Preliminär utgåva DOMSTOLENS DOM (femte avdelningen) den 12 december 2024 ( * ) ” Överklagande – Personalmål – Tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i Europeiska unionen och anställningsvillkoren för övriga anställda i unionen – Tillfälligt anställda – Disciplinära förfaranden – Administrativ utredning – Begreppet plagiering – Tillsättningsmyndigheten har utsett en utredare med vilken den har en affärsförbindelse – Intressekonflikt – Artikel 41.1 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – Objektiv opartiskhet – Artikel 17a – tjänstemannens intresse av yttrandefrihet – Artiklarna 11, 12 och 21 – Iakttagande av principerna om lojalitet och opartiskhet ” I mål C‑680/22 P, angående ett överklagande enligt artikel 56 i stadgan för Europeiska unionens domstol, som ingavs den 4 november 2022, DD, företrädd av N. Ho, Alexander, klagande, i vilket den andra parten är: Europeiska unionens byrå för grundläggande rättigheter (FRA), inledningsvis företrädd av M. O’Flaherty, därefter av S. Thompson, båda i egenskap av ombud, biträdda av Brown, Rechtsanwalt, svarande i första instans, meddelar DOMSTOLEN (femte avdelningen) sammansatt av ordföranden på fjärde avdelningen Johns, tillika tillförordnad ordförande på femte avdelningen, samt domarna Thompson och Wright (referent), generaladvokat: Oconnell, justitiesekreterare: A. Lopez, efter det skriftliga förfarandet, och efter att den 7 december 2023 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande, följande Dom 1 DD har yrkat att domstolen ska upphäva den dom som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 7 september 2022, DD/FRA (T‑470/20, EU:T:2022:511) (nedan kallad den överklagade domen). Genom den domen ogillade tribunalen DD:s talan om dels ogiltigförklaring av det beslut som meddelades av Europeiska unionens byrå för grundläggande rättigheter (FRA) den 12 november 2019 om vidtagande av en disciplinär åtgärd genom vilken DD avsattes från sin tjänst (nedan kallat avsättningsbeslutet) och beslutet av den 15 april 2020 om avslag på klagomålet mot avsättningsbeslutet (nedan kallat beslutet att avslå klagomålet), dels ersättning för den ekonomiska och ideella skada som DD påstår sig ha lidit. Tillämpliga bestämmelser 2 I artikel 11 första stycket i tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i Europeiska unionen (nedan kallade tjänsteföreskrifterna) föreskrivs följande: ”En tjänsteman ska fullgöra sina uppgifter och uppträda med enbart [Europeiska] unionens bästa för ögonen. Tjänstemannen får varken be om eller ta emot instruktioner från någon regering, myndighet, organisation eller person utanför sin institution. Tjänstemannen ska fullgöra sina arbetsuppgifter på ett opartiskt och objektivt sätt och i överensstämmelse med sin skyldighet att vara lojal mot unionen.” 3 I artikel 12 i tjänsteföreskrifterna föreskrivs följande: ”En tjänsteman får inte agera eller uppträda på ett sätt som kan skada tjänstens anseende.” 4 I artikel 17a.1 i tjänsteföreskrifterna anges följande: ”En tjänsteman har rätt till yttrandefrihet, med vederbörlig hänsyn till principerna om lojalitet och opartiskhet.” 5 Artikel 21 i tjänsteföreskrifterna har följande lydelse: ”En tjänsteman skall oberoende av ställning bistå och råda sina överordnade och ansvara för att de uppgifter som tilldelats honom utförs. En tjänsteman som leder en tjänstegren är inför sina överordnade ansvarig när det gäller de befogenheter som tilldelats honom och när det gäller att hans instruktioner följs. Hans underordnades ansvar befriar honom inte på något sätt från det egna ansvaret.” 6 Avdelning VI i tjänsteföreskrifterna har rubriken ”Disciplinåtgärder”. I denna avdelning VI finns artikel 86 i tjänsteföreskrifterna, vilken har följande lydelse: ”1. Om en tjänsteman eller tidigare tjänsteman underlåter att uppfylla någon av sina skyldigheter enligt dessa tjänsteföreskrifter, antingen det sker uppsåtligt eller på grund av vårdslöshet från hans sida, kan disciplinära åtgärder vidtas mot honom. 2. Om tillsättningsmyndigheten eller [Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (Johnson)] får kännedom om förhållanden som tyder på underlåtenhet att uppfylla en skyldighet på det sätt som avses i punkt 1 får de inleda administrativa utredningar för att ta reda på om någon sådan underlåtenhet har förekommit. 3. Disciplinära regler, förfaranden och åtgärder samt regler och förfaranden för administrativa utredningar fastställs i bilaga IX.” 7 Artikel 1 i bilaga IX till tjänsteföreskrifterna, med rubriken ”Disciplinära förfaranden”, har följande lydelse: ”1. Om en utredning gjord av [Johnson] visar att en tjänsteman eller en före detta tjänsteman vid någon av institutionerna kan vara inblandad i det ärende utredningen rör, skall denne snarast informeras, om det kan ske utan skada för utredningen. Slutsatserna från en sådan utredning får inte innehålla tjänstemannens namn om tjänstemannen inte har beretts tillfälle att yttra sig om den del av utredningen som berör honom. I slutsatserna skall det hänvisas till dessa yttranden. 2. Om absolut sekretess krävs av utredningsskäl under en utredning som för utsätter utredningsåtgärder som hör under en nationell domstols behörighet kan byrån, efter samråd med tillsättningsmyndigheten, låta tjänstemannen yttra sig vid ett senare tillfälle. Ett disciplinärt förfarande mot tjänstemannen får i så fall inte inledas förrän tjänstemannen har fått tillfälle att yttra sig. 3. Om anklagelserna mot tjänstemannen, efter byråns utredning, inte kan styrkas skall [Johnson]s direktör besluta att utredningen skall avslutas utan åtgärd, och skriftligen underrätta tjänstemannen och dennes institution om detta. Tjänstemannen får begära att beslutet läggs till personalakten.” 8 I artikel 2 i bilaga IX till tjänsteföreskrifterna föreskrivs följande: ”1. Bestämmelserna i artikel 1 i denna bilaga skall på motsvarande sätt tillämpas på tillsättningsmyndighetens administrativa utredningar. 2. Tillsättningsmyndigheten skall underrätta den berörda personen när utredningen avslutas, tillhandahålla honom slutsatserna från utredningsrapporten och på begäran, under förutsättning att det inte inverkar på skyddet för tredje parts legitima intressen, alla handlingar som är direkt förknippade med anklagelserna mot honom. …” 9 Artikel 3 i bilaga IX till tjänsteföreskrifterna har följande lydelse: ”Tillsättningsmyndigheten kan, på grundval av utredningsrapporten, efter att ha underrättat den berörda tjänstemannen om all bevisning i akten och efter att ha hört tjänstemannen, fatta något av följande beslut: a) Att anklagelserna mot tjänstemannen inte kan styrkas. Tjänstemannen skall i så fall underrättas skriftligen. b) Att tjänstemannen har eller tycks ha underlåtit att uppfylla någon av sina skyldigheter, men att disciplinåtgärder trots detta inte skall vidtas, och i lämpliga fall utfärda en varning. c) Att, om tjänstemannen har underlåtit att uppfylla någon av sina skyldigheter i enlighet med artikel 86 i tjänsteföreskrifterna, i) inleda disciplinärt förfarande i enlighet med avsnitt 4 i denna bilaga, eller ii) hänskjuta ärendet till disciplinnämnden.” 10 I artikel 22 i bilaga IX till tjänsteföreskrifterna föreskrivs följande: ”1 Efter att ha hört tjänstemannen skall tillsättningsmyndigheten fatta sitt beslut i enlighet med artiklarna 9 och 10 i denna bilaga inom två månader från den dag då den fick nämndens yttrande. Beslutet skall vara motiverat. 2 Om tillsättningsmyndigheten beslutar att lägga ner ärendet utan disciplinär åtgärd skall den utan dröjsmål underrätta den berörda tjänstemannen skriftligen. Den berörda tjänstemannen får begära att detta beslut läggs till hans personalakt.” Bakgrund till tvisten 11 I punkterna 2–36 i den överklagade domen redogjordes för bakgrunden till tvisten enligt följande: ”2 Klaganden anställdes den 1 augusti 2000 av myndigheten som är behörig att sluta anställningsavtal (nedan kallad anställningsmyndigheten) vid ett organ inom unionen, Europeiskt centrum för övervakning av rasism och främlingsfientlighet (EUMC), numera FRA, som tillfälligt anställd i den mening som avses i artikel 2 a i anställningsvillkoren för övriga anställda i Europeiska unionen (nedan kallade anställningsvillkoren). Klaganden hade inledningsvis ett tidsbegränsat kontrakt, men blev tillsvidareanställd från och med den 16 december 2006. 3 Genom en skrivelse av den 13 juni 2013 underrättade FRA:s dåvarande direktör klaganden om sitt beslut att säga upp hans kontrakt. 4 Genom dom av den 8 oktober 2015, DD/FRA (F‑106/13 och F‑25/14, EU:F:2015:118), ogiltigförklarade personaldomstolen uppsägningsbeslutet på grund av att FRA:s direktör, innan detta antogs, inte uttryckligen hade underrättat klaganden om att han, på grund av olika händelser, hade för avsikt att säga upp dennes kontrakt och inte hade berett klaganden tillfälle att yttra sig i ärendet. 5 Den 29 februari 2016 återinsatte FRA, under en ny direktörs ledning, klaganden i sin tjänst inom ramen för verkställigheten av domen av [domen om ogiltigförklaring]. 6 Genom ett e‑postmeddelande samma dag uppmanades klaganden av sin avdelningschef att senast den 18 mars 2016 utarbeta ett internt briefingdokument på 15–20 sidor om människorättsnormer och rättspraxis avseende tankefrihet, samvetsfrihet och religionsfrihet, på internationell nivå och unionsnivå. 7 Den 18 mars 2016 skickade klaganden per e‑post ett dokument på 31 sidor till sin avdelningschef, vilket betecknades som ’det allra första utkastet till briefingdokument om religionsfrihet’, med titeln ’Internt informationsmeddelande om eventuella relevanta FRA-projekt rörande tankefriheten’ (nedan kallat det omtvistade briefingdokumentet). 8 I början av april 2016 lagrades det omtvistade briefingdokumentet i FRA:s dokumenthanteringssystem, som alla klagandens kollegor hade tillgång till. 9 Den 7 april 2016 underrättade avdelningschefen klaganden om att han hade vidarebefordrat det omtvistade briefingdokumentet till FRA:s direktör och uppmanade honom att skicka länken till det dokument som hade lagrats i FRA:s dokumenthanteringssystem till en av sina kollegor, så att han kunde ta del av det dokumentet och den analys som hade gjorts i detta. 10 Genom ett e‑postmeddelande av den 16 oktober 2017 uppmanade avdelningschefen klaganden att revidera det omtvistade briefingdokumentet och utveckla den analys som hade ägnats åt religionsfrihet från ett EU-perspektiv, inför ett eventuellt offentliggörande. 11 Vidare ingav klaganden den 7 november 2017 ett internt överklagande av sin bedömningsrapport för år 2016 (nedan kallad 2016 års bedömningsrapport) och hävdade att hans effektivitet, kapacitet och uppträdande borde ha bedömts vara ’mycket bra’ i stället för ’tillfredsställande’. Klaganden gjorde därvid gällande, med avseende på det omtvistade briefingdokumentet, att det var beklagligt att hans avdelningschef, i egenskap av bedömare, hade bekräftat att briefingdokumentet var mycket användbart och tjänade sitt syfte under bedömningsdialogen, medan han senare riktade kritik mot detta. Klaganden hävdade även att bedömarens kommentarer att det omtvistade briefingdokumentet till största delen bestod av hänvisningar till rättspraxis var felaktiga, eftersom briefingdokumentet även innehöll en rättslig, begreppsmässig och politisk analys. 12 Klaganden översände en reviderad version av det omtvistade briefingdokumentet den 1 december 2017. 13 Den 5 december 2017 avslog FRA:s direktör klagandens interna överklagande av 2016 års bedömningsrapport. Vid detta tillfälle uppgav FRA:s direktör att han hade informerats om att det omtvistade briefingdokumentet till en mycket stor del var en direkt kopia av flera källor, däribland dokument från Europarådet, som det inte hänvisades till i nämnda briefingdokument, och att klaganden inte hade underrättat sin avdelningschef om detta förhållande, utan fått honom att tro att briefingdokumentet var resultatet av klagandens eget arbete. 14 Den 9 februari 2018 rådfrågade FRA:s direktör Johnson om möjligheten att inleda en administrativ utredning av klagandens beteende. 15 Den 20 mars 2018 beslutade Johnson att inte inleda någon utredning, i avsaknad av ’tillräckliga bevis för att det föreligger bedrägeri, korruption eller annan olaglig verksamhet’. 16 Den 23 mars 2018 inledde FRA:s direktör en administrativ utredning av klagandens beteende i samband med det omtvistade briefingdokumentet (nedan kallat beslutet att inleda utredningen). Den utsedda utredaren förklarade att det inte förelåg någon intressekonflikt. Syftet med utredningen var att för det första fastställa i exakt vilken utsträckning klaganden hade framställt det omtvistade briefingdokumentet som resultatet av sitt eget arbete och innehöll utdrag ur handlingar som inte tillhörde FRA och som varken citerades eller det gjordes hänvisningar till, för det andra vilka av dessa handlingar som eventuellt omfattades av upphovsrätt, för det tredje huruvida det fanns andra handlingar som klaganden hade upprättat inom ramen för sitt arbete vid FRA på området för tankefrihet, samvetsfrihet och religionsfrihet och som uppfyllde de två ovannämnda villkoren och för det fjärde, om så var fallet, huruvida tjänsteföreskrifterna åsidosatts eller huruvida intrång skett i den immateriella äganderätten. 17 Den 23 och den 24 april 2018 förhörde utredaren sju vittnen samt klaganden, som inkom med skriftliga yttranden till utredaren. 18 Den 17 juni 2018 översände utredaren sina preliminära slutsatser till klaganden. 19 Den 2 juli 2018 inkom klaganden med synpunkter på utredarens preliminära slutsatser. 20 Den 23 juli 2018 ingav utredaren sin slutliga rapport (nedan kallad utredningsrapporten), där det slogs fast att klaganden hade åsidosatt artiklarna 11, 12 och 21 i tjänsteföreskrifterna samt sin lojalitetsplikt och samarbetsskyldighet. Utredaren konstaterade i huvudsak följande: för det första att kopieringen och användningen av andras arbete utan att hänvisa därtill och genom att ge sken av att det var hans eget utgjorde en form av bedrägeri, ohederlighet och undanhållande som stred inte bara mot artikel 12 i tjänsteföreskrifterna utan även mot nästan alla moraliska normer, för det andra att klaganden avsiktligt hade vilselett de anställda på sin avdelning och undanhållit viktig information, vilket stred mot artiklarna 11 och 12 i tjänsteföreskrifterna, för det tredje att den omständigheten att klaganden hade tagit tre veckor på sig att redigera det omtvistade briefingdokumentet, som till största delen är en kopia, utgjorde ett annat, relativt ringa, åsidosättande av artikel 12 i tjänsteföreskrifterna, för det fjärde att omnämnandet, inom ramen för bedömningen av honom för år 2016, av det omtvistade briefingdokumentet som en prestation var vilseledande och också utgjorde ett åsidosättande av artikel 12 i tjänsteföreskrifterna, för det femte att användningen av upphovsrättsskyddat material utan att informera upphovsmannen, det vill säga Europarådet, också utgjorde ett åsidosättande av artikel 12 i tjänsteföreskrifterna, för det sjätte att klaganden hade handlat på ett bedrägligt och/eller ohederligt sätt och därmed inte hade uppträtt med enbart unionens bästa för ögonen, i strid med artikel 11 i tjänsteföreskrifterna och lojalitetsplikten, och för det sjunde att användningen av andras arbete utan hänvisning därtill och utan att underrätta sina överordnade utgjorde ett åsidosättande av artikel 21 i tjänsteföreskrifterna och av klagandens samarbetsskyldighet. 21 Klaganden hördes av FRA:s direktör den 15 oktober 2018 i enlighet med artikel 3 i bilaga IX till tjänsteföreskrifterna … och lämnade därefter in en skriftlig förklaring, daterad samma dag. 22 Genom ett beslut av den 23 oktober 2018 inledde FRA:s direktör ett disciplinärt förfarande mot klaganden vid disciplinnämnden (nedan kallat beslutet att inleda det disciplinära förfarandet). Klagandens delgavs detta beslut den 7 november 2018. 23 Disciplinnämnden konstituerades den 26 februari 2019 genom ett beslut av FRA:s direktör. 24 Den 27 februari 2017 upprättade FRA:s direktör en rapport till disciplinnämnden, i enlighet med artikel 12 i bilaga IX till tjänsteföreskrifterna (nedan kallad rapporten från FRA:s direktör). 25 Den 21 mars 2019 ingav klaganden sin svarsinlaga till disciplinnämndens ordförande. 26 Klaganden hördes av disciplinnämnden den 22 mars 2019. 27 Den 7 maj 2019 avgav disciplinnämnden ett motiverat yttrande, i enlighet med artikel 18 i bilaga IX till tjänsteföreskrifterna, där den fann att det fanns fog för anklagelserna om ett beteende som stred mot klagandens skyldigheter enligt artiklarna 11, 12 och 21 i tjänsteföreskrifterna, nämligen att klaganden hade framställt andras handlingar som sina egna, utan att nämna källorna. Disciplinnämnden rekommenderade att klaganden skulle flyttas ned två lönegrader, det vill säga till lönegrad AD 7. Disciplinnämnden angav inte att det fanns några förmildrande omständigheter. 28 Disciplinnämnden konstaterade, i huvudsak, för det första att klaganden inte hade uppträtt med enbart unionens bästa för ögonen, utan för sitt eget bästa när han försökte få ett erkännande för en text som han inte var upphovsmannen till, för det andra att han inte hade uppträtt på det ansvarsfulla sätt som förväntas av en anställd vid FRA, för det tredje att hans agerande kunde ha skadat FRA:s anseende och för det fjärde att han inte hade bistått sina överordnade utan till och med motarbetat dessa, genom att framställa andras arbete som sitt eget. 29 Disciplinnämnden fann således att klaganden hade åsidosatt för det första artikel 11 i tjänsteföreskrifterna, genom att medvetet framställa ett kopierat arbete som sitt eget, för det andra artikel 12 i tjänsteföreskrifterna, eftersom framställning av andras arbete som sitt eget inverkade menligt på klagandens anseende, och för det tredje artikel 21 i tjänsteföreskrifterna, i den mån klaganden inte hade utfört de uppgifter som tilldelats honom, utan hade framställt andras arbete som sitt eget och det fanns en risk för att det omtvistade briefingdokumentet, eller delar därav, skulle tas med i en eller flera handlingar som FRA offentliggjorde, vilket skulle ha kunnat skada FRA:s anseende. 30 Klaganden hördes av FRA:s direktör den 11 juli 2019, i enlighet med artikel 22 i bilaga IX till tjänsteföreskrifterna (nedan kallat hörandet av den 11 juli 2019), och lämnade därefter in en skriftlig förklaring. 31 Den 11 oktober 2019 mottog klaganden ett meddelande från direktören, daterat den 10 oktober 2019, där direktören angav sin avsikt att vidta den disciplinära åtgärd genom vilken klaganden avsattes från sin tjänst och uppmanade honom att inkomma med skriftliga synpunkter i ärendet inom tio arbetsdagar. 32 Klaganden översände sina synpunkter till FRA:s direktör den 24 oktober 2019. 33 Den 12 november 2019 antog FRA:s direktör, i egenskap av anställningsmyndighet, avsättningsbeslutet, som trädde i kraft den 15 november 2019. Genom det beslutet anslöt sig FRA:s direktör till disciplinnämndens slutsatser, utom vad gäller den föreslagna disciplinåtgärden, eftersom han ansåg att nedflyttning till en lägre lönegrad inte i tillräcklig utsträckning återspeglade allvaret i åsidosättandet av de skyldigheter i tjänsten som föreskrivs i artiklarna 11, 12 och 21 i tjänsteföreskrifterna. FRA:s direktör påpekade i synnerhet dels att disciplinnämnden inte hade angett några förmildrande omständigheter utan försvårande omständigheter, nämligen att klaganden hade agerat avsiktligt, att han hade försökt få ett personligt erkännande för ett arbete som utgjorde plagiering, att han inte hade insett allvaret i sitt uppträdande och att det hade funnits en verklig risk för skada på FRA:s anseende, dels att förtroendet hade skadats på ett allvarligt sätt. 34 FRA:s direktör ansåg dessutom att disciplinnämnden inte hade tagit tillräcklig hänsyn till hur allvarliga åsidosättandena av tjänsteföreskrifterna var dels när det gäller klagandens beteende, som FRA:s direktör hade betecknat som en ’ytterst allvarlig överträdelse’, dels när det gäller effekterna av ett sådant beteende på FRA:s anseende, eftersom klaganden, enligt direktörens mening, hade agerat ensam och avsiktligen gett upphov till en allvarlig risk för att detta anseende skulle skadas under en ansenlig tid. FRA:s direktör delade disciplinnämndens slutsats att förtroendet hade skadats på ett allvarligt sätt, men ansåg däremot att det oåterkalleligen hade brutits och att nedflyttning i lönegrad således inte var någon lämplig disciplinär åtgärd. 35 Klaganden överklagade avsättningsbeslutet den 16 december 2019. 36 FRA:s direktör beslutade att avslå klagomålet den 15 april 2020.” Talan vid tribunalen och den överklagade domen 12 Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 23 juli 2020 väckte klaganden den talan som avses i punkt 1 ovan. 13 Klaganden yrkade att tribunalen skulle, för det första, ogiltigförklara avsättningsbeslutet, för det andra, i förekommande fall, ogiltigförklara beslutet att avslå klagomålet, för det tredje, ersätta den ekonomiska och ideella skada som han hade lidit och, för det fjärde, förplikta FRA att ersätta rättegångskostnaderna. Till stöd för sina två första yrkanden åberopade klaganden åtta förstahandsgrunder och en andrahandsgrund enligt följande. – Den första grunden avsåg åsidosättande rättssäkerhetsprincipen, felaktig rättstillämpning och en uppenbart oriktig bedömning, åsidosättande av 7 § punkt 1 i Bundesgesetz über das Urheberrecht an Werken der Literatur und der Kunst und über verwandte Moore (Urheberrechtsgesetz) (lagen om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk och närstående rättigheter) av den 9 april 1936 (BGBl. 1936, 111/1936) och åsidosättande av artikel 11 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan), för det första eftersom plagieringen ansågs utgöra en överträdelse av tjänsteföreskrifterna, för det andra eftersom de kopierade texterna inte skyddades av nämnda lag och för det tredje eftersom klagandens yttrandefrihet hade åsidosatts. – Den andra grunden avsåg ett åsidosättande av aktsamhetsplikten eller omsorgsplikten från utredarens och FRA:s direktörs sida i samband med inledandet av det disciplinära förfarandet, genom avsättningsbeslutet och genom disciplinnämnden, samt åsidosättande av oskuldspresumtionen och det höga beviskravet i administrativa utredningar och disciplinära förfaranden. – Genom sin tredje grund gjorde klaganden gällande att FRA:s direktör, i egenskap av anställningsmyndighet, hade underlåtit att agera neutralt, opartiskt och objektivt, att oskuldspresumtionen hade åsidosatts och att det förelåg maktmissbruk. – Den fjärde grunden avsåg en uppenbart oriktig bedömning när det gäller klagandens åsidosättande av artiklarna 11, 12 och 21 i tjänsteföreskrifterna. – Klaganden hävdade genom den femte grunden att den administrativa utredningen hade inletts på ett rättsstridigt sätt i avsaknad av prima facie-bevisning och att det disciplinära förfarandet inletts på ett rättsstridigt sätt. – Den sjätte grunden avsåg underlåtenhet från utredarens sida att iaktta ramen för utredningen, åsidosättande av artiklarna 4.2 och 7.6 i beslut 2013/01 av den 22 maj 2013 från FRA:s styrelse om hur administrativa utredningar och disciplinära förfaranden ska handläggas, av artiklarna 4.1 a–d och 5.1 a i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2018/1725 av den 23 oktober 2018 om skydd för fysiska personer med avseende på behandling av personuppgifter som utförs av unionens institutioner, organ och byråer och om det fria flödet av sådana uppgifter samt om upphävande av förordning (EG) nr 45/2001 och beslut nr 1247/2002/EG (EUT L 295, 2018, s. 39) och, innan förordning 2018/1725 var tillämplig, av artiklarna 4.1 a–d och 5.1 a i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 45/2001 av den 18 december 2000 om skydd för enskilda då gemenskapsinstitutionerna och gemenskapsorganen behandlar personuppgifter och om den fria rörligheten för sådana uppgifter (EGT L 8, 2001, s. 1) samt åsidosättande av verkningarna av en dom om ogiltigförklaring. – Som sjunde grund gjorde klaganden gällande att utredaren hade underlåtit att handlägga ärendet på ett opartiskt, neutralt och objektivt sätt. – Den åttonde grunden avsåg åsidosättande av rätten till försvar, särskilt rätten att yttra sig, samt åsidosättande av artiklarna 1, 2 och 12 i bilaga IX till tjänsteföreskrifterna. – Genom den nionde grunden gjorde klaganden, i andra hand, gällande att proportionalitetsprincipen hade åsidosatts vid vidtagandet av den disciplinära åtgärd genom vilken klaganden avsattes från sin tjänst, med hänsyn till de omständigheter som lades klaganden till last. 14 Tribunalen ogillade klagandens yrkanden om ogiltigförklaring och ersättning i sin helhet i den överklagade domen. Tribunalen slog även fast att det inte fanns någon grund för att bifalla respektive begäran om en åtgärd för processledning. Parternas yrkanden i målet om överklagande 15 Klaganden har yrkat att domstolen ska – upphäva den överklagade domen, – följaktligen ogiltigförklara avsättningsbeslutet och, vid behov, ogiltigförklara beslutet att avslå klagomålet, – ersätta den ekonomiska och ideella skada som sökanden påstår sig ha lidit, och – förplikta FRA att ersätta rättegångskostnaderna. 16 FRA har yrkat att domstolen ska – ogilla överklagandet, och – förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna i sin helhet. Prövning av överklagandet Den första grunden 17 Klaganden har genom sin första grund kritiserat tribunalen för att, i punkterna 179–193 i den överklagade domen, ha gjort sig skyldig till flera fall av felaktig rättstillämpning vid sin bedömning av utredarens objektiva opartiskhet och för att inte ha lämnat en tillräcklig motivering i detta avseende. Grunden består av två delar. Parternas argument 18 Genom den första grundens första del har klaganden för det första hävdat att tribunalen, när den, i punkterna 179–185 i den överklagade domen, fann att den bevisning som han hade lagt fram inte var tillräcklig för att konstatera en bristande subjektiv opartiskhet hos utredaren, underlät att mot bakgrund av denna bevisning pröva huruvida det kunde föreligga en bristande objektiv opartiskhet hos utredaren. Det skulle räcka med att pröva de faktiska omständigheterna mot bakgrund av en bristande objektiv opartiskhet, även om det inte finns några omständigheter som gör det möjligt att fastställa en bristande subjektiv opartiskhet. 19 För det andra räcker det, i motsats till vad tribunalen slog fast i punkterna 186–192 i den överklagade domen, för att konstatera en bristande objektiv opartiskhet, att det föreligger ett rimligt tvivel i detta avseende och att det inte kan skingras. Klaganden har dessutom anfört att det ur en utomstående betraktares synvinkel föreligger ett rimligt tvivel om utredarens opartiskhet i förevarande fall. Enligt honom är varje tvivel om huruvida en extern konsult är oberoende eller opartisk, när det visar sig att vederbörande även tillhandahåller juridisk rådgivning och erhåller upprepade betalningar från arbetsgivaren, rimligt ur en utomstående observatörs synvinkel. Konstaterandena i punkterna 189–191 i den överklagade domen bekräftar dessutom att det förelåg ett rimligt tvivel. Tribunalen gjorde emellertid en felaktig kvalificering av dessa omständigheter. Tribunalen gjorde dessutom en annan felaktig rättstillämpning i punkt 187 i den överklagade domen, eftersom det inte ankom på klaganden, utan på FRA, att skingra dessa tvivel. 20 Klaganden har för det tredje hävdat att tribunalens slutsats, i punkt 191 i den överklagade domen, att de belopp som betalades till utredaren motiverades av den mängd arbete som han hade fått i uppdrag att utföra, saknar relevans i förevarande mål, eftersom den inte skingrar det rimliga tvivlet om att det förelåg en intressekonflikt för utredaren på grund av ekonomiska skäl. En intressekonflikt av detta slag utgör ett av de allvarligaste fallen av rättsstridighet och som sådan ska varje intressekonflikt av ekonomiska skäl anses vara relevant, oaktat det aktuella beloppet. Klaganden har följaktligen gjort gällande att den rättspraxis som följer av domen av den 18 september 2012, Allgeier/FRA (F‑58/10, EU:F:2012:130), i motsats till vad tribunalen slog fast i punkt 192 i den överklagade domen, är relevant i förevarande fall. 21 För det fjärde har klaganden slutligen gjort gällande att tribunalen missuppfattade bevisningen och gjorde en uppenbart oriktig bedömning i punkt 189 i den överklagade domen. Han har i detta avseende hävdat att det framgick av den bevisning som hade lagts fram för tribunalens bedömning att den tjänst som tillhandahölls av utredaren, för vilken denne erhöll ersättning, i själva verket bestod av juridisk rådgivning. 