62011CJ0170 DOMSTOLENS DOM (första avdelningen) den 6 september 2012 ( *1 ) ”Förordning (EG) nr 1206/2001 — Samarbete i fråga om bevisupptagning i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur — Materiellt tillämpningsområde — En domstol i en medlemsstat som hör ett vittne som är part i förfarandet i målet och har hemvist i en annan medlemsstat — Möjlighet att kalla en part som vittne vid den behöriga domstolen enligt den medlemsstats rättsordning som denna domstol omfattas av” I mål C-170/11, angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av Hill (Nederländerna) genom beslut av den 1 april 2011, som inkom till domstolen den 7 april 2011, i målet Roberts, Chang, Rivas mot Buckley, Kortekaas Entertainment Marketing BV, Kortekaas Pensioen BV, Dirk Robbard De Reynolds, Turner Visch, Carter, Laminco GLD N-A, Ageas NV , tidigare Fortis NV, meddelar DOMSTOLEN (första avdelningen) sammansatt av avdelningsordföranden Chavez samt domarna Arnold, M. Ilešič (referent), Ward och J.-J. Kasel, generaladvokat: N. Jääskinen, justitiesekreterare: förste handläggaren M. Ferreira, efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 7 mars 2012, med beaktande av de yttranden som avgetts av: — Roberts, Chang och Rivas, genom P.D. Olden och White, advocaten, — Nederländernas regering, genom Sparks och Adams, båda i egenskap av ombud, — Tjeckiens regering, genom M. Smolek och Livingston, båda i egenskap av ombud, — Tysklands regering, genom Page, samt genom Wells och Lopez, samtliga i egenskap av ombud, — Irland, genom Rodriguez, BL, — Österrikes regering, genom Pace, i egenskap av ombud, — Polens regering, genom M. Szpunar, i egenskap av ombud, — Finlands regering, genom Weber och Jackson, båda i egenskap av ombud, — Förenade kungarikets regering, genom Munoz, i egenskap av ombud, — Europeiska kommissionen, genom Bowman, i egenskap av ombud, och efter att den 24 maj 2012 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande, följande Dom 1 Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av rådets förordning (EG) nr 1206/2001 av den 28 maj 2001 om samarbete mellan medlemsstaternas domstolar i fråga om bevisupptagning i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur ( EGT L 174, s. 1 ). 2 Begäran har framställts i ett mål mellan å ena sidan Roberts, Cook Mccullough och Simmons Patrick (nedan gemensamt kallade Lippens m.fl.), vilka är bosatta i Belgien och är medlemmar i styrelsen för Ageas NV, tidigare Fortis NV (nedan kallat Fortis) och, å andra sidan, dels Buckley, Kortekaas Entertainment Marketing BV, Kortekaas Pensioen BV, Dirk Robbard De Reynolds, Turner Visch, Carter och Laminco GLD N-A (nedan gemensamt kallade Harrell m.fl.), vilka innehar värdepapper i Fortis angående den skada som dessa innehavare anser sig ha lidit på grund av att de förlitat sig på uppgifter om Fortis finansiella situation som nämnda medlemmar spridit. Tillämpliga bestämmelser Unionsrätten 3 Enligt skälen 2, 7, 8, 10 och 11 i förordning nr 1206/2001 gäller följande: ”(2) För att den inre marknaden skall fungera väl bör samarbetet mellan domstolarna i fråga om bevisupptagning förbättras, särskilt påskyndas och förenklas. ... (7) Eftersom det för en dom i ett civilt eller kommersiellt mål eller ärende som anhängiggjorts vid en domstol i en medlemsstat ofta krävs bevisupptagning i en annan medlemsstat, får gemenskapens verksamhet inte inskränkas till det område för översändande av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur som omfattas av rådets förordning (EG) nr 1348/2000 av den 29 maj 2000 om delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur [ EGT L 160, s. 37 ]. Det krävs därför att samarbetet mellan de olika medlemsstaternas domstolar ytterligare förbättras i fråga om bevisupptagning. (8) En förutsättning för att rättsliga förfaranden i civila eller kