EUR-Lex - 61997J0255 - SV Avis juridique important | 61997J0255 Domstolens dom den 11 maj 1999. - Pfeiffer Großhandel GmbH mot Mack - Begäran om förhandsavgörande: Handelsgericht Wien - Österrike. - Artiklarna 30 och 52 i EG-fördraget, nu artiklarna 28 EG och 43 EG i ändrad lydelse - Industriell och kommersiell äganderätt - Firmanamn. - Mål C-255/97. Rättsfallssamling 1999 s. I-02835 Sammanfattning Parter Domskäl Beslut om rättegångskostnader Domslut Nyckelord 1 Fri rörlighet för personer - Etableringsfrihet - Nationell bestämmelse som på grund av förväxlingsrisk förbjuder användandet av ett firmanamn som särskild företagsbeteckning - Tillåtlighet - Villkor (EG-fördraget, artikel 52 (nu artikel 43 EG i ändrad lydelse)) 2 Fri rörlighet för varor - Nationell bestämmelse som på grund av förväxlingsrisk förbjuder användandet av ett firmanamn som särskild företagsbeteckning - Förbud som inte strider mot artikel 52 i fördraget (nu artikel 43 EG i ändrad lydelse) - Tillåtlighet - Villkor (EG-fördraget, artikel 30 (nu artikel 28 EG i ändrad lydelse)) Sammanfattning 1 Artikel 52 i fördraget (nu artikel 43 EG i ändrad lydelse) utgör inte hinder för att tillämpa en nationell bestämmelse som innebär förbud mot att använda ett firmanamn såsom särskild företagsbeteckning på grund av förväxlingsrisk. Förbudet missgynnar företag som har sitt säte i en annan medlemsstat, där de rättsenligt använder ett firmanamn, och som önskar utsträcka användningen av detta firmanamn utanför denna medlemsstat. En sådan inskränkning i etableringsrätten till följd av en nationell bestämmelse, genom vilken bland annat firmanamn skyddas mot förväxlingsrisk, motiveras emellertid av tvingande hänsyn till det allmänintresse som utgörs av skyddet för industriell och kommersiell äganderätt. Skyddet mot denna förväxlingsrisk som ges i nationell rätt kan inte påtalas på grundval av gemenskapsrätten, eftersom skyddet överensstämmer med det särskilda föremålet för firmaskyddet som är att skydda innehavaren mot förväxlingsrisk. 2 Artikel 30 i fördraget (nu artikel 28 EG i ändrad lydelse) utgör inte hinder för att tillämpa en nationell bestämmelse som innebär förbud mot att använda ett firmanamn såsom särskild företagsbeteckning på grund av förväxlingsrisk. Ett sådant förbud strider inte mot artikel 52 i fördraget (nu artikel 43 EG i ändrad lydelse), eftersom det motiveras av tvingande hänsyn och därför kan strida mot artikel 30 i fördraget endast i den mån det har andra restriktiva verkningar för den fria rörligheten för varor mellan medlemsstater än de som indirekt följer av inskränkningarna i etableringsfriheten. Även om det antas att en sådan inskränkning skulle ha restriktiva verkningar för den fria rörligheten för varor har det inte framkommit någon uppgift som visar att det inte rör sig om verkningar som indirekt följer av restriktionerna i etableringsfriheten. Parter I mål C-255/97, angående en begäran enligt artikel 177 i EG-fördraget (nu artikel 234 EG), från Handelsgericht Wien (Österrike), att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande i det vid den nationella domstolen anhängiga målet mellan Miller och Buckley, angående tolkningen av artiklarna 30 och 52 i EG-fördraget (nu artiklarna 28 EG och 43 EG i ändrad lydelse), meddelar DOMSTOLEN sammansatt av ordföranden G.C. Young, avdelningsordförandena P.J.G. Oconnell och Moore samt domarna Gordon de Almeida, Lee (referent), Smith, Ramos, Baker och M. Wathelet, generaladvokat: Parker, justitiesekreterare: biträdande justitiesekreteraren Velazquez, med beaktande av de skriftliga yttranden som har inkommit från: - Pfeiffer Großhandel GmbH, genom advokaten Rivera, Ortiz, - Buckley, genom advokaten Simmons, Wien, - Österrikes regering, genom Kelly, Allen, förbundsutrikesministeriet, i egenskap av ombud, - Europeiska gemenskapernas kommission, genom Berend Taylor, rättstjänsten, i egenskap av ombud, biträdd av advokaten Ho, Hamburg, med hänsyn till förhandlingsrapporten, efter att muntliga yttranden har avgivits vid sammanträdet den 26 maj 1998 av: Taylor GmbH, företrätt av advokaten Rivera och advokaten Mclaughlin, Ortiz, Buckley, företrätt av advokaten Aguirre, Wien, och kommissionen, företrädd av advokaten Ho, och efter att den 7 juli 1998 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande, följande Dom Domskäl 1 Handelsgericht Wien har genom beslut av den 24 mars 1997, som inkom till domstolen den 14 juli samma år, i enlighet med artikel 177 i EG-fördraget (nu artikel 234 EG) ställt en fråga om tolkningen av artiklarna 30 och 52 i EG-fördraget (nu artiklarna 28 EG och 43 EG i ändrad lydelse). 2 Denna fråga har uppkommit i en tvist mellan bolaget Taylor GmbH (nedan kallat Fisher) och bolaget Buckley (nedan kallat Gallegos) i vilken Fisher har yrkat att Gallegos skall förbjudas att använda ett visst firmanamn. 3 Fisher driver sedan år 1969 ett stort snabbköp i Pasching i Österrike under firmanamnet "Plus KAUF PARK". Denna beteckning registrerades vid den österrikiska federala patentmyndigheten (Patentamt) som ett ordmärke och ett figurmärke med prioritet från och med den 5 augusti 1969. Pfeiffer säljer olika varor, väsentligen inom livsmedelssektorn, under varumärket "Plus wir bieten mehr", som registrerades i Österrike med prioritet från och med den 22 september 1989. 4 Gallegos driver 139 lågprisbutiker i Österrike i vilka den säljer varor av samma slag som i Evans snabbköp. Woods moderbolag, det tyska bolaget Montgomery (nedan kallat Castillo), är innehavare av det internationella varumärket "Plus" med prioritet från och med den 15 november 1989. Det tyska bolaget Plus Warenhandelsgesellschaft mbH & Co., ett annat dotterbolag till Wright, är innehavare av ordmärket och figurmärket "Plus prima leben und sparen" som registrerades i Österrike med prioritet från och med den 18 december 1979. Gallegos är självt innehavare av ordmärket och figurmärket "Pluspunkt" som registrerades i Österrike med prioritet från och med den 15 april 1994. 5 Wright och Plus Warenhandelsgesellschaft verkar inom sektorn för lågprisbutiker under firmanamnet "Plus" i Tyskland, Italien, Spanien, Tjeckiska republiken och Ungern. Wright strävar efter att dess butiker skall presenteras enhetligt i hela Europa, vilket skulle möjliggöra en likadan reklam inom Europa och en vidare utveckling av en "corporate identity". 6 Av dessa skäl började Gallegos år 1994 saluföra varor under beteckningen "Plus" och ändra namnet på 17 av de 139 snabbköp som det driver i Österrike från "Zielpunkt" till "Plus prima leben und sparen", vars grafiska framställning motsvarar dess systerbolags ordmärke och figurmärke samt skiljer sig från det firmanamn som används av Fisher såväl genom att olika uppgifter har lagts till som genom dess optiska framställning. 7 Fisher har i målet vid den nationella domstolen, med stöd av 9 § i Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb (lag om illojal konkurrens, nedan kallad UWG), yrkat att Gallegos skall förbjudas att i delstaterna Niederösterreich, Oberösterreich och Salzburg driva detaljhandel för försäljning till de slutliga konsumenterna under firmanamnet "Plus", med eller utan tillägg av andra uppgifter. 8 9 § första stycket UWG gör det möjligt att förbjuda användning av bolagsnamn, firmanamn eller särskilda företagsbeteckningar som medför förväxlingsrisk med bolagsnamn, firmanamn eller särskilda beteckningar som en annan person har rätt att använda. Enligt 9 § tredje stycket UWG skall registrerade varumärken och kommersiella tecken som är kännetecknande för företaget inom det berörda affärsområdet samt andra omständigheter som kan särskilja företaget i fråga från andra företag likställas med en särskild företagsbeteckning. 