22 Genom den första grundens andra del har klaganden gjort gällande att tribunalen inte gjorde en tillräcklig prövning av den bevisning och de faktiska omständigheter som lagts fram för dess bedömning och att tribunalen, i punkterna 187–193 i den överklagade domen, gjorde en felaktig rättstillämpning genom vilken den, i punkterna 292–296 i den överklagade domen, avslog klagandens första och andra begäran om åtgärder för processledning. 23 FRA har inledningsvis gjort gällande att överklagandet i stor utsträckning utgör en upprepning av de ståndpunkter och argument som klaganden framfört i ansökan och i repliken i första instans. Enligt FRA utgör följaktligen flera påstått rättsliga argument som framförts i överklagandet i själva verket försök att bestrida de faktiska omständigheterna. 24 FRA anser att överklagandet såvitt avser den första grunden delvis inte kan prövas och att överklagandet under alla omständigheter inte kan bifallas på denna grund. Domstolens bedömning 25 Genom den första grundens andra del, som ska prövas först, har klaganden kritiserat punkterna 292–296 i den överklagade domen. Enligt klaganden hade tribunalen nämligen fel när den i dessa punkter vägrade att vidta de åtgärder för processledning som klaganden hade begärt för att påvisa en bristande opartiskhet hos utredaren och tribunalen gjorde därmed inte en korrekt prövning av den bevisning som lagts fram för dess bedömning. Tribunalen missuppfattade dessutom denna bevisning i punkterna 187–193 i den överklagade domen. 26 Enligt domstolens fasta praxis är tribunalen ensam behörig att avgöra huruvida det föreligger ett eventuellt behov av att komplettera den information som den har tillgång till i anhängiggjorda mål (dom av den 4 mars 2021, Nash/SRB, C‑947/19 P, EU:C:2021:172, punkt 98 och där angiven rättspraxis). 27 Klaganden kan således inte vid tidpunkten för förevarande mål om överklagande med framgång bestrida tribunalens beslut att inte vidta de åtgärder för processledning som han föreslog i sina inlagor i första instans. 28 Vad gäller den första grundens första del, som i huvudsak avser att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning när den uteslöt att det förelåg ett rimligt tvivel om utredarens objektiva opartiskhet, erinrar domstolen om att unionens institutioner, organ och byråer enligt fast rättspraxis är skyldiga att iaktta de grundläggande rättigheter som garanteras i unionsrätten, däribland rätten till god förvaltning, som stadfästs i artikel 41 i stadgan. I denna artikel anges bland annat att var och en har rätt att få sina angelägenheter behandlade opartiskt av unionens institutioner, organ och byråer (se, för ett liknande resonemang, dom av den 11 januari 2024, Cox/Cedefop, C‑111/22 P, EU:C:2024:5, punkterna 44 och 45 samt där angiven rättspraxis). 29 Domstolen har i detta avseende preciserat att kravet på opartiskhet, som gäller för unionens institutioner, organ och byråer när de fullgör sina uppgifter, syftar till att säkerställa den likabehandling som ligger till grund för unionen. Detta krav syftar bland annat till att undvika intressekonflikter för tjänstemän och anställda som agerar på dessa institutioners, organs och byråers vägnar. Mot bakgrund av den grundläggande betydelse som garantin för oberoende och integritet har såväl för det interna arbetet hos unionens institutioner, organ och byråer som för den bild som dessa uppvisar utåt, omfattar kravet på opartiskhet varje omständighet som en tjänsteman eller en anställd som har att uttala sig i ett ärende rimligtvis måste inse – för en utomstående part – kan framstå som sådan att den kan påverka tjänstemannens eller den anställdes oberoende i denna fråga (dom av den 11 januari 2024, Steele och Cox/Cedefop, C‑111/22 P, EU:C:2024:5, punkt 46 och där angiven rättspraxis). 30 Detta krav på opartiskhet omfattar en subjektiv komponent, enligt vilken ingen medlem av den berörda institutionen får ge uttryck för partiskhet eller en personlig förutfattad mening, och en objektiv komponent. Den sistnämnda komponenten, som klaganden har åberopat, innebär att unionens institutioner, organ och byråer ska ge tillräckliga garantier för att utesluta varje rimligt tvivel om en eventuell förutfattad mening (dom av den 14 mars 2024, D & A Pharma/kommissionen och EMA, C‑291/22 P, EU:C:2024:228, punkt 73 och där angiven rättspraxis). 31 En bristande opartiskhet behöver inte påvisas för att visa att organisationen av det administrativa förfarandet inte ger tillräckliga garantier för att utesluta varje rimligt tvivel om en eventuell förutfattad mening. Det räcker att det föreligger ett rimligt tvivel i detta avseende och att det inte kan skingras (dom av den 11 januari 2024, Cox/Cedefop, C‑111/22 P, EU:C:2024:5, punkt 47 och där angiven rättspraxis). 32 Av detta följer att det inte kan krävas av personer vilkas ärenden handläggs av någon av unionens institutioner, organ eller byråer att de till stöd för sitt argument att kravet på objektiv opartiskhet inte har iakttagits under ett administrativt förfarande ska lägga fram konkreta indicier på partiskhet. Den objektiva opartiskheten ska nämligen bedömas oberoende av den berörda personens specifika beteende (dom av den 14 mars 2024, D & A Pharma/kommissionen och EMA, C‑291/22 P, EU:C:2024:228, punkt 80). 33 Efter att i huvudsak ha erinrat om denna rättspraxis, i punkt 186 i den överklagade domen, slog tribunalen fast, i punkt 187 i den domen, att klaganden inte hade visat att relationen mellan FRA och utredaren kunde ge upphov till ett rimligt tvivel om utredarens objektiva opartiskhet. I detta avseende påpekade tribunalen, i punkterna 188–191 i nämnda dom, för det första, att det framgick av den bevisning som klaganden hade ingett att utredaren hade haft ett anställningsförhållande inte med FRA, utan med Europeiska kommissionen, och, för det andra, att den bevisning som klaganden hade lagt fram avseende utredarens ställning som juridisk rådgivare till FRA inte var tillräcklig för att styrka ett rimligt tvivel om att det förelåg en eventuell förutfattad mening, i synnerhet på grund av att utredarens roll var begränsad till den roll som en extern konsult har och, för det tredje, vad gäller de ekonomiska intressena mellan utredaren och FRA, att beloppet av de avtal som ingåtts mellan dem var rimligt och motiverat med hänsyn till den mängd arbete som krävdes för att utföra dessa uppgifter. 34 Enligt domstolens fasta praxis följer det av artikel 256.1 andra stycket FEUF och artikel 58 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol att tribunalen är ensam behörig dels att fastställa de faktiska omständigheterna, utom då det av handlingarna i målet framgår att de fastställda omständigheterna är materiellt oriktiga, dels att bedöma dessa faktiska omständigheter. Av detta följer att bedömningen av de faktiska omständigheterna inte utgör, med undantag för i de fall då tribunalen har missuppfattat bevisningen, en rättsfråga som ska prövas av domstolen (dom av den 25 april 2024, NS/parlamentet, C‑218/23 P, EU:C:2024:358, punkt 58 och där angiven rättspraxis). 35 En sådan missuppfattning föreligger när bedömningen av den befintliga bevisningen framstår som uppenbart oriktig eller uppenbart strider mot dess lydelse utan att någon ny bevisning har beaktats. Det ska emellertid utifrån handlingarna i målet vara uppenbart att tribunalen missuppfattat bevisningen eller de faktiska omständigheterna, utan att domstolen behöver göra en ny bedömning därav. När en klagande har gjort gällande att tribunalen har missuppfattat bevisningen, ska vederbörande dessutom ange exakt vilka omständigheter som tribunalen har missuppfattat och visa de bedömningsfel som klaganden anser har orsakat denna missuppfattning hos tribunalen (dom av den 27 april 2023, Fondazione Cassa di Risparmio di Pesaro m.fl./kommissionen, C‑549/21 P, EU:C:2023:340, punkt 74 och där angiven rättspraxis, och dom av den 11 januari 2024, Foz/rådet, C‑524/22 P, EU:C:2024:23, punkt 38 och där angiven rättspraxis). 36 Av detta följer att den första grunden inte kan tas upp till prövning, i den del klaganden genom sina argument har gjort gällande att den bevisning som lades fram vid tribunalen var sådan att den gav upphov till ett rimligt tvivel om utredarens objektiva opartiskhet, eftersom den visade vilken roll utredaren hade som juridisk rådgivare till FRA och den höga lön som FRA utbetalade till honom inom ramen för de avtal om extern rådgivning som hade ingåtts mellan dem. Genom sådana argument vill klaganden nämligen få till stånd en ny bedömning av denna bevisning. Även om klaganden formellt har kritiserat tribunalen för att ha missuppfattat vissa delar av denna bevisning, särskilt de som rör utredarens ställning som juridisk rådgivare till FRA, konstaterar domstolen att klaganden, under förevändning av en missuppfattning, i själva verket avser att få till stånd en ny prövning av argument som redan anförts i detta avseende i första instans, dock utan att ange på vilket sätt tribunalen skulle ha gjort en uppenbart oriktig bedömning av de faktiska omständigheterna och bevisningen. 37 Klagandens argument kan inte heller godtas i den del han genom den första grunden har kritiserat tribunalen för att ha gjort en felaktig rättstillämpning när den, i punkt 191 i den överklagade domen, fann att enbart den omständigheten att det förelåg en ekonomisk relation mellan utredaren och FRA, oberoende av storleken på den utbetalade ersättningen, inte räckte för att ge upphov till ett rimligt tvivel om utredarens objektiva opartiskhet. Enbart denna omständighet är nämligen inte tillräcklig för att skapa en intressekonflikt för en utredare som kan leda till att det disciplinära förfarandet ogiltigförklaras, eftersom unionens ifrågavarande institution, organ eller byrå annars skulle förlora möjligheten att vända sig till samma utredare inom ramen för olika uppdrag. Det kan inte heller uppstå någon intressekonflikt på grund av att en utredare redan har tillhandahållit FRA extern rådgivning när den rådgivningen inte avser föremålet för den aktuella utredningen. Det framgår inte av punkterna 189 och 190 i den överklagade domen att så skulle vara fallet. 