Arrêt de la Cour Mål C-288/02 Europeiska gemenskapernas kommission mot Republiken Grekland ”Sjötransporter – Frihet att tillhandahålla tjänster – Cabotage” Sammanfattning av domen 1. Transporter – Sjötransporter – Frihet att tillhandahålla tjänster – Restriktioner – Nationell lagstiftning som medför en skyldighet för sådana fartyg från medlemsstater i gemenskapen som är registrerade i ett andra register eller i ett internationellt register att styrka att fartyget i fråga får användas för transportverksamhet i flaggstaten – Tillåten – Villkor – Bevisbördan (Rådets förordning nr 3577/92, artikel 1) 2. Transporter – Sjötransporter – Frihet att tillhandahålla tjänster – Phillips – Förordning nr 3577/92 – Begreppet ö (Rådets förordning nr 3577/92) 3. Transporter – Sjötransporter – Frihet att tillhandahålla tjänster – Phillips – Princip om flaggstatens ansvar beträffande alla frågor som rör bemanningen – Tillämpningsområde – Kryssningsfartyg som utför öcabotage – Omfattas – Villkor (Rådets förordning nr 3577/92, artikel 3.1) 1. En nationell åtgärd som innebär ett krav på att det för fartyg från medlemsstater i gemenskapen som är införda i ett andra register eller i ett internationellt register skall finnas ett intyg från behörig myndighet i flaggstaten i vilket anges att fartyget i fråga får tillhandahålla cabotagetjänster innebär en inskränkning i friheten att tillhandahålla tjänster. En sådan åtgärd kan emellertid endast motiveras av tvingande hänsyn av allmänintresse om den gäller för alla fysiska eller juridiska personer som utövar verksamhet på värdmedlemsstatens territorium, är ägnad att säkerställa att det eftersträvade målet uppnås och inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål. Vad gäller de sistnämnda villkoren angående huruvida den ifrågavarande åtgärden är proportionerlig, har kommissionen, som har bevisbördan i ett mål om fördragsbrott, inte visat att skyldigheterna enligt förordning nr 3577 om tillämpning av principen om frihet att tillhandahålla tjänster på sjötransportområdet inom medlemsstaterna (cabotage) åsidosatts genom att föreslå alternativa lösningar som antingen medför att det eftersträvade målet inte helt uppnås eller att lösningarna i praktiken visar sig vara mer komplexa eller utgöra en större inskränkning av friheten att tillhandahålla tjänster i förhållande till den befintliga ordningen med intyg. (se punkterna 30–33 och 35) 2. Enligt förordning nr 3577/92 om tillämpning av principen om frihet att tillhandahålla tjänster på sjötransportområdet inom medlemsstaterna (cabotage) utgör en ö i havssammanhang en landmassa som på ett varaktigt sätt sticker upp ovanför havsvattnet. En landmassa som avskiljs från resten av fastlandet endast genom en anlagd kanal som är ett tiotal meter bred kan inte anses omfattas av denna definition. (se punkterna 42 och 43) 3. Artikel 3.1 i förordning nr 3577/92 om tillämpning av principen om frihet att tillhandahålla tjänster på sjötransportområdet inom medlemsstaterna (cabotage) är tillämplig på alla kryssningslinjefartyg oberoende av vilket slags cabotage de utför. Alla frågor som rör bemanningen av kryssningslinjefartyg på mer än 650 bruttoton som utför öcabotage omfattas således av flaggstatens ansvar. (se punkterna 54 och 56) DOMSTOLENS DOM (andra avdelningen) den 21 oktober 2004 (1) Sjötransporter – Frihet att tillhandahålla tjänster – Cabotage I mål C-288/02, angående en talan om fördragsbrott enligt artikel 226 EG, som väckts den 9 augusti 2002, Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av Lopez och M. Patakia, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg, sökande, mot Republiken Grekland, företrädd av E.