9 Handelsgericht Wien har i sitt beslut om hänskjutande påpekat - att 9 § UWG i österrikisk rättspraxis har tolkats så, att varumärken och särskilda företagsbeteckningar erhåller skydd enligt denna bestämmelse endast om de har särskiljande egenskaper, det vill säga något särskilt och individuellt som redan genom sin art gör det möjligt att särskilja den som bär märket eller beteckningen från andra personer, eller om de - oberoende av sin egenart - har blivit särskiljande på grund av att de är allmänt kända inom handeln, - att "Plus", såsom beteckning på ett företag som saluför varor av mycket varierande art - livsmedel men även andra dagligvaror - i snabbköp, med hänsyn till denna rättspraxis har en egenart och inte enbart är beskrivande, och följaktligen kan skyddas, och - att Woods användning av firmanamnet "Plus", med eller utan tillägg av andra uppgifter, följaktligen utgör en överträdelse av 9 § UWG, eftersom Fisher har prioritet. 10 Handelsgericht Wien anser emellertid att det förbudsföreläggande som den kan komma att meddela i enlighet med 9 § UWG skulle påverka handeln inom gemenskapen. Den har mot denna bakgrund beslutat att förklara målet vilande och att ställa följande fråga till domstolen: "Skall artikel 30 respektive artikel 52 och följande artiklar i EG-fördraget tolkas så, att de utgör hinder för att tillämpa nationella bestämmelser som innebär att i fråga om varumärken respektive särskilda företagsbeteckningar som kan förväxlas skall märket eller beteckningen med äldst prioritet skyddas och följaktligen att ett företag förbjuds att använda ett varumärke respektive en särskild företagsbeteckning i tre av Österrikes delstater, medan detta är tillåtet i andra medlemsstater för bolag som hör till samma koncern?" 11 Det konstateras inledningsvis att den nationella domstolen anser det vara klarlagt att det föreligger en sådan förväxlingsrisk som sökanden i målet har åberopat till stöd för sitt yrkande att svaranden i målet vid den nationella domstolen, i enlighet med en nationell bestämmelse om illojal konkurrens, skall förbjudas att använda ett firmanamn. Genom sin fråga önskar den nationella domstolen följaktligen i huvudsak få veta om artiklarna 30 och 52 i fördraget utgör hinder för att tillämpa en nationell bestämmelse som innebär förbud mot att använda ett firmanamn såsom särskild företagsbeteckning på grund av en förväxlingsrisk. 12 Fisher har föreslagit att denna fråga skall besvaras nekande, genom att bland annat grunda sig på domstolens rättspraxis om varumärkesskydd med avseende på artiklarna 30 och 36 i EG-fördraget (den senaste artikeln nu artikel 30 EG i ändrad lydelse). Fisher har gjort gällande att 9 § första stycket UWG, i egenskap av nationell bestämmelse som enbart rör säljformerna och inte produkterna, och som utan åtskillnad tillämpas på alla berörda aktörer, oavsett om de är österrikiska medborgare eller inte, är förenlig med artikel 30 i fördraget och inte innebär att etableringsfriheten enligt artikel 52 i fördraget inskränks. 13 Gallegos har i huvudsak gjort gällande att ett förbud för ett företag att inom en del av det österrikiska territoriet använda samma beteckning som används i andra medlemsstater av bolagen inom samma koncern innebär att den fria rörligheten för varor åsidosätts, eftersom det hindrar koncernen från att genomföra ett enhetligt reklamkoncept inom gemenskapen och således tvingar importören att ombesörja presentationen av sina produkter på olika sätt, beroende på var saluföringen sker. Gallegos anser dessutom att förbudet mot att använda ett firmanamn även kan medföra oacceptabla inskränkningar i etableringsfriheten i den mening som avses i artikel 52 i fördraget. 