38 I den del klaganden slutligen har kritiserat tribunalen för att, i punkt 192 i den överklagade domen, ha slagit fast att förevarande mål inte motsvarar det mål som gav upphov till domen av den 18 september 2012, Allgeier/FRA (F‑58/10, EU:F:2012:130), är klagandens argument verkningslöst, dels eftersom enbart den omständigheten att tribunalen i den överklagade domen, i förekommande fall, har avvikit från den lösning som valdes i en dom från personaldomstolen inte kan utgöra en felaktig rättstillämpning, dels eftersom detta skäl är överflödigt. 39 Av detta följer att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser den första grunden. Den andra grunden Parternas argument 40 Genom den andra grunden har klaganden i huvudsak kritiserat tribunalen för att, i punkterna 67–98 i den överklagade domen, ha gjort en felaktig rättstillämpning i flera avseenden, en missuppfattning av bevisningen och uppenbart oriktiga bedömningar vid prövningen av det beteende som FRA kritiserade klaganden för, nämligen att ha ägnat sig åt ”plagiering” inför utarbetandet av det omtvistade briefingdokumentet, och för att inte ha lämnat en tillräcklig motivering i detta avseende. 41 Klaganden har, för det första, kritiserat tribunalens tolkning av begreppet plagiering i punkterna 58–61, 70, 72, 79 och 81 i den överklagade domen. Tribunalen föreslog i detta avseende en definition som saknar rättslig relevans av ett begrepp som inte omfattas av unionsrätten, utan snarare av vanligt språkbruk, för att använda definitionen vid en bedömning av klagandens beteende och fastställande av det ansvar som detta beteende föranleder, trots att bedömningen av klagandens uppträdande borde ha gjorts enbart mot bakgrund av de skyldigheter som följer av tjänsteföreskrifterna. 42 Vidare hänvisade tribunalen felaktigt, i punkt 60 i den överklagade domen, till förslag till avgörande av generaladvokaten Szpunar i målet Navarro m.fl. (C‑476/17, EU:C:2018:1002), angående tolkningen av det så kallade undantaget för ”citat” som föreskrivs i Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/29/EG av den 22 maj 2001 om harmonisering av vissa aspekter av upphovsrätt och närstående rättigheter i informationssamhället (EGT L 167, 2001, s. 10), som gör det möjligt att skilja mellan tillåtna citat och upphovsrättsintrång, vilket det inte kan röra sig om i förevarande fall. Klaganden har i detta avseende gjort gällande att direktiv 2001/29 rör harmonisering av vissa aspekter av upphovsrätten. Det framgår dessutom av ordalydelsen och sammanhanget i detta förslag till avgörande att det där förekommande ordet plagiering avser ett intrång i upphovsrätten i samband med att gränserna för undantaget för citat överskrids. FRA anser själv att upphovsrättslagstiftningen inte har någon större betydelse i förevarande mål. Klaganden har dessutom vidhållit att den ståndpunkt som utvecklats inom ramen för nämnda förslag till avgörande endast är relevant om kopierade texter skyddas av lagstiftningen om upphovsrätt i Österrike. Tribunalen gjorde följaktligen en felaktig rättstillämpning när den, i punkt 81 i den överklagade domen, fann att tillämplig nationell upphovsrättslagstiftning inte var relevant i förevarande fall. 43 Klaganden har, för det andra, gjort gällande att tribunalen felaktigt förefaller anse att artikel 11 i stadgan inte är tillämplig. Klaganden har, med hänvisning till praxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna, gjort gällande att yttrandefriheten är tillämplig på mottagande och spridning av alla uppgifter och idéer, oberoende av deras innehåll. 44 Klaganden har i detta avseende hävdat att tribunalen gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning, i punkt 57 i den överklagade domen, genom att hänvisa till ordalydelsen i disciplinnämndens rådgivande yttrande, trots att endast ordalydelsen i tillsättningsmyndighetens beslut är relevant för att bedöma detta besluts lagenlighet. Tribunalens överväganden i punkterna 90, 91 och 97 i den överklagade domen, enligt vilka skyldigheten att ange källorna inte kan anses utgöra en orimlig inskränkning av yttrandefriheten, utgör dessutom en felaktig rättstillämpning, eftersom en kränkning av yttrandefriheten enligt praxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna även kan följa av att den berörda personen åläggs formaliteter, villkor, inskränkningar eller sanktionsåtgärder. Skyldigheten att avslöja sina källor är en formalitet eller ett villkor som är knutet till utövandet av yttrande- och informationsfriheten. Tribunalen åsidosatte således den skyldighet som följer av artikel 52.3 i stadgan, enligt vilken unionsdomstolarna ska beakta praxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna vid tolkningen av stadgan. 45 Tribunalen beaktade inte heller Europadomstolens dom av den 25 november 1999, Maxwell och Strong mot Förenade kungariket (CE:ECHR:1999:1125JUD 002559494), vad gäller tolkningen av kravet i artikel 52.1 i stadgan att varje begränsning i utövandet av de rättigheter och friheter som erkänns i stadgan ska vara ”föreskriven i lag”. Tribunalen bortsåg från detta argument från klaganden och har således inte behandlat argumentet på ett korrekt sätt, varför den överklagade domen inte är tillräckligt motiverad. 46 Enligt klaganden omfattades han, när han upprättade och delade det omtvistade briefingdokumentet, av den yttrandefrihet och informationsfrihet som garanteras i artikel 11 i stadgan. Det följer av praxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna att en uppsägning av disciplinära skäl kan utgöra ett åsidosättande av en sådan frihet och att villkoren för en giltig begränsning av denna frihet, i enlighet med artikel 52.1 i stadgan, inte är uppfyllda i förevarande fall. Tribunalen underlät således att tolka artikel 11 i stadgan mot bakgrund av praxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna, i enlighet med den skyldighet som följer av artikel 52.3 i stadgan, genom att inte förklara på vilket sätt det beteende som läggs klaganden till last, vilket ska skyddas av artikel 11 i stadgan och som inte omfattas av någon giltig lagstadgad begränsning, skulle anses vara olämpligt och kunna bli föremål för sanktionsåtgärder. 47 För det tredje, såvitt avser avsaknaden av en giltig lagstadgad begränsning, gjorde tribunalen i den överklagade domen, i synnerhet i punkterna 67–69 och 95–98 i den domen, en felaktig tolkning av artiklarna 11, 12 och 21 i tjänsteföreskrifterna. Klaganden har i detta avseende gjort gällande att tribunalen bortsåg från det sammanhang som följde av 2004 års reform av tjänsteföreskrifterna, i vilken den yttrandefrihet som fastställs i artikel 11 i stadgan och praxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna avseende artikel 52 i stadgan beaktades. Artikel 11 i stadgan motiverade nämligen reformen av artikel 17 i tjänsteföreskrifterna och införandet av en artikel 17a i tjänsteföreskrifterna, eftersom de allmänna bestämmelserna i artiklarna 11, 12 och 21 i tjänsteföreskrifterna inte var tillräckligt klara och precisa vad gäller begränsningarna av yttrandefriheten för en tjänsteman eller anställd i unionen. 48 För det fjärde gjorde tribunalen en felaktig rättstillämpning, missuppfattade bevisningen och lämnade en otillräcklig motivering i punkterna 72 och 218 i den överklagade domen. Klaganden har i detta avseende hävdat att FRA visserligen har interna regler för utgivning och framställning av forskningsresultat. Dessa regler säkerställer emellertid en korrekt hänvisning i ett senare skede efter det första utkastet till ett forskningsarbete, såsom var fallet med det omtvistade briefingdokumentet. Klaganden har, i motsats till vad som framgår av punkterna 73, 74 och 95 i den överklagade domen, gjort gällande att den omständigheten att hänvisningar och fotnoter inte tagits med i detta ”första utkast” som det omtvistade briefingdokumentet utgjorde, och vilket gavs in som en översikt över strukturen och innehållet i det forskningsarbete som klaganden hade ombetts utföra, inte kan anses utgöra ett olämpligt beteende eller ett illojalt handlande från hans sida. Klaganden har följt FRA:s interna regler och kan därför inte bli föremål för sanktionsåtgärder i detta avseende. 49 FRA har gjort gällande att de argument som klaganden har anfört inom ramen för den andra grunden inte kan tas upp till prövning och anser att det under alla omständigheter är uppenbart att de saknar fog. Domstolens bedömning 50 För det första, vad gäller klagandens argument avseende tribunalens tolkning av begreppet plagiering, och som i huvudsak avser övervägandena i punkterna 58–61, 70, 72, 79 och 81 i den överklagade domen, konstaterar domstolen att dessa argument inte kan godtas. 51 Begreppet plagiering är visserligen, såsom klaganden korrekt har gjort gällande, inte ett unionsrättsligt begrepp och frågor om upphovsrätt omfattas i princip av medlemsstaternas rättsordningar. 