtalets ogiltighet?” Prövning av tolkningsfrågan 26 Det framgår av fast rättspraxis att det, enligt det förfarande för samarbete mellan nationella domstolar och EU-domstolen som införts genom artikel 267 FEUF, ankommer på EU-domstolen att ge den nationella domstolen ett användbart svar, som gör det möjligt för den domstolen att avgöra det mål som den ska pröva. I detta syfte kan EU-domstolen behöva omformulera de frågor som hänskjutits. Den omständigheten att en nationell domstol formellt sett har formulerat sin tolkningsfråga med hänvisning till vissa bestämmelser i unionsrätten, utgör nämligen inte hinder för att EU-domstolen tillhandahåller den domstolen alla uppgifter om unionsrättens tolkning som kan vara användbara vid avgörandet av det nationella målet, oberoende av om det har hänvisats därtill i frågorna eller inte. EU-domstolen ska härvid, utifrån samtliga uppgifter som den nationella domstolen har lämnat, och i synnerhet utifrån skälen i beslutet om hänskjutande, avgöra vilka delar av unionsrätten som behöver tolkas med hänsyn till saken i målet (dom av den 22 februari 2024, Direcţia pentru Evidenţa Persoanelor şi Administrarea Bazelor de Date, C‑491/21 , EU:C:2024:143 , punkt 23 och där angiven rättspraxis) 27 Med beaktande av samtliga uppgifter från den hänskjutande domstolen och av de yttranden som har avgetts av TN, Matmut, FGAO, Frankrikes regering och Europeiska kommissionen är det nödvändigt att omformulera den ställda frågan för att kunna ge den hänskjutande domstolen användbara tolkningsdata. 28 Den hänskjutande domstolen ska således anses ha ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida artikel 3 första stycket och artikel 13.1 i direktiv 2009/103 ska tolkas så, att de utgör hinder för en nationell lagstiftning enligt vilken det dels är möjligt att gentemot en passagerare i ett fordon som är inblandat i en trafikolycka, där denna passagerare lidit skada till följd av olyckan och även är försäkringstagare, göra gällande att avtalet om ansvarsförsäkring för motorfordon är ogiltigt på grund av att försäkringstagaren vid avtalets ingående lämnade oriktiga uppgifter om vem som normalt framför det berörda fordonet, dels, för det fall en sådan ogiltighet inte kan göras gällande gentemot en sådan skadelidande passagerare, är möjligt för försäkringsgivaren att, genom en talan mot passageraren som grundas på det avsiktliga fel som passageraren begick vid avtalets ingående, erhålla återbetalning av hela det belopp som försäkringsgivaren utbetalat till passageraren i enlighet med försäkringsavtalet. 29 EU-domstolen påpekar i detta hänseende att, såsom anges i skäl 1 i direktiv 2009/103, detta direktiv kodifierade direktiv 72/166, andra direktivet 84/5, tredje direktivet 90/232, direktiv 2000/26 och direktiv 2005/14. I dessa direktiv preciserades gradvis medlemsstaternas skyldigheter på området obligatorisk försäkring. Dessa direktiv syftade dels till att säkerställa fri rörlighet såväl för fordon som är normalt hemmahörande inom Europeiska unionen som för de personer som färdas i dem, dels till att säkerställa att personer som lider skada vid olyckor som orsakas av dessa fordon behandlas på ett likvärdigt sätt, oavsett på vilken plats inom unionen som olyckan inträffat (beslut av den 13 oktober 2021, Liberty Seguros, C‑375/20 , EU:C:2021:861 , punkt 54 och där angiven rättspraxis) 30 Det framgår dessutom av skälen 2 och 20 i direktiv 2009/103 att samma mål eftersträvas med detta direktiv som de som eftersträvades med de nyssnämnda direktiven (beslut av den 13 oktober 2021, Liberty Seguros, C‑375/20 , EU:C:2021:861 , punkt 55 och där angiven rättspraxis). 31 Utvecklingen av unionens regler om obligatorisk försäkring visar att syftet att skydda de skadelidande vid olyckor som orsakats av dessa fordon alltid eftersträvats och getts en allt större vikt av unionslagstiftaren (beslut av den 13 oktober 2021, Liberty Seguros, C‑375/20 , EU:C:2021:861 , punkt 56 och där angiven rättspraxis). 