FÖRSTAINSTANSRÄTTENS DOM (första avdelningen) den 2 december 2008 Mål T‑471/04 Little mot Europeiska byrån för återuppbyggnad (AER) ”Personalmål – Tillfälligt anställd – Återförvisning till förstainstansrätten efter upphävande – Uppsägning av avtal – Motiveringsskyldighet – Maktmissbruk – Principen om god förvaltningssed” Saken: Talan om ogiltigförklaring av Europeiska byrån för återuppbyggnads beslut av den 26 februari 2006 att säga upp sökandens anställningsavtal. Avgörande: Talan ogillas. Meyer Karatzoglou och Europeiska byrån för återuppbyggnad (AER) ska bära sina egna rättegångskostnader vid såväl domstolen som förstainstansrätten. Sammanfattning 1. Tjänstemän – Tillfälligt anställda – Särskilda system – Uppsägning av en tillfälligt anställds tillsvidareanställning – Motiveringsskyldighet – Föreligger inte (Tjänsteföreskrifterna, artikel 25, andra stycket; anställningsvillkoren för övriga anställda, artiklarna 11 och 47, punkt 2 a) 2. Tjänstemän – Talan – Grunder – Maktmissbruk – Begrepp 3. Tjänstemän – Tillfälligt anställda – Uppsägning av en tillfälligt anställds tillsvidareanställning – Förslag om förflyttning till et annat land – Vägran 1. En ensidig uppsägning av tillsvidareanställningen, som uttryckligen föreskrivs i artikel 47.2 a i anställningsvillkoren för övriga anställda i Europeiska gemenskaperna, följer av ett stort utrymme för skönsmässig bedömning hos den behöriga myndigheten och erkänns av den anställde i samband med dennes anställning. Uppsägningen finner stöd i anställningsavtalet och måste därför inte motiveras. Den tillfälligt anställde vars anställning grundar sig på ett avtal som, i enlighet med tillämplig lag, kan sägas upp ensidigt utan att motiveras, skiljer sig från en fastanställd tjänsteman på i huvudsak denna punkt. Den tillfälligt anställde åtnjuter inte den stabilitet av en fast tjänst som en tjänsteman gör, eftersom den förres tjänst per definition endast ska utövas under en begränsad tid. Situationen för en tillfälligt anställd skiljer sig således från den för en fastanställd tjänsteman och innebär alltså per analogi att artikel 25 i tjänsteföreskrifterna, avseende skyldigheten motivera alla beslut som går en tjänsteman emot, inte måste tillämpas, vilket framgår i allmänna ordalag av artikel 11 i dessa föreskrifter. (se punkterna 35 och 36) Hänvisning till domstolen den 18 oktober 1977, 25/68, Holland mot parlamentet, REG 1977, s. 1729, punkterna 39 och 40; domstolen den 19 juni 1992, C‑18/91 P, V. mot parlamentet, REG 1992, s. I‑3997, punkt 39; förstainstansrätten den 28 januari 1992, T‑45/90, Speybrouck mot parlamentet, REG 1992, s. II‑33, punkt 93; förstainstansrätten den 17 mars 1994, Thornton, Conway mot kommissionen, REGP 1994, s. Hoffman och II‑341, punkt 27; förstainstansrätten den 15 februari 2005, T‑256/01, Pyres mot kommissionen, REGP 2005, s. I‑A‑23 och II‑99, punkt 43; förstainstansrätten den 6 juni 2006, T‑10/02, Girardot mot kommissionen, REGP 2006, s. I‑A‑2‑129 och II‑A‑2‑609, punkt 72 2. Begreppet maktmissbruk har en specifik innebörd som avser det förhållandet att en administrativ myndighet har använt sin behörighet för ett annat syfte än det för vilket myndigheten erhållit behörigheten. Ett beslut kan anses vara behäftat med maktmissbruk först sedan det enligt objektiva, relevanta och överensstämmande omständigheter framgår att beslutet fattats med ett annat syfte än vad som angivits. I detta avseende är det inte tillräckligt att åberopa vissa faktiska omständigheter till stöd för påståendet utan det är nödvändigt att framlägga tillräckligt precisa, objektiva och samstämmiga uppgifter till stöd för att de är riktiga eller i vart fall sannolika, så att den materiella riktigheten i berörda institutionens påstående inte kan ifrågasättas. (se punkterna 49 och 50) Hänvisning till förstainstansrätten den 5 juli 2000, T‑111/99, Samper mot parlamentet, REGP 2000, s. I‑A‑135 och II‑611, punkt 64; förstainstansrätten den 19 september 2001, T‑152/00, E mot kommissionen, REGP 2001, s. I‑A‑179 och II‑813, punkt 69; förstainstansrätten den 13 december 2005, T‑155/03, T‑157/03 och T‑331/03, Cwik mot kommissionen, REGP 2005, s. I‑A‑411 och II‑1865, punkterna 179 och 180 3. Enligt principen om god förvaltningssed ska myndigheten, när den fattar beslut avseende en anställd, beakta samtliga omständigheter som kan ha inflytande över den anställdes situation och, när den gör detta, ta hänsyn inte bara till tjänstens intresse utan också till den berörde anställdes intresse. Den myndighet som istället för att säga upp en anställds avtal erbjudit denne förflyttning till ett annat land, har, genom att säga upp den anställdes avtal efter att denne vägrat förflyttning, inte enbart tagit hänsyn till tjänstens intresse utan också till den berörde anställdes intresse. (se punkterna 56–58) Hänvisning till förstainstansrätten den 16 mars 2004, T‑11/03, Thomas mot BCE, REGP 2004, s. I‑A‑65 och II‑267, punkt 42; personaldomstolen den 13 december 2007, F‑28/06, Gonzalez mot kommissionen, REG 2007, s. 0000, punkt 150