-M. Mamouna, i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg, svarande, meddelar DOMSTOLEN (andra avdelningen), sammansatt av avdelningsordföranden C.W.A. Kennedy (referent) samt domarna Thomas och Burns, generaladvokat: Wyatt, justitiesekreterare: avdelningsdirektören Mann, med beaktande av det skriftliga förfarandet och efter att förhandling hållits den 25 mars 2004, med beaktande av parternas yttranden, och efter att den 19 maj 2004 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande, följande Dom 1 Kommissionen har i ansökan yrkat att domstolen skall fastställa att Republiken Grekland har åsidosatt sina skyldigheter enligt artiklarna 1, 3 och 6 i rådets förordning (EEG) nr 3577/92 av den 7 december 1992 om tillämpning av principen om frihet att tillhandahålla tjänster på sjötransportområdet inom medlemsstaterna (cabotage) (EGT L 364, s. 7; svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 203) (nedan kallad förordningen) genom att – uttryckligen ge endast grekiska passagerarfartyg rätt att ta passagerare mellan hamnar på grekiska fastlandet och, vad gäller trafik med passagerarfartyg på över 650 bruttoton, ge endast grekiska passagerarfartyg rätt att bedriva kryssningstrafik mellan de grekiska öarna, – kräva att fartyg från medlemsstater i gemenskapen som är införda i ett andra register eller i ett internationellt register skall förete ett intyg från behörig myndighet i flaggstaten i vilket anges att fartyget i fråga får tillhandahålla cabotagetjänster, – anse att Peloponnesos utgör en ö, och – i egenskap av värdstat tillämpa sina egna regler avseende bemanningsvillkor på tankfartyg, fraktfartyg, passagerarfartyg, turistfartyg samt kryssningslinjefartyg från gemenskapen som genomför sjötransporter inom denna medlemsstat, och kräva att skeppsredare skall ansöka hos myndigheten för kontroll av handelsfartyg (DEEP) om mätning av fartygets bruttotonnage för att de grekiska myndigheterna skall kunna beräkna sammansättningen av fartygets bemanning. Tillämpliga bestämmelser Gemenskapsrättsliga bestämmelser 2 I artikel 1.1 i förordningen föreskrivs följande: ”Från och med den 1 januari 1993 skall frihet att tillhandahålla tjänster på sjötransportområdet inom en medlemsstat (cabotage) gälla för rederier inom gemenskapen vilkas fartyg är registrerade i en medlemsstat och förs under denna stats flagg, förutsatt att fartygen uppfyller de villkor för att få utföra cabotage som gäller i den sistnämnda medlemsstaten, inberäknat fartyg registrerade i Euros så snart detta register godkänts av rådet.” 3 I artikel 2 i förordningen föreskrivs följande: ”I denna förordning används följande beteckningar med de betydelser som här anges: 1) Sjötransporttjänster inom en medlemsstat (cabotage): tjänster som normalt utförs mot ersättning, i synnerhet a) fastlandscabotage: sjötransport av passagerare eller gods mellan hamnar på en och samma medlemsstats fastland eller huvudområde utan att anlöpa öar, … c) öcabotage: sjötransport av passagerare eller gods mellan – hamnar på en medlemsstats fastland och på en eller flera av dess öar, – hamnar på en och samma medlemsstats öar. Ceuta och Melilla skall behandlas som öhamnar. …” 4 Artikel 3 i förordningen har följande lydelse: ”1. För fartyg som utför fastlandscabotage och för kryssningslinjefartyg gäller, i alla frågor som rör bemanning, bestämmelserna i den stat där fartyget är registrerat (flaggstaten), utom i fråga om fartyg som är mindre än 650 bruttoton, där värdstatens bestämmelser får tillämpas. 2. För fartyg som utför öcabotage gäller, i alla frågor som rör bemanning, bestämmelserna i den stat där fartyget utför en sjötransporttjänst (värdstaten). …” 5 I artikel 6 föreskrivs följande: ”1. Följande sjötransporttjänster, som utförs i Medelhavet och längs Spaniens, Portugals och Frankrikes kuster, är tillfälligt undantagna från tillämpningen av denna förordning: – kryssningstrafik, fram till den 1 januari 1995, – transport av strategiska varor (olja, oljeprodukter och dricksvatten), fram till den 1 januari 1997, – trafik som utförs av fartyg mindre än 650 bruttoton, fram till den 1 januari 1998, – regelbunden passagerar- och färjetrafik, fram till den 1 januari 1999. 