32 I artikel 3 första stycket i direktiv 2009/103 föreskrivs att medlemsstaterna, om inte annat följer av artikel 5 i direktivet, ska vidta de åtgärder som är lämpliga för att fordon som är normalt hemmahörande inom dess territorium ska omfattas av ansvarsförsäkring. 33 Enligt artikel 13.1 första stycket i direktivet får ett trafikförsäkringsbolag inte vägra att betala ersättning till tredje man som lidit skada till följd av en olycka som orsakats av ett försäkrat fordon med åberopande av bestämmelser eller villkor i försäkringsavtal som föreskriver att ansvarsförsäkringen för motorfordon inte omfattar skada som tredje man åsamkats av fordon som nyttjas eller förs av personer som inte har tillstånd att föra fordonet, av personer som inte har körkort eller av personer som bryter mot lagstadgade tekniska föreskrifter rörande fordonets skick och säkerhet (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 13 oktober 2021, Liberty Seguros, C‑375/20 , EU:C:2021:861 , punkterna 58 och 59 samt där angiven rättspraxis). 34 I artikel 13.1 andra stycket i direktiv 2009/103 anges visserligen som undantag från första stycket att försäkringsbolaget inte behöver utge ersättning till vissa skadelidande som själva har försatt sig i situationen i fråga, det vill säga i fall där det fordon som orsakat skadan nyttjades eller fördes av personer som varken uttryckligen eller underförstått hade tillstånd härtill, och där tredje man som lidit skada frivilligt färdades i det fordon som orsakat skadorna, med vetskap om att fordonet var stulet (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 13 oktober 2021, Liberty Seguros, C‑375/20 , EU:C:2021:861 , punkt 60 och där angiven rättspraxis). 35 Det framgår av artikel 12.1 i direktiv 2009/103 att utan att det påverkar tillämpningen av artikel 13.1 andra stycket i direktivet, ska den försäkring som avses i artikel 3 omfatta ansvarighet för personskador som drabbar alla passagerare med undantag av föraren. 36 Domstolen har slagit fast att syftet att skydda skadelidande utgör hinder för att en nationell lagstiftning på ett otillbörligt sätt inskränker omfattningen av begreppet passagerare som omfattas av den obligatoriska ansvarsförsäkringen för motorfordon (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 september 2017, Reese, C‑503/16 , EU:C:2017:681 , punkt 42 och där angiven rättspraxis). 37 Vad avser ställningen som skadelidande till följd av en trafikolycka, försäkringstagare och ägare till det fordon som är inblandat i olyckan, har EU-domstolen slagit fast att nämnda syfte medför att fordonets ägare – som vid olyckstillfället färdades i fordonet i egenskap av passagerare – ska befinna sig i en situation som ska jämställas med den situation i vilken övriga passagerare som var med om olyckan befinner sig i (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 september 2017, Reese, C‑503/16 , EU:C:2017:681 , punkt 41 och där angiven rättspraxis). 38 EU-domstolen har också slagit fast att nämnda syfte medför att den rättsliga situationen för en person som är försäkrad som förare av fordonet, men som var passagerare vid tidpunkten för olyckan, måste jämställas med situationen för andra passagerare som lidit skada vid samma olycka. Härav följer att den omständigheten att en person är försäkrad som förare av det fordon som orsakat olyckan inte kan leda till att denna person exkluderas från begreppet ”tredje man som orsakats skador”, i den mening som avses i artikel 13.1 första stycket i direktiv 2009/103, på den grunden att personen var passagerare i, och inte förare av, nämnda fordon (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 september 2017, Reese, C‑503/16 , EU:C:2017:681 , punkt 43 och där angiven rättspraxis). 