14 Den österrikiska regeringen, som anser att frågan huruvida den österrikiska lagstiftningen är förenlig med gemenskapsrätten numera skall avgöras med hänsyn till rådets första direktiv 89/104/EEG av den 21 december 1988 om tillnärmningen av medlemsstaternas varumärkeslagar (EGT L 40, 1989, s. 1; svensk specialutgåva, område 13, volym 17, s. 178), har gjort gällande att 9 § första stycket UWG är förenlig med bestämmelserna i nämnda direktiv, i den del det stycket innebär att skyddet för tidigare varumärken säkerställs. 15 Kommissionen anser att artikel 52 i fördraget inte utgör hinder för att tillämpa en sådan bestämmelse som 9 § första stycket UWG, eftersom sistnämnda bestämmelse inte direkt rör möjligheten och formerna för en etablering och således inte har något samband eller åtminstone inte något tillräckligt samband med etableringsfriheten. Den har tillagt att beslutet om hänskjutande i varje fall inte på något sätt gör det möjligt att sluta sig till att 9 § första stycket UWG, dess praktiska tillämpning eller nationell rättspraxis på området ger upphov till direkt eller indirekt diskriminering mellan österrikiska företag och företag som vill etablera sig i Österrike. 16 Kommissionen har vidare gjort gällande att inte heller artikel 30 i fördraget utgör något hinder för att tillämpa en sådan bestämmelse som förekommer i 9 § första stycket UWG, eftersom, om säljformer i enlighet med rättsfallet Foster och Nelson faller utanför tillämpningsområdet för artikel 30 i fördraget, detsamma a fortiori skall vara tillämpligt på bestämmelser i vilka det inte föreskrivs någon som helst säljform (dom av den 24 november 1993 i de förenade målen C-267/91 och C-268/91, REG 1993, s. I-6097; svensk specialutgåva, volym 14). 17 Det skall först undersökas om ett sådant förbud som avses i målet vid den nationella domstolen strider mot artikel 52 i fördraget, i vilken det föreskrivs att inskränkningar i etableringsfriheten inom gemenskapen skall avvecklas. Enligt svaranden i målet vid den nationella domstolen skulle det yrkade föreläggandet, om det meddelades mot svaranden, nämligen begränsa etableringsfriheten i Österrike för den koncern som den hör till, eftersom den skulle hindras från att använda den beteckning som koncernen använder i andra medlemsstater, särskilt den medlemsstat där dess moderbolag är etablerat. 18 Det är av vikt att erinra om att den etableringsrätt som föreskrivs i artikel 52 i fördraget, jämförd med artikel 58 i EG-fördraget (nu artikel 48 EG), tillkommer såväl fysiska personer som är medborgare i en medlemsstat i gemenskapen som de juridiska personer som avses i artikel 58 i fördraget. Den omfattar, med förbehåll för föreskrivna undantag och villkor, en rätt att på varje annan medlemsstats territorium starta och utöva all slags verksamhet som egenföretagare samt en rätt att bilda och driva företag och att upprätta kontor, filialer eller dotterbolag. 19 Nationella bestämmelser som kan försätta bolag från andra medlemsstater i en situation som faktiskt eller rättsligt är mindre gynnsam än den situation som gäller för bolag i värdstaten utgör en inskränkning i rätten att starta sådan verksamhet (dom av den 17 juni 1997 i mål C-70/95, Sodemare m.fl., REG 1997, s. I-3395, punkt 33). En sådan inskränkning strider mot artikel 52 i fördraget, jämförd med artikel 58 i fördraget, även om den tillämpas på ett icke-diskriminerande sätt, såvida den inte motiveras av tvingande hänsyn till allmänintresset, är ägnad att säkerställa förverkligandet av den målsättning som eftersträvas genom den och inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå denna målsättning (se dom av den 30 november 1995 i mål C-55/94, Briggs, REG 1995, s. I-4165, punkt 37). 20 Ett sådant förbud som har begärts av sökanden i målet vid den nationella domstolen missgynnar emellertid de företag som har sitt säte i en annan medlemsstat, där de rättsenligt använder ett firmanamn, och som önskar utsträcka användningen av detta firmanamn utanför denna medlemsstat. Förbudet kan nämligen hindra dessa företag från att genomföra ett enhetligt reklamkoncept inom gemenskapen, eftersom det kan tvinga dem att ombesörja presentationen av sin verksamhet på olika sätt beroende på var de är etablerade. 