52 I förevarande fall fann tribunalen emellertid, såsom framgår av bland annat punkterna 55 och 56 i den överklagade domen, vilka inte har kritiserats av klaganden inom ramen för förevarande överklagande, att det vid prövningen av den första delen av den första grunden för talan i första instans, enligt vilken plagiering inte utgör en överträdelse av tjänsteföreskrifterna, ska beaktas att rättssäkerhetsprincipen kräver att rättsregler ska vara klara och precisa samt att deras verkningar ska vara förutsebara, i synnerhet när de kan få negativa följder för enskilda. Under dessa omständigheter gjorde tribunalen en riktig bedömning när den fann att det, för att avgöra huruvida det beteende som lagts klaganden till last med giltighet kunde bli föremål för sanktionsåtgärder genom att det utgjorde ett åsidosättande av artiklarna 11, 12 och 21 i tjänsteföreskrifterna, vilka är tillämpliga på tillfälligt anställda enligt artikel 11 första stycket i anställningsvillkoren, och huruvida klaganden hade kunnat få kännedom om den exakta omfattningen av de skyldigheter som han hade enligt tjänsteföreskrifterna med avseende på det kritiserade uppträdandet, var nödvändigt att definiera arten av detta uppträdande. 53 Detsamma gäller klagandens kritik av punkt 57 i den överklagade domen, eftersom tribunalen i nämnda punkt endast angav att det förelåg en skillnad i formulering mellan, å ena sidan, avsättningsbeslutet, i vilket FRA hade konstaterat att klaganden hade gjort sig skyldig till plagiering, och, å andra sidan, disciplinnämndens yttrande, enligt vilket det beteende som lades klaganden till last, vilket var oförenligt med artiklarna 11, 12 och 21 i tjänsteföreskrifterna, i huvudsak bestod i en avsiktlig framställning av en handling till följd av kopiering som resultatet av hans eget arbete. Efter att på detta sätt ha identifierat syftet med sin prövning gjorde tribunalen, i punkterna 58–76 i den överklagade domen, en bedömning av frågan huruvida det handlande som lagts klaganden till last, det vill säga den avsiktliga framställningen av en handling som till stor del är resultatet av en kopiering som resultatet av hans eget arbete, omfattades av begreppet plagiat, till vilket det hänvisades i beslutet om avsättning, och följaktligen kunde utgöra ett åsidosättande av de skyldigheter som följer av artiklarna 11, 12 och 21 i tjänsteföreskrifterna. 54 Tribunalen gjorde dessutom en riktig bedömning när den, i punkt 80 i den överklagade domen, slog fast att om en tjänsteman inte fullgör de skyldigheter som följer av tjänsteföreskrifterna, ger den omständigheten att den berörda personen handlar i enlighet med nationell rätt inte honom eller henne immunitet i förhållande till tillämpningen av bestämmelserna i tjänsteföreskrifterna. Tribunalen gjorde således en riktig bedömning, och utan att missuppfatta de faktiska omständigheterna, när den, i punkt 81 i den överklagade domen, fann att i förhållande till bestämmelserna i tjänsteföreskrifterna var hänvisningar till österrikisk rätt inte relevanta i förevarande fall, varför det saknades anledning att pröva räckvidden av denna rätt. 55 För det andra grundar sig även invändningen att tribunalen, i punkterna 90 och 91 i den överklagade domen, felaktigt underkände klagandens argument att FRA på ett absolut sätt hindrade honom från att utöva sin rätt till yttrandefrihet enligt artikel 11 i stadgan och, i punkterna 86–98 i den överklagade domen, underlät att pröva argumenten avseende ett åsidosättande av artikel 52.1 och 52.3 i stadgan, på en felaktig tolkning av den överklagade domen. 56 I motsats till vad klaganden har gjort gällande konstaterade tribunalen nämligen inte i någon punkt i den överklagade domen att innehållet i det omtvistade briefingdokumentet inte omfattades av yttrandefriheten, vilket skulle ha inneburit att artikel 11 i stadgan inte var tillämplig, och än mindre fann den att en disciplinär åtgärd på grund av plagiering i förekommande fall inte kunde anses utgöra en inskränkning av denna frihet och därför inte skulle vara föreskriven i lag, i enlighet med villkoret i artikel 52.1 i stadgan. 57 Tvärtom fann tribunalen, såsom särskilt framgår av punkterna 86–94 i den överklagade domen, att yttrandefriheten enligt artikel 11 första stycket i stadgan innefattar åsiktsfrihet samt frihet att ta emot och sprida uppgifter och tankar utan offentlig myndighets inblandning och oberoende av territoriella gränser. Tribunalen slog även fast att såsom framgår av artikel 52.1 i stadgan ska en begränsning av unionsrätten, för att anses vara förenlig med denna rätt, vara ”föreskriven i lag”, avse ett mål av allmänt samhällsintresse som erkänns som sådant av unionen och får inte vara orimlig. Tribunalen gjorde en riktig bedömning när den fann att artiklarna 11, 12 och 21 i tjänsteföreskrifterna utgör legitima begränsningar av utövandet av denna rättighet, i den mening som avses i artikel 52.1 i stadgan, och att en sådan begränsning inte kan anses vara orimlig. 58 I den mån klaganden har gjort gällande att tribunalen underlät att analysera följderna av Europadomstolens dom av den 25 november 1999, Maxwell och Strong mot Förenade kungariket (CE:ECHR:1999:1125JUD 002559494), erinrar EU-domstolen dessutom om att en grund som avser tribunalens underlåtenhet att pröva argument som åberopats i första instans i huvudsak innebär ett åberopande av att den motiveringsskyldighet som följer av artikel 36 i stadgan för Europeiska unionens domstol, vilken är tillämplig på tribunalen enligt artikel 53 första stycket i stadgan, och artikel 117 i tribunalens rättegångsregler, har åsidosatts (dom av den 9 november 2023, XC/kommissionen, C‑527/21 P, EU:C:2023:850, punkt 98 och där angiven rättspraxis). 59 Motiveringsskyldigheten innebär inte att tribunalen ska utforma domskälen så, att samtliga resonemang som parterna i målet fört behandlas vart och ett för sig och på ett uttömmande sätt. Tribunalens motivering kan vara underförstådd, förutsatt att de berörda får kännedom om varför tribunalen inte har godtagit deras argument och att domstolen får ett tillräckligt underlag för att kunna utföra sin prövning (dom av den 9 november 2023, XC/Commission, C‑527/21 P, EU:C:2023:850, punkt 99 och där angiven rättspraxis). 60 I förevarande fall gjorde klaganden i sin ansökan i första instans gällande att en inskränkning, ”föreskriven i lag”, av den grundläggande yttrandefriheten, i den mening som avses i artikel 52.1 i stadgan, kräver att den aktuella lagen ska ha en viss grad av klarhet och förutsebarhet. Han hävdade i detta avseende att det följer av Europadomstolens dom av den 25 november 1999, Maxwell och Strong mot Förenade kungariket (CE:ECHR:1999:1125JUD 002559494) att en bestämmelse som är särskilt vag och som inte ger den berörda personen upplysningar om vilken typ av uppträdande som strider mot föreläggandet inte kan anses utgöra en ”lag”, i den mening som avses i denna bestämmelse i stadgan. 61 Efter att ha erinrat om praxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna enligt vilken en bestämmelse inte med giltig verkan kan medföra inskränkningar i yttrandefriheten om den inte är tillräckligt exakt formulerad för att göra det möjligt för medborgarna att reglera sitt beteende, vilket för övrigt även rättssäkerhetsprincipen kräver, fann tribunalen, i punkterna 94–98 i den överklagade domen, att artiklarna 11, 12 och 21 i tjänsteföreskrifterna utgjorde tillräckligt precisa rättsliga begränsningar av rätten till yttrandefrihet. Tribunalen kan således inte kritiseras för att ha åsidosatt motiveringsskyldigheten i detta avseende. 62 Klaganden kan följaktligen inte vinna framgång med sina argument i den del han har kritiserat tribunalen för att ha åsidosatt sin motiveringsskyldighet. 63 För det tredje, såvitt avser argumentet att tribunalen, i punkterna 67–69 och 95–98 i den överklagade domen, gjorde en felaktig tolkning av artiklarna 11, 12 och 21 i tjänsteföreskrifterna, såsom utgörande bestämmelser som begränsar rätten till yttrandefrihet, erinrar domstolen om att en tjänsteman eller annan anställd i unionen enligt artikel 17a.1 i tjänsteföreskrifterna uttryckligen tillerkänns denna rätt, inom ramen för strikt iakttagande av principerna om lojalitet och opartiskhet. 64 Det följer av domstolens praxis att det ska beaktas att när tjänstemännens yttrandefrihet står på spel har deras skyldigheter och ansvarsområden en särskild betydelse som motiverar att unionsinstitutionen eller unionsorganet i fråga ges ett visst utrymme för skönsmässig bedömning för att avgöra huruvida ingreppet i utövandet av denna frihet är proportionerligt (dom av den 6 mars 2001, Connolly/kommissionen, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, punkt 49). 65 Närmare bestämt innebär den lojalitetsplikt som föreskrivs i artikel 12 i tjänsteföreskrifterna inte bara att den berörda tjänstemannen ska avhålla sig från handlingar som skadar tjänstens anseende och den respekt som krävs gentemot institutionen och dess chefer, utan även att tjänstemannen, i synnerhet om han eller hon har en hög lönegrad, uppträder på ett sätt som är höjt över alla misstankar, så att förtroendebanden mellan institutionen och tjänstemannen alltid bevaras (dom av den 12 november 2020, Fleig/utrikestjänsten, C‑446/19 P, EU:C:2020:918, punkt 100). 66 I förevarande fall konstaterade tribunalen, i punkterna 27, 33 och 60–62 i den överklagade domen, med stöd av skälen i avsättningsbeslutet och i disciplinnämndens yttrande, att det beteende som klaganden kritiserades för bestod i en avsiktlig framställning av en handling som om den var resultatet av hans eget arbete, trots att den till stor del var resultatet av en kopiering, eftersom det, i motsats till vad som var fallet med ett citat, dels inte fanns någon koppling mellan det omtvistade briefingdokumentet och de kopierade handlingarna, dels inte tydligt framgick av detta briefingdokument att de kopierade avsnitten bestod i lika många uppgifter som inte hade något att göra med nämnda briefingdokument. 