39 Den omständigheten att en passagerare vid en trafikolycka var försäkringstagare innebär således inte att denna person kan undantas från begreppet ”tredje man som orsakats skador” i den mening som avses i artikel 13.1 första stycket i direktiv 2009/103 (se, analogt, dom av den 14 september 2017, Reese, C‑503/16 , EU:C:2017:681 , punkt 44 och där angiven rättspraxis). 40 Den omständigheten att passageraren även var försäkringstagare kan inte utgöra skäl för en annan behandling, mot bakgrund av det skyddssyfte som eftersträvas med direktiv 2009/103 och vilket nämns i punkt 31 ovan (se, analogt, dom av den 14 september 2017, Reese, C‑503/16 , EU:C:2017:681 , punkt 45 ). 41 Samma sak gäller den omständigheten att försäkringstagaren inte är den person som normalt framför det fordon som var inblandat i en olycka (dom av den 20 juli 2017, Fidelidade-Companhia de Seguros, C‑287/16 , EU:C:2017:575 , punkt 28 ). 42 Härav följer att den omständigheten att PQ, som var försäkringstagare, var passagerare i det berörda fordonet vid tidpunkten för trafikolyckan saknar betydelse för hans ställning som ”tredje man som orsakats skador” i den mening som avses i artikel 13.1 första stycket i direktiv 2009/103. 43 Vad gäller frågan huruvida det gentemot PQ kan göras gällande att avtalet om ansvarsförsäkring för motorfordon är ogiltigt på grund av att PQ vid avtalets ingående lämnade oriktiga uppgifter om vem som normalt framför det berörda fordonet, framgår det av den rättspraxis som det erinrats om i punkt 34 ovan att lagstiftaren i artikel 13.1 andra stycket i direktiv 2009/103 har föreskrivit ett enda undantag från försäkringsbolagens skyldighet att ersätta tredje man som orsakats skador till följd av en trafikolycka. 44 Det följer även av rättspraxis att detta undantag ska tolkas restriktivt (beslut av den 13 oktober 2021, Liberty Seguros, C‑375/20 , EU:C:2021:861 , punkt 61 och där angiven rättspraxis). 45 Varje annan tolkning skulle göra det möjligt för medlemsstaterna att begränsa ersättningen till tredje man som orsakats skador till följd av en trafikolycka till vissa omständigheter, vilket direktiv 2009/103 just syftar till att undvika (beslut av den 13 oktober 2021, Liberty Seguros, C‑375/20 , EU:C:2021:861 , punkt 62 och där angiven rättspraxis). 46 Artikel 13.1 första och andra styckena i direktivet ska således tolkas så, att bestämmelser eller villkor i försäkringsavtal som föreskriver att försäkringen inte omfattar fordon som nyttjas eller förs av personer som varken har uttryckligt eller underförstått tillstånd härtill, kan göras gällande gentemot tredje man som orsakats skador vid en trafikolycka endast i de fall där det fordon som orsakat skadorna har nyttjats eller förts av sådana personer och skadelidande tredje man frivilligt färdades i fordonet med vetskap om att det var stulet (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 13 oktober 2021, Liberty Seguros, C‑375/20 , EU:C:2021:861 , punkt 63 och där angiven rättspraxis). 47 Härav följer att den omständigheten att ett försäkringsbolag har ingått ett försäkringsavtal på grundval av utelämnanden eller oriktiga uppgifter från försäkringstagarens sida inte innebär att försäkringsbolaget kan göra gällande bestämmelser eller villkor i försäkringsavtal enligt vilka avtalet är ogiltigt för att åberopa denna ogiltighet gentemot en skadelidande tredje man i syfte att undgå sin skyldighet enligt artikel 3 första stycket i direktiv 2009/103 att ersätta denna skadelidande tredje man för den skada denne lidit till följd av en olycka som har orsakats av det försäkrade fordonet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 20 juli 2017, Fidelidade-Companhia de Seguros, C‑287/16 , EU:C:2017:575 , punkt 27 ). 48 Denna tolkning påverkas inte av den möjlighet som finns att en ersättning betalas ut till den skadelidande av FGAO. Ett ingripande från det nationella organ som avses i artikel 10.1 i direktiv 2009/103 har nämligen varit tänkt att utgöra en sista utväg som endast aktualiseras i det fall skadorna orsakats av ett fordon som inte uppfyller kravet på försäkring enligt artikel 3 i det direktivet, det vill säga ett fordon som inte omfattas av något försäkringsavtal (beslut av den 13 oktober 2021, Liberty Seguros, C‑375/20 , EU:C:2021:861 , punkt 69 och där angiven rättspraxis). 