2. Öcabotage i Medelhavet och cabotage till och från Kanarieöarna, Azorerna och Madeira, Ceuta och Melilla, de franska öarna längs Atlantkusten och Frankrikes utomeuropeiska departement är tillfälligt undantagna från tillämpningen av denna förordning fram till den 1 januari 1999. 3. Med hänsyn till den ekonomiska och sociala sammanhållningen utsträcks undantagen i punkt 2 vad gäller Grekland fram till den 1 januari 2004 för regelbunden passagerar- och färjetrafik och för trafik som utförs av fartyg som är mindre än 650 bruttoton.” 6 Artikel 9 i förordningen har följande lydelse: ”Medlemsstaterna skall samråda med kommissionen innan de antar lagar och andra författningar för att genomföra denna förordning. De skall underrätta kommissionen om de åtgärder som de sålunda beslutat om.” 7 I artikel 10 i förordningen föreskrivs följande: ”Före den 1 januari 1995 och därefter vartannat år skall kommissionen till rådet överlämna en rapport om genomförandet av denna förordning samt vid behov föreslå nödvändiga åtgärder.” Den nationella lagstiftningen 8 Ypourgeio Emporikis Naftilias (ministeriet för handelssjöfart) offentliggjorde i augusti och december 1998 tre cirkulär riktade till hamnmyndigheterna i landet. 9 I cirkulär nr 1151.65/1/98 av den 4 augusti 1998, med rubriken ”Sjötransportverksamhet som bedrivs med fraktfartyg och tankfartyg som för gemenskapsflagg”, anges att förordningen utgör en integrerad del av den grekiska lagstiftningen och har företräde framför bestämmelser med motsatt innehåll. I artikel 2.1.1 i nämnda cirkulär nämns de peloponnesiska hamnarna såsom öhamnar. 10 För att kunna utföra sjötransporter i grekiska vatten föreskrivs i artikel 2.1.2 att en aktör som innehar fartyg som är registrerade i ett andra register eller i ett internationellt register är skyldig att styrka att fartyget i fråga får användas för transportverksamhet i flaggstaten. 11 I cirkulär nr 1151.65/2/98 av den 18 december 1998, som har rubriken ”Turistrundturer (kryssningstrafik) som utförs i grekiska vatten med passagerarfartyg, turistfartyg eller kryssningslinjefartyg som för gemenskapsflagg”, upprepas bestämmelserna i föregående cirkulär såvitt avser Peloponnesos. I punkt 2.4.1 i detta cirkulär föreskrivs följande: ”Den grekiska lagstiftningen är i allmänhet (i egenskap av lagstiftning i värdstaten) tillämplig på bemanningens sammansättning vad gäller passagerarfartyg, turistfartyg och kryssningslinjefartyg från gemenskapen som har behörighet att bedriva kryssningstrafik mellan hamnarna på fastlandskusten och öarna eller mellan hamnarna på öarna i detta land. Lagstiftningen i flaggstaten är däremot tillämplig på kryssningstrafik mellan hamnar på fastlandet.” 12 I cirkulär nr 2311.10/10/98 av den 21 december 1998, med rubriken ”Bemanningen av fraktfartyg, tankfartyg och kryssningslinjefartyg som för gemenskapsflagg och som utför cabotagetjänster”, föreskrivs att grekiska sjörättsliga bestämmelser angående bemanningen skall tillämpas. Det administrativa förfarandet 13 Efter en första skriftväxling mellan kommissionen och Republiken Grekland angående denna stats genomförande av förordningen efter den 1 januari 1999, ansåg kommissionen att Republiken Grekland inte hade uppfyllt samtliga skyldigheter som följer av nämnda förordning. Kommissionen skickade därför den 3 maj 2000 en formell underrättelse till Republiken Grekland, vilken denna stat besvarade genom en skrivelse av den 28 juli 2000. 14 Kommissionen ansåg att det erhållna svaret samt de uppgifter som erhållits vid ett arbetsmöte den 16 februari 2001 inte var tillfredsställande och riktade därför ett motiverat yttrande till Republiken Grekland den 18 juli 2001, vilket denna stat besvarade i en skrivelse av den 12 oktober 2001. 