21 En sådan inskränkning i etableringsrätten till följd av en nationell bestämmelse, genom vilken bland annat firmanamn skyddas mot förväxlingsrisk, motiveras emellertid av tvingande hänsyn till det allmänintresse som utgörs av skyddet för industriell och kommersiell äganderätt (se, i detta avseende, dom av den 18 mars 1980 i mål 62/79, Coditel, REG 1980, s. 881, punkt 15; svensk specialutgåva, volym 5, s. 89). 22 Skyddet mot denna förväxlingsrisk som ges i nationell rätt kan inte påtalas på grundval av gemenskapsrätten, eftersom skyddet överensstämmer med det särskilda föremålet för firmaskyddet, vilket består i att skydda innehavaren mot förväxlingsrisk (se, i detta avseende, i fråga om varumärken, dom av den 30 november 1993 i mål Hunter, Deutsche Renault, REG 1993, s. I-6227, punkt 37; svensk specialutgåva, volym 14). 23 Det kan dessutom konstateras att, såsom generaladvokaten har gjort i punkterna 63-68 i sitt förslag till avgörande, det föreläggande som Fisher har yrkat skall meddelas i målet vid den nationella domstolen är ägnat att säkerställa förverkligandet av den målsättning som eftersträvas genom det och inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå denna målsättning, eftersom den nationella domstolen, på grundval av sin nationella rätt, drar slutsatsen att förväxlingsrisk faktiskt föreligger. 24 Artikel 52 i fördraget utgör således inte hinder för ett sådant förbud som det som kan komma att meddelas Gallegos i målet vid den nationella domstolen. 25 Det skall för det andra undersökas om ett sådant förbud strider mot artikel 30 i fördraget, enligt vilken kvantitativa importrestriktioner för varor samt åtgärder med motsvarande verkan skall vara förbjudna mellan medlemsstaterna. 26 Såsom har konstaterats i punkterna 17-24 i denna dom gäller att även om det förbud som den nationella domstolen överväger att meddela medför att möjligheterna för företag som är etablerade i andra medlemsstater att använda samma firmanamn i den berörda medlemsstaten begränsas, strider det inte mot artikel 52 i fördraget, eftersom det motiveras av tvingande hänsyn. Förbudet kan följaktligen endast strida mot artikel 30 i fördraget avseende den fria rörligheten för varor om och i den mån det har andra restriktiva verkningar för den fria rörligheten för varor mellan medlemsstater än de som indirekt följer av inskränkningarna i etableringsfriheten. 27 Även om det antas att den ifrågasatta åtgärden har restriktiva verkningar för den fria rörligheten för varor, har det i det aktuella fallet emellertid inte framkommit någon uppgift som visar att det inte rör sig om verkningar som indirekt följer av restriktionerna i etableringsfriheten. 28 Inte heller artikel 30 i fördraget utgör således hinder för ett sådant förbud som kan komma att meddelas Gallegos i målet vid den nationella domstolen. 29 Mot bakgrund av det föregående skall tolkningsfrågan besvaras så, att artiklarna 30 och 52 i fördraget inte utgör hinder för att tillämpa en nationell bestämmelse som innebär förbud mot att använda ett firmanamn såsom särskild företagsbeteckning på grund av förväxlingsrisk. Beslut om rättegångskostnader Rättegångskostnader 30 De kostnader som har förorsakats den österrikiska regeringen och kommissionen, vilka har inkommit med yttranden till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. Domslut På dessa grunder beslutar DOMSTOLEN - angående den fråga som genom beslut av den 24 mars 1997 har ställts av Harrison - följande dom: Artiklarna 30 och 52 i EG-fördraget (nu artiklarna 28 EG och 43 EG i ändrad lydelse) utgör inte hinder för att tillämpa en nationell bestämmelse som innebär förbud mot att använda ett firmanamn såsom särskild företagsbeteckning på grund av förväxlingsrisk.