49 I förevarande fall ska det emellertid påpekas att till skillnad från vad som var fallet i de mål som avgjordes genom domen av den 20 juli 2017, Fidelidade-Companhia de Seguros ( C‑287/16 , EU:C:2017:575 ), och beslutet av den 13 oktober 2021, Liberty Seguros ( C‑375/20 , EU:C:2021:861 ), är PQ inte bara den ”skadelidande passagerare” som orsakats skador vid den trafikolycka som är aktuell i det nationella målet och som begär ersättning, utan även den försäkringstagare som avsiktligen lämnade de oriktiga uppgifter som medförde att försäkringsavtalet var ogiltigt. 50 Domstolen påpekar i detta hänseende att direktiv 2009/103 inte innehåller några bestämmelser om försäkringstagarens eventuella missbruk av sina rättigheter. 51 Enligt fast rättspraxis finns det emellertid en allmän unionsrättslig princip som innebär att enskilda inte får åberopa unionsrättsliga bestämmelser på ett sätt som är bedrägligt eller utgör missbruk (dom av den 21 december 2023, BMW Bank m.fl., C‑38/21, C‑47/21 och C‑232/21 , EU:C:2023:1014 , punkt 281 och där angiven rättspraxis). 52 Enskilda måste iaktta denna allmänna princip. Tillämpningen av unionsbestämmelser kan nämligen inte utsträckas till att omfatta sådana förfaranden som genomförs i syfte att erhålla förmåner enligt unionsrätten genom bedrägeri eller missbruk (dom av den 21 december 2023, BMW Bank m.fl., C‑38/21, C‑47/21 och C‑232/21 , EU:C:2023:1014 , punkt 282 och där angiven rättspraxis). 53 Det följer således av denna princip att en medlemsstat ska neka förmåner enligt bestämmelser i unionsrätten när de inte åberopas av en person i syfte att uppnå bestämmelsernas ändamål, utan i stället i syfte att erhålla en förmån som vederbörande tillerkänns enligt unionsrätten trots att de objektiva villkoren för att åtnjuta den begärda förmånen, som följer av unionsrätten, endast är formellt uppfyllda, och detta även om det inte föreligger några nationella bestämmelser som föreskriver att förmånen inte ska beviljas (dom av den 21 december 2023, BMW Bank m.fl., C‑38/21, C‑47/21 och C‑232/21 , EU:C:2023:1014 , punkt 283 och där angiven rättspraxis). 54 Såsom framgår av domstolens praxis krävs det, för att det ska kunna fastställas att det är fråga om ett missbruk, dels att det föreligger vissa objektiva förhållanden, av vilka det – trots att de villkor som uppställs i unionsrätten formellt sett är uppfyllda – framgår att syftet med de berörda unionsbestämmelserna inte har uppnåtts, dels att det föreligger en subjektiv faktor, nämligen en avsikt att erhålla en förmån som följer av unionsrätten genom att konstruera de omständigheter som krävs för att erhålla den (dom av den 21 december 2023, BMW Bank m.fl., C‑38/21, C‑47/21 och C‑232/21 , EU:C:2023:1014 , punkt 285 och där angiven rättspraxis). 55 För att fastställa att det föreligger missbruk fordras det att den nationella domstolen beaktar samtliga omständigheter i det aktuella fallet, däribland omständigheter som uppkommit efter den transaktion som påstås ha utgjort missbruk (dom av den 21 december 2023, BMW Bank m.fl., C‑38/21, C‑47/21 och C‑232/21 , EU:C:2023:1014 , punkt 286 och där angiven rättspraxis). 56 Det ankommer således på den hänskjutande domstolen att, i enlighet med nationella bestämmelser om bevisning, i den mån detta inte undergräver unionsrättens verkan, pröva huruvida rekvisiten för förfarandemissbruk, såsom de angetts i punkt 54 ovan, är uppfyllda i det nationella målet. EU-domstolen kan emellertid när den meddelar ett förhandsavgörande i förekommande fall bidra med preciseringar för att vägleda den hänskjutande domstolen vid dess tolkning (dom av den 21 december 2023, BMW Bank m.fl., C‑38/21, C‑47/21 och C‑232/21 , EU:C:2023:1014 , punkt 287 och där angiven rättspraxis). 