15 Eftersom kommissionen ansåg att de grekiska myndigheterna inte vidtagit de åtgärder som är nödvändiga för att uppfylla de skyldigheter som följer av förordningen, beslutade den att väcka förevarande talan. Prövning i sak 16 Kommissionen har i sin replik och vid förhandlingen återkallat den fjärde anmärkningens andra del och den första anmärkningen till följd av vissa preciseringar som lämnats av den grekiska regeringen. 17 Mot bakgrund av kommissionens återkallade anmärkningar kommer domstolen endast att pröva kommissionens andra och tredje anmärkningar samt den fjärde anmärkningens första del. Den andra anmärkningen Parternas argument 18 Genom kravet att det för fartyg från medlemsstater i gemenskapen som är införda i ett andra register eller i ett internationellt register skall finnas ett intyg från behörig myndighet i flaggstaten i vilket det anges att fartyget i fråga får tillhandahålla cabotagetjänster, anser kommissionen att de grekiska myndigheterna har uppställt ett hinder för friheten att tillhandahålla tjänster. 19 Kommissionen anser att detta hinder utgör en oproportionerlig åtgärd som går längre än vad som är absolut nödvändigt för att uppnå det eftersträvade målet, även om den motiveras med tvingande hänsyn till allmänintresset. 20 Samma resultat skulle nämligen kunna uppnås med mindre inskränkande medel, såsom en skyldighet att antingen förete en kopia av lagstiftningen i den medlemsstat som tillåter fartyg som är registrerade i internationella register att utföra transporter inom denna medlemsstat, eller att de nationella myndigheterna årligen informeras av motsvarande myndigheter i de andra medlemsstaterna angående lagstiftningens utveckling inom sjötransportsektorn. Om det föreligger tvivel skulle de grekiska myndigheterna även kunna rådfråga kommissionen i detta hänseende. 21 Dessutom utgör den rapport som kommissionen offentliggör vartannat år i enlighet med artikel 10 i förordningen, och som riktar sig till medlemsstaterna, ett användbart verktyg för att kontrollera att de rättsliga villkoren för att utföra cabotagetjänster i flaggstaten är uppfyllda. 22 Verkan av rapporterna förstärks av kommissionens åtagande att regelbundet informera medlemsstaterna om ändringar i nationell lagstiftning rörande de andra registren, inbegripet ändringar som sker mellan rapporterna, under förutsättning att dessa ändringar meddelats kommissionen i enlighet med artikel 9 i förordningen. 23 Den grekiska regeringen har förklarat att det i vissa medlemsstater finns register som bland annat kallas ett andra register eller internationellt register och att de fartyg som är registrerade där inte nödvändigtvis har tillstånd att tillhandahålla cabotagetjänster inom dessa medlemsstater. En korrekt tillämpning av artikel 1 i förordningen kräver således att värdstaten säkerställer att det fartyg som önskar erhålla tillstånd att utföra cabotagetjänster uppfyller villkoren för cabotage i flaggstaten. 24 Vad gäller dessa fartyg bestrider den grekiska regeringen att det skulle finnas åtgärder som begränsar friheten att tillhandahålla tjänster i mindre grad än skyldigheten att förete ett intyg från flaggstaten, i vilket det anges att villkoren för att tillhandahålla cabotagetjänster är uppfyllda. 25 Den grekiska regeringen har beträffande artikel 9 i förordningen påpekat att denna bestämmelse snarare hänför sig till information som medlemsstaterna lämnar till kommissionen än tvärtom. I bestämmelsen föreskrivs inte någon egentlig skyldighet för kommissionen att lämna kontinuerlig information till medlemsstaterna. 26 Den grekiska regeringen har påpekat att den rapport som skall upprättas enligt artikel 10 i förordningen offentliggörs mer än ett år efter den tvåårsperiod som omfattas av rapporten. Härav följer att ändringar i lagstiftningen som sker vid ett visst tillfälle i en medlemsstat, och som gör cabotage möjligt inom denna stat, kommer till övriga medlemsstaters kännedom med en väsentlig fördröjning för det fall ändringarna endast tillkännages genom nämnda rapport. 