67 Av tribunalens överväganden framgår tydligt att sanktionsåtgärder inte vidtogs mot klaganden på grund av att han hade gett uttryck för en personlig eller avvikande åsikt i det omtvistade briefingdokumentet, utan på grund av att han hade framställt andra personers inlagor som om de var resultat av hans eget arbete och utan att nämna sina källor. På grundval av dessa konstateranden av de faktiska omständigheterna, vilka klaganden inte har bestritt, kunde tribunalen med giltighet, i punkterna 95 och 96 i den överklagade domen, dra slutsatsen att klagandens beteende kunde strida mot lojalitetsplikten, vars rättsliga grund utgörs av artiklarna 11, 12 och 21 i tjänsteföreskrifterna, vilka utgör legitima begränsningar av utövandet av rätten till yttrandefrihet genom att bland annat eftersträva målet att bevara det förhållande grundat på förtroende som måste föreligga mellan en institution och dess tjänstemän. 68 Tribunalen gjorde således en riktig bedömning när den, i punkt 96 i den överklagade domen, slog fast att en sådan begränsning av yttrandefriheten inte kan anses vara orimlig i förevarande fall, eftersom klaganden fortfarande fritt kunde uttrycka sina åsikter i det omtvistade briefingdokumentet, utan att för den skull ha rätt att presentera någon annans arbete som resultatet av hans eget arbete och genom att inte nämna sina källor. 69 Genom att dra en sådan slutsats gjorde tribunalen ingen felaktig rättstillämpning, i motsats till vad klaganden har hävdat,. 70 Mot bakgrund av det ovan anförda kan överklagandet inte vinna bifall såvitt avser den andra grunden. Den tredje grunden Parternas argument 71 Klaganden har genom sin tredje grund kritiserat tribunalen för att, i sin beskrivning av tvisten i punkt 9 i den överklagade domen, ha missuppfattat de faktiska omständigheter och den bevisning som han hade lagt fram för den, i synnerhet ett meddelande som skickades till klaganden av chefen för avdelningen, i vilket denne anmodade honom att till en av sina kolleger skicka en länk som gav tillgång till det omtvistade briefingdokumentet som registrerats vid generalsekretariatet. Klaganden har hävdat att han, i motsats till vad tribunalen slog fast i denna punkt i den överklagade domen, inte endast ”uppmanades” att skicka honom, utan att han således fick en sådan instruktion från avdelningschefen. Tribunalen kvalificerade därigenom felaktigt en instruktion från en överordnad endast som en ”uppmaning”, som klaganden inte kunde vara ovetande om. Enligt artikel 21a i tjänsteföreskrifterna kan han inte anses vara juridiskt ansvarig för följderna av att ha utfört den aktuella instruktionen, förutsatt att den inte var uppenbart olaglig eller stred mot gällande säkerhetsnormer. 72 FRA har gjort gällande att den tredje grunden inte kan tas upp till prövning och har anfört att klaganden endast har bestritt tribunalens bedömning av de faktiska omständigheterna. Domstolens bedömning 73 Domstolen konstaterar att klaganden genom sin tredje grund endast har ifrågasatt den beskrivning av de faktiska omständigheterna som tribunalen gjorde i punkt 9 i den överklagade domen i den del av den där det redogörs för bakgrunden till tvisten, utan att ange på vilket sätt den påstått felaktiga rättsliga kvalificeringen av det meddelande som chefen för klagandens avdelning skickat till honom kan medföra att tribunalens rättsliga bedömning i den domen blir felaktig. Av detta följer att klaganden, under förevändning av en sådan felaktig rättslig kvalificering av de faktiska omständigheterna, i själva verket har ifrågasatt tribunalens bedömning av de faktiska omständigheterna, utan att för övrigt ange på vilket sätt dessa bedömningar skulle vara uppenbart oriktiga eller strida mot deras lydelse. 74 I enlighet med den rättspraxis som det erinrats om i punkterna 31 och 32 ovan kan den tredje grunden följaktligen inte tas upp till prövning. Den fjärde grunden Parternas argument 75 Klaganden har genom sin fjärde grund kritiserat tribunalen för att i, punkterna 101, 106, 107, 111–113 och 122 i den överklagade domen, ha gjort en felaktig rättstillämpning i flera avseenden, en missuppfattning av bevisningen och uppenbart oriktiga bedömningar i samband med sin undersökning av huruvida den administrativa utredningen hade inletts på ett korrekt sätt, och för att inte ha lämnat en tillräcklig motivering i detta avseende. 76 Klaganden har, för det första, gjort gällande att tribunalen missuppfattade bevisen och gjorde en uppenbart oriktig bedömning i punkt 107 i den överklagade domen, eftersom samrådet med Johnson endast hade bifogats rapporten från FRA:s direktör och klaganden erhöll rapporten först efter den 27 februari 2019. Klagandena hade således inte informerats om vad Johnson angav vid samrådet när utredningen inleddes den 23 mars 2018 och för övrigt inte heller när det disciplinära förfarandet inleddes den 23 oktober 2018. Tribunalen gjorde således en felaktig rättstillämpning när den drog slutsatsen att klaganden hade fått tillräcklig information när utredningen inleddes och genom att tillämpa den rättspraxis som följer av domen av den 5 oktober 2005, Fisher/kommissionen (T‑203/03, EU:T:2005:346), analogt. 77 Klaganden har, för det andra, gjort gällande att tribunalen underlät att bedöma det rättsliga sammanhang i vilket inledandet av en administrativ utredning ingår. För att försäkra sig om att kriteriet ”prima facie-bevisning”, som avses i artikel 86.1 och 86.2 i tjänsteföreskrifterna, kontrolleras när en administrativ utredning inleds, ska lydelsen av denna bestämmelse beaktas. Det enda legitima syftet med en administrativ utredning är att på grundval av prima facie-bevisning fastställa att det rimligen kan misstänkas att en tjänsteman eller anställd i unionen har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt tjänsteföreskrifterna. 78 Klaganden anser vidare att en administrativ utredning, per definition, i sig utgör en behandling av uppgifter som, enligt artikel 4 i förordning nr 45/2001, ska ha ”särskilda, uttryckligt angivna och berättigade ändamål”. Klaganden har tillagt att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning när den slog fast att artiklarna 1 och 2 i bilaga IX till tjänsteföreskrifterna inte kräver att tillsättningsmyndigheten preciserar vilka bestämmelser i tjänsteföreskrifterna som har åsidosatts, eftersom denna fråga snarare regleras i artikel 86.2 i tjänsteföreskrifterna och i förordning nr 45/2001. Klaganden har slutligen gjort gällande att det i artikel 86.2 i tjänsteföreskrifterna föreskrivs att en administrativ utredning endast kan inledas för att kontrollera huruvida den tjänsteman eller anställde i unionen som berörs har åsidosatt tjänsteföreskrifterna och inte immateriella rättigheter. 79 Klaganden har, för det tredje, gjort gällande att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning i punkt 111 i den överklagade domen genom att inte tillämpa den rättspraxis som följer av domen av den 8 juli 2008, Hernandez och Byk/kommissionen (T‑48/05, EU:T:2008:257), och som har bekräftats i domen av den 12 juli 2012, kommissionen/Nanopoulos, (T‑308/10 P, EU:T:2012:370), enligt vilken administrationen måste förfoga över tillräckligt exakta och relevanta uppgifter innan den inleder ett disciplinärt förfarande. 80 FRA har gjort gällande att den fjärde grunden inte kan tas upp till prövning och att överklagandet i vart fall inte kan vinna bifall såvitt avser den grunden. Domstolens bedömning 81 Det ska inledningsvis påpekas att enligt artikel 86.2 i tjänsteföreskrifterna får tillsättningsmyndigheten, om den får kännedom om förhållanden som tyder på underlåtenhet att uppfylla en skyldighet på det sätt som avses i punkt 1 i nämnda artikel, inleda administrativa utredningar för att ta reda på om någon sådan underlåtenhet har förekommit. Det framgår dessutom av artikel 86.1, jämförd med punkt 2 i samma artikel, att administrationen enligt tjänsteföreskrifterna har befogenhet att inleda en utredning på grundval av ett påstått åsidosättande av de skyldigheter som följer av tjänsteföreskrifterna. 82 Även om administrationen, såsom tribunalen påpekade i punkt 103 i den överklagade domen, har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller att inleda en administrativ utredning, måste den emellertid, såsom tribunalen slog fast i punkt 104 i den överklagade domen, i detta syfte kunna grunda sig på förekomsten av en skälig misstanke om att en disciplinär överträdelse har begåtts. Av detta följer att administrationen, för att skydda de rättigheter som tillkommer den tjänsteman eller anställde i unionen som berörs, ska försäkra sig om att den, innan den inleder en utredning, förfogar över indicier som ger anledning att misstänka att denna tjänsteman eller denne anställde har åsidosatt sina skyldigheter enligt tjänsteföreskrifterna och, innan den inleder det disciplinära förfarandet mot vederbörande, förfogar över tillräckligt precisa och relevanta uppgifter till stöd för sina misstankar. 83 Efter att korrekt ha hänvisat till dessa principer underkände tribunalen, i punkt 106 i den överklagade domen, klagandens argument att artikel 21 i tjänsteföreskrifterna inte nämndes i beslutet att inleda den administrativa utredningen och att anställningsmyndigheten vid tidpunkten för inledandet inte hade exakt kännedom om vilka bestämmelser i tjänsteföreskrifterna som klaganden kunde ha åsidosatt. 