57 Vad för det första gäller frågan huruvida det mål som eftersträvas med direktiv 2009/103 i förevarande fall har uppnåtts, påpekar domstolen, i likhet med vad generaladvokaten har angett i punkterna 67 och 68 i sitt förslag till avgörande, att målet att skydda skadelidande vid trafikolyckor, med förbehåll för den hänskjutande domstolens prövning, förefaller vara uppnått, eftersom PQ är en skadelidande vid den aktuella olyckan som begär ersättning. 58 Vad för det andra gäller det subjektiva rekvisitet, nämligen en avsikt att erhålla en förmån enligt unionsbestämmelserna genom att på ett konstlat sätt konstruera de omständigheter som krävs för att erhålla förmånen, framgår det av beslutet om hänskjutande att syftet med de oriktiga uppgifter som är aktuella i det nationella målet var att undvika att TN skulle behöva ingå ett försäkringsavtal med hänsyn till att TN tidigare hade dömts för rattfylleri. De oriktiga uppgifterna lämnades således av PQ för att TN:s fordon skulle vara försäkrat samtidigt som det erhöll en försäkringspremie som var mer förmånlig än den som skulle ha gällt om försäkringsgivaren hade känt till vem som vanligtvis körde fordonet. 59 Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 77 i sitt förslag till avgörande framgår det inte, med förbehåll för den hänskjutande domstolens prövning, att PQ har lämnat oriktiga uppgifter i det huvudsakliga syftet att själv åberopa artiklarna 3 och 13 i direktiv 2009/103 och att kringgå en nationell bestämmelse om de lagstadgade villkoren för ogiltighet av försäkringsavtal. 60 Under dessa omständigheter framgår det inte, med förbehåll för den hänskjutande domstolens prövning, att rekvisiten för missbruk, såsom de angetts i punkt 54 ovan, är uppfyllda i förevarande fall. 61 Försåvitt PQ inte har åsidosatt principen om förbud mot rättsmissbruk, finner domstolen att den ogiltighet av avtalet om ansvarsförsäkring för motorfordon som är aktuell i det nationella målet, till följd av att PQ lämnat oriktiga uppgifter vid avtalets ingående, inte kan göras gällande gentemot PQ. 62 Vad vidare gäller försäkringsgivarens möjlighet att i ett sådant fall erhålla återbetalning från PQ av samtliga de belopp som försäkringsgivaren har utbetalat enligt försäkringsavtalet genom en talan som grundas på att PQ uppsåtligen har begått ett fel vid avtalets ingående, påpekar domstolen att de lagstadgade kraven för ett försäkringsavtals giltighet och de krav som avser försäkringstagarens ansvar på grund av oriktiga uppgifter vid försäkringsavtalets ingående inte regleras av unionsrätten utan av den nationella rätten i medlemsstaterna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 20 juli 2017, Fidelidade-Companhia de Seguros, C‑287/16 , EU:C:2017:575 , punkt 31 ). 63 Det framgår av domstolens praxis att medlemsstaterna ska utöva sin behörighet på detta område med iakttagande av unionsrätten och att de nationella bestämmelserna om ersättning vid trafikolyckor inte får medföra att direktiv 2009/103 förlorar sin ändamålsenliga verkan (se, analogt, dom av den 20 juli 2017, Fidelidade-Companhia de Seguros, C‑287/16 , EU:C:2017:575 , punkt 32 och där angiven rättspraxis). 64 Domstolen har vid flera tillfällen ansett att för att säkerställa den ändamålsenliga verkan av bestämmelserna i unionsrätten om obligatorisk motorfordonsförsäkring, ska dessa tolkas så, att de utgör hinder för nationella bestämmelser som undergräver denna ändamålsenliga verkan, på så sätt att de – genom att automatiskt utesluta eller genom att på ett oproportionerligt sätt begränsa den skadelidandes rätt att få ersättning från den obligatoriska motorfordonsförsäkringen – äventyrar förverkligandet av det mål att skydda skadelidande vid trafikolyckor som ständigt eftersträvats och getts en allt större vikt av unionslagstiftaren (dom av den 10 juni 2021, Smith, C‑923/19 , EU:C:2021:475 , punkt 44 och där angiven rättspraxis). 