27 Den grekiska regeringens system med intyg överensstämmer således bättre med friheten att tillhandahålla tjänster, eftersom det gör det möjligt att omedelbart erhålla information om en lagstiftningsändring i en annan medlemsstat. 28 Den av kommissionen föreslagna lösningen innebär att en kopia av lagstiftningen skall företes i den medlemsstat som tillåter fartyg som är registrerade i internationella register att tillhandahålla cabotagetjänster i denna medlemsstat. En sådan lösning är emellertid inte proportionerlig i förhållande till det eftersträvade syftet utan tvärtom mer komplex, eftersom hela lagtexten måste översättas av en behörig myndighet och företes för hamnmyndigheterna i värdstaten. Domstolens bedömning 29 Av artikel 1 i denna förordning framgår tydligt att det inom gemenskapen skall gälla frihet att tillhandahålla cabotagetjänster (dom av den 20 februari 2001 i mål C-205/99, Analir m.fl., REG 2001, s. I-1271, punkt 20). 30 En nationell åtgärd som innebär ett krav på att det för fartyg från medlemsstater i gemenskapen som är införda i ett andra register eller i ett internationellt register skall finnas ett intyg från behörig myndighet i flaggstaten i vilket anges att fartyget i fråga får tillhandahålla cabotagetjänster, kan få till följd att tillhandahållandet av dessa tjänster försvåras eller framstår som mindre lockande och därför innebär en inskränkning i friheten att tillhandahålla tjänster (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Analir m.fl., punkt 22). 31 Domstolen påpekar för det första vad gäller frågan huruvida denna begränsning är tillåten att det inte av själva ordalydelsen i artikel 1.1 i förordningen framgår huruvida det är möjligt att kräva ett intyg i syfte att, i enlighet med denna bestämmelse, kontrollera att ett fartyg uppfyller samtliga villkor för att få tillhandahålla cabotagetjänster i flaggstaten (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Analir m.fl., punkt 24). 32 Det skall för det andra erinras om att friheten att tillhandahålla tjänster, som är en grundläggande princip i EG-fördraget, endast kan inskränkas genom regler som motiveras av tvingande hänsyn av allmänintresse och som gäller för alla fysiska eller juridiska personer som utövar verksamhet på värdmedlemsstatens territorium. För att vara motiverad skall den nationella regleringen dessutom vara ägnad att säkerställa att det eftersträvade målet uppnås och den skall inte gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål (domen i det ovannämnda målet Analir m.fl., punkt 25 och där angiven rättspraxis). 33 Kommissionens andra anmärkning avser den sista delen av ovannämnda resonemang angående huruvida den ifrågavarande nationella lagstiftningen är proportionerlig. Kommissionen har kritiserat Republiken Grekland för att den uppställer ett krav som innebär att det för ett fartyg från en medlemsstat i gemenskapen skall finnas ett intyg från flaggstaten, trots att det finns åtgärder som kan vidtas för att uppnå syftet att kontrollera att fartyget uppfyller villkoren för att få tillhandahålla cabotagetjänster i nämnda stat och som utgör en mindre inskränkning av friheten att tillhandahålla tjänster. 34 De alternativa lösningar som kommissionen har föreslagit medför, såsom generaladvokaten har förklarat i punkterna 27–37 i sitt förslag till avgörande, antingen att det eftersträvade målet inte helt uppnås eller att lösningarna i praktiken visar sig vara mer komplexa eller utgöra en större inskränkning av friheten att tillhandahålla tjänster i förhållande till den befintliga ordningen med intyg. 35 Mot denna bakgrund har kommissionen, som har bevisbördan i ett förfarande om fördragsbrott (se, bland annat, dom av den 23 oktober 1997 i mål C-159/94, kommissionen mot Frankrike, REG 1997, s. I-5815, punkt 102 och där angiven rättspraxis), inte lyckats visa att Republiken Grekland har åsidosatt de skyldigheter som följer av förordningen genom att uppställa krav på nämnda intyg. 