84 Tribunalen gjorde en riktig bedömning när den, i samma punkt 106, slog fast att artikel 1 i bilaga IX till tjänsteföreskrifterna, till vilken det hänvisas i artikel 2 i tjänsteföreskrifterna vad gäller tillsättningsmyndighetens administrativa utredningar, inte kräver att tillsättningsmyndigheten, eller i förekommande fall anställningsmyndigheten, preciserar vilka särskilda bestämmelser i tjänsteföreskrifterna som har åsidosatts, under förutsättning att – såsom tribunalen fann i punkt 107 i den överklagade domen inom ramen för sin självständiga bedömning av de faktiska omständigheterna – klaganden hade tillgång till tillräckliga uppgifter för att förstå att han anklagades för att ha åsidosatt tjänsteföreskrifternas bestämmelser om krav på ett lojalt beteende av tjänstemän, i synnerhet med hänsyn till innehållet i beslutet att inleda utredningen, i vilket det bland annat preciserades att det beteende som lades klaganden till last hade bestått i att han i det omtvistade briefingdokumentet tog med avsnitt som helt enkelt hade kopierats från andra källor, utan att ha nämnt några hänvisningar eller informerat sin avdelningschef om detta, genom att få denne att tro att briefingdokumentet var resultatet av klagandens eget arbete. 85 Under dessa omständigheter kunde tribunalen, utan att göra sig skyldig till felaktig rättstillämpning eller missuppfattning och efter en tillräcklig motivering, i punkterna 108 och 111 i den överklagade domen slå fast att det förfarande som avsåg klaganden hade inletts på ett korrekt sätt, eftersom tillsättningsmyndigheten, när den administrativa utredningen inleddes, förfogade över tillräckliga indicier för att misstänka att klaganden hade åsidosatt sina skyldigheter enligt tjänsteföreskrifterna och, när det disciplinära förfarandet inleddes, tillräckligt exakta och samstämmiga uppgifter som bekräftade de misstankar som hade motiverat att utredningen inleddes. 86 Överklagandet kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den fjärde grunden, i den del det kan prövas i sak. Den femte grunden Parternas argument 87 Klaganden har genom sin femte grund gjort gällande att tribunalen, i punkterna 16, 114, 119–131, 135 och 136 i den överklagade domen, gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning i flera avseenden, en missuppfattning av bevisningen, en bristande motivering och en ofullständig prövning av klagandens talan i första instans, i samband med bedömningen av den ”rättsliga betydelsen” av beslutet att inleda utredningen. 88 Enligt klaganden har FRA inte överfört sina disciplinära befogenheter till utredaren, i motsats till vad tribunalen har uppgett, utan har anförtrott utredaren en specifik utredning med ett särskilt syfte och en särskild räckvidd. Tribunalen gjorde även en felaktig bedömning av det rättsliga sammanhanget för detta beslut. Klaganden har i detta avseende erinrat om att det i förordning nr 45/2001 föreskrivs att en behandling av uppgifter, såsom en administrativ utredning, ska ha ”särskilda, uttryckligt angivna och berättigade ändamål” och att de uppgifter som behandlas ska vara ”adekvata och relevanta och [inte] får omfatta mer än vad som är nödvändigt” med hänsyn till de ändamål för vilka de behandlas. 89 FRA har hävdat att den femte grunden inte kan tas upp till prövning. Domstolens bedömning 90 Klaganden har genom sin femte grund kritiserat tribunalen för att ha gjort en felaktig kvalificering av den ”rättsliga betydelsen” av beslutet att inleda utredningen. Klaganden har emellertid, under sken av en grund som avser en felaktig rättstillämpning, ett påstått åsidosättande av reglerna om behandling av uppgifter under det administrativa förfarandet, en missuppfattning av bevisningen, en bristande motivering och en ofullständig prövning av hans talan, i själva verket yrkat att domstolen ska ersätta tribunalens bedömning av bevisningen i punkterna 16, 114, 119–131, 135 och 136 i den överklagade domen med sin egen bedömning, vilket, såsom framgår av den rättspraxis som det erinrats om i punkterna 31 och 32 ovan, faller utanför domstolens behörighet inom ramen för ett överklagande. 91 I den mån klaganden har gjort gällande att tribunalen missuppfattade lydelsen av beslutet att inleda den administrativa utredningen, har han endast upprepat de argument som redan anförts vid tribunalen, såsom framgår av punkterna 122–135 i den överklagade domen, utan att förklara på vilket sätt dessa punkter utgör felaktig rättstillämpning. 92 Av detta följer att överklagandet inte kan tas upp till prövning såvitt avser den femte grunden. Den sjätte, den sjunde och den åttonde grunden Parternas argument 93 Som sjätte grund har klaganden gjort gällande att tribunalen gjorde en ofullständig prövning av hans talan i första instans, eftersom den inte prövade klagandens argument att disciplinnämnden inte hade begränsat sig till de omständigheter som nämns i rapporten från FRA:s direktör och att den således hade åsidosatt tjänsteföreskrifterna. 94 Som sjunde grund har klaganden hävdat att tribunalen, i punkterna 194 och 200–205 i den överklagade domen, inte beaktade den omständigheten att klaganden hade lagt fram bevisning till styrkande av att tillsättningsmyndigheten redan hade beslutat att avsätta klaganden från tjänsten före förhöret den 11 juli 2019. Tribunalen har genom att inte pröva dessa omständigheter missuppfattat dem, gjort en uppenbart oriktig bedömning, gjort en ofullständig prövning av den grund som åberopades i första instans och åsidosatt sin motiveringsskyldighet. 95 Klaganden har genom sin åttonde grund gjort gällande att det framgår av överklagandet i dess helhet att tribunalen åsidosatte artikel 47 i stadgan genom att inte ge honom tillgång till ett effektivt rättsmedel. 96 FRA har genmält att klagandens ståndpunkt beträffande den sjätte grunden är vag och inte anger vilka punkter i den överklagade domen som avses. 97 Vad gäller den sjunde grunden har FRA hävdat att tribunalen, i motsats till vad klaganden har hävdat, tog upp hans argument i slutet av punkt 202 i den överklagade domen och prövade dem i punkterna 203 och 204 i den överklagade domen. 98 FRA anser slutligen att det är uppenbart att den åttonde grunden inte kan tas upp till prövning. Domstolens bedömning 99 Det framgår av artikel 256.1 andra stycket FEUF, artikel 58 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol samt artiklarna 168.1 d och 169.2 i domstolens rättegångsregler att det i ett överklagande klart ska anges på vilka punkter den överklagade domen ifrågasätts, samt de rättsliga grunder som särskilt åberopas till stöd för detta yrkande, vid äventyr av att överklagandet eller den aktuella grunden avvisas (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 januari 2024, Jenkinson/rådet m.fl., C‑46/22 P, EU:C:2024:50, punkt 60 och där angiven rättspraxis). 100 En grund som bygger på en argumentation som inte är så klar och precis att domstolen kan företa sin lagenlighetsprövning, bland annat eftersom de väsentliga omständigheter som grunden bygger på inte framgår på ett tillräckligt konsekvent och begripligt sätt av ordalydelsen i överklagandet, som i detta hänseende har formulerats på ett oklart och tvetydigt sätt, uppfyller således inte dessa krav och ska avvisas (dom av den 18 januari 2024, PV/kommissionen, C‑640/22 P, EU:C:2024:50, punkt 61 och där angiven rättspraxis). Domstolen har också funnit att ett överklagande som inte är konsekvent uppbyggt utan bara består av allmänna påståenden och saknar tydliga uppgifter om vilka punkter i det överklagade avgörandet som eventuellt innebär felaktig rättstillämpning ska avvisas med hänvisning till att det är uppenbart att det inte kan tas upp till prövning (dom av den 15 december 2022, Byrd/kommissionen, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, punkt 53 och där angiven rättspraxis). 101 Vad i förevarande fall gäller den sjätte och den åttonde grunden räcker det att påpeka att det i dessa grunder inte i detalj anges vilka punkter i domskälen i den överklagade domen de avser eller vilka fall av felaktig rättstillämpning de påstås vara behäftade med. Dessa grunder har dessutom formulerats på ett mycket allmänt sätt, utan att de innehåller tillräckliga argument för att domstolen ska kunna bedöma huruvida de är välgrundade. 102 Även om klaganden har preciserat att den sjunde grunden avser punkterna 194 och 200–205 i den överklagade domen, genom att kritisera tribunalen för att ha underlåtit att nämna och undersöka bevisningen för att tillsättningsmyndigheten redan hade beslutat att avsätta klaganden från tjänsten före förhöret den 11 juli 2019, innehåller överklagandet inte heller några rättsliga argument till stöd för påståendet att motiveringen var bristfällig. 103 Det är följaktligen uppenbart att överklagandet inte kan prövas såvitt avser den sjätte, den sjunde och den åttonde grunden. 104 Eftersom klagandena inte har vunnit framgång med någon av de grunder som har åberopats till stöd för överklagandet ska det ogillas i sin helhet. Rättegångskostnader 105 Enligt artikel 184.2 i domstolens rättegångsregler ska domstolen besluta om rättegångskostnaderna när överklagandet avvisas eller ogillas. Enligt artikel 138.1 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 184.1 i rättegångsreglerna ska tillämpas i mål om överklagande, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. 106 FRA har yrkat att klaganden ska förpliktas att bära sina rättegångskostnader och ersätta FRA:s rättegångskostnader. Eftersom klaganden har tappat målet, ska FRA:s yrkande bifallas. Mot denna bakgrund beslutar domstolen (femte avdelningen) följande: 1) Överklagandet ogillas. 2) DD ska bära sina rättegångskostnader och ersätta de rättegångskostnader som uppkommit för Europeiska unionens byrå för grundläggande rättigheter (FRA). Underskrifter * Rättegångsspråk: engelska.