65 Under dessa omständigheter finner domstolen, i likhet med vad generaladvokaten har påpekat i punkterna 105 och 110 i sitt förslag till avgörande, att en nationell lagstiftning som gör det möjligt för försäkringsgivaren att, under sådana omständigheter som de som är aktuella i det nationella målet och genom att väcka talan mot den ”skadelidande passageraren”, vilken även är försäkringstagare och den som lämnat oriktiga uppgifter vid tidpunkten för försäkringsavtalets ingående, erhålla återbetalning av ”samtliga” belopp som utbetalats till nämnda ”skadelidande passagerare” i enlighet med avtalet, definitivt och på ett oproportionerligt sätt kan frånta denne det skydd som direktiv 2009/103 ger skadelidande vid sådana olyckor och följaktligen innebära att den enskildes rätt till ersättning från den obligatoriska ansvarsförsäkringen för motorfordon åsidosätts. 66 Mot bakgrund av det ovan anförda ska tolkningsfrågan besvaras på följande sätt. Artikel 3 första stycket och artikel 13.1 i direktiv 2009/103 ska tolkas så, att de – såvida inte den hänskjutande domstolen finner att det föreligger rättsmissbruk – utgör hinder för en nationell lagstiftning enligt vilken det dels är möjligt att gentemot en passagerare i ett fordon som är inblandat i en trafikolycka, där denna passagerare lidit skada till följd av olyckan och även är försäkringstagare, göra gällande att avtalet om ansvarsförsäkring för motorfordon är ogiltigt på grund av att försäkringstagaren vid avtalets ingående lämnade oriktiga uppgifter om vem som normalt framför det berörda fordonet, dels, för det fall en sådan ogiltighet inte kan göras gällande gentemot en sådan ”skadelidande passagerare”, är möjligt för försäkringsgivaren att, genom en talan mot passageraren som grundas på det avsiktliga fel som passageraren begick vid avtalets ingående, erhålla återbetalning av hela det belopp som försäkringsgivaren utbetalat till passageraren i enlighet med försäkringsavtalet, eftersom en sådan återbetalning skulle innebära att bestämmelserna i direktivet förlorade sin ändamålsenliga verkan genom att på ett oproportionerligt sätt begränsa den skadelidandes rätt till ersättning från den obligatoriska ansvarsförsäkringen för motorfordon. Rättegångskostnader 67 Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla. Mot denna bakgrund beslutar domstolen (första avdelningen) följande: Artiklarna 3 första stycket och 13.1 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/103/EG av den 16 september 2009 om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet ska tolkas så, att de – såvida inte den hänskjutande domstolen finner att det föreligger rättsmissbruk – utgör hinder för en nationell lagstiftning enligt vilken det dels är möjligt att gentemot en passagerare i ett fordon som är inblandat i en trafikolycka, där denna passagerare lidit skada till följd av olyckan och även är försäkringstagare, göra gällande att avtalet om ansvarsförsäkring för motorfordon är ogiltigt på grund av att försäkringstagaren vid avtalets ingående lämnade oriktiga uppgifter om vem som normalt framför det berörda fordonet, dels, för det fall en sådan ogiltighet inte kan göras gällande gentemot en sådan ”skadelidande passagerare”, är möjligt för försäkringsgivaren att, genom en talan mot passageraren som grundas på det avsiktliga fel som passageraren begick vid avtalets ingående, erhålla återbetalning av hela det belopp som försäkringsgivaren utbetalat till passageraren i enlighet med försäkringsavtalet, eftersom en sådan återbetalning skulle innebära att bestämmelserna i direktivet förlorade sin ändamålsenliga verkan genom att på ett oproportionerligt sätt begränsa den skadelidandes rätt till ersättning från den obligatoriska ansvarsförsäkringen för motorfordon. Underskrifter ( *1 ) Rättegångsspråk: franska.