36 Talan kan således inte vinna bifall på den andra anmärkningen. Den tredje anmärkningen Parternas argument 37 Kommissionen anser att de grekiska myndigheterna felaktigt har hävdat att Peloponnesos är en ö genom att enbart grunda sig på den etymologiska betydelsen av namnet. Detta har inneburit att undantaget i artikel 6.3 i förordningen på ett konstgjort sätt utvidgats till att omfatta cabotagetjänster mellan peloponnesiska hamnar och mellan hamnar på fastlandet och hamnar på Peloponnesos. 38 Kommissionen har härvid erinrat om att Peloponnesos för länge sedan var förbundet med grekiska fastlandet, men att Peloponnesos avskiljdes därifrån genom en anlagd kanal. Förbindelsen mellan Peloponnesos och grekiska fastlandet upprätthålls genom en järnvägslinje och en nationell väg som går över Korintkanalen. 39 Den grekiska regeringen har framhållit att det i förordningen används andra kriterier för att bedöma hamnarna som öhamnar än att de faktiskt är omgärdade av hav. Denna regering hänvisar i detta avseende till Ceuta och Melilla som anses utgöra öar i artikel 2 punkt 1 c i förordningen, trots att dessa platser uppenbart befinner sig på fastlandet, eftersom de ligger på den afrikanska kontinentens kust. 40 Den grekiska regeringen har med hänvisning till dom av den 19 oktober 2000 i de förenade målen C-15/98 och C-105/99, Italien och Sardegna Lines mot kommissionen (REG 2000, s. I-8855), gjort gällande att det avgörande kriteriet för att fastställa huruvida en geografisk region utgör en ö består i en statistisk bedömning av den handel som sker till sjöss. 41 Mot bakgrund av den anda av tolerans och förståelse som råder i förhållande till vissa ekonomier i gemenskapen som uppvisar vissa särskilda egenskaper, vilken framgår såväl av inledningen till förordningen som av artikel 6.3, som innehåller ett undantag för Grekland med hänsyn till den ekonomiska och sociala sammanhållningen, anser den grekiska regeringen att detta undantag skall tillämpas även beträffande Peloponnesos. Domstolens bedömning 42 Eftersom förordningen inte innehåller någon definition av begreppet ö, måste den vanliga innebörden av detta begrepp användas. En ö definieras i havssammanhang som en landmassa som på ett varaktigt sätt sticker upp ovanför havsvattnet. 43 Det är, såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 44 i sitt förslag till avgörande, obestridligt att Peloponnesos ur geografisk synvinkel utgör en halvö. Denna halvö avskiljs från resten av Grekland endast genom en anlagd kanal, som är ett tiotal meter bred. Mot denna bakgrund kan Peloponnesos inte anses utgör en ö i den mening som avses i förordningen. 44 Det förhållandet att Barrett och Melilla enligt artikel 2 i förordningen anses utgöra öar påverkar inte denna tolkning. 45 Dessa två hamnar anses utgöra öhamnar endast av den anledningen att de likställts med sådana hamnar i artikel 2 i förordningen. De utgör till sin beskaffenhet inte öar. Att jämföra Ceuta och Melilla å ena sidan med Peloponnesos hamnar å den andra, vilka inte har likställts med öhamnar i enlighet med artikel 2 i förordningen, talar snarare emot än bekräftar den grekiska regeringens argument att Peloponnesos utgör en ö. 46 Generaladvokaten har för övrigt i punkt 45 i sitt förslag till avgörande riktigt påpekat att även om hamnarna i nämnda städer utgör hamnar på fastlandet i förhållande till den afrikanska kontinenten, skall de behandlas som öhamnar i förhållande till den europeiska kontinenten, och följaktligen i förhållande till den iberiska halvön, eftersom det inte föreligger några landförbindelser med Spanien. 47 Vad gäller domen i det ovannämnda målet Italien och Sardegna Lines mot kommissionen, som åberopats av den grekiska regeringen, är det tillräckligt att konstatera att domstolen i den domen inte tog ställning till begreppet ö. 48 Den extensiva tolkning av artikel 6.3 i förordningen som föreslagits av den grekiska regeringen är inte möjlig på grund av att denna bestämmelse utgör ett undantag från de allmänna reglerna i denna förordning angående friheten att tillhandahålla sjötransporttjänster inom en medlemsstat. Bestämmelsen skall därmed ges en strikt tolkning. 49 Av det föregående följer att talan skall bifallas på grundval av kommissionens tredje anmärkning. Den fjärde anmärkningens första del Parternas argument 50 Vid förhandlingen preciserade kommissionen att den fjärde anmärkningens första del enbart avser det förhållandet att den grekiska lagstiftningen om fartygsbemanning enligt punkt 2.4.1 i cirkulär nr 1151.65/2/98 är tillämplig på kryssningslinjefartyg från gemenskapen på över 650 bruttoton som utför öcabotage. 51 Kommissionen har gjort gällande att nämnda bestämmelse i cirkuläret strider mot artikel 3.1 i förordningen. Enligt denna artikel skall bestämmelserna i den stat där fartyget är registrerat tillämpas på alla frågor som rör bemanning, utom i fråga om fartyg som är mindre än 650 bruttoton, där värdstatens bestämmelser får tillämpas. Enligt kommissionen följer det av ordalydelsen i ovannämnda bestämmelse att den är tillämplig på samtliga kryssningslinjefartyg, oberoende av om de utför fastlandscabotage eller öcabotage. 52 Den grekiska regeringen anser att det följer av artikel 3.2 i förordningen att alla frågor om bemanningen för alla typer av fartygskategorier, inbegripet kryssningslinjefartyg som utför cabotage mellan öhamnar, omfattas av värdstatens ansvar. Domstolens bedömning 53 Det följer av ordalydelsen i artikel 3.1 i förordningen att denna artikel är tillämplig på fartyg som utför fastlandscabotage och på kryssningslinjefartyg. Artikel 3.2 är i sin tur tillämplig på fartyg som utför öcabotage. 54 På grund av att det inte finns någon närmare bestämning av begreppet kryssningslinjefartyg i artikel 3.1 i förordningen är denna bestämmelse tillämplig på alla kryssningslinjefartyg oberoende av vilket slags cabotage de utför. 55 Denna tolkning bekräftas, såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 54 i sitt förslag till avgörande, av det förhållandet att om kryssningslinjefartyg som utför öcabotage omfattades av artikel 3.2 i förordningen, skulle hänvisningen till kryssningslinjefartyg i artikel 3.1 sakna mening eftersom orden ”fartyg som utför fastlandscabotage” redan skulle omfatta kryssningslinjefartyg som utför ett sådant cabotage. 56 Alla frågor som rör bemanningen av kryssningslinjefartyg på mer än 650 bruttoton som utför öcabotage omfattas således av flaggstatens ansvar. Republiken Grekland har åsidosatt de skyldigheter som följer av förordningen genom att i punkt 2.4.1 i cirkulär nr 1151.65/2/98 föreskriva motsatsen. 57 Härav följer att talan skall bifallas på den fjärde anmärkningen. Rättegångskostnader 58 Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Emellertid kan domstolen enligt artikel 69.3 första stycket i samma regler besluta att vardera parten skall bära sin kostnad, om parterna ömsom tappar målet på en eller flera punkter. Eftersom kommissionen och Republiken Grekland båda delvis har tappat målet, skall vardera parten bära sin kostnad. På dessa grunder beslutar domstolen (andra avdelningen) följande dom: 1) Republiken Grekland har åsidosatt sina skyldigheter enligt artiklarna 1, 3 och 6 i rådets förordning (EEG) nr 3577/92 av den 7 december 1992 om tillämpning av principen om frihet att tillhandahålla tjänster på sjötransportområdet inom medlemsstaterna (cabotage) genom att anse att Peloponnesos utgör en ö och genom att i egenskap av värdstat tillämpa nationella bestämmelser om bemanning på kryssningslinjefartyg på mer än 650 bruttoton som utför öcabotage. 2) Talan ogillas i övrigt. 3) Vardera parten skall bära sin rättegångskostnad. Underskrifter. 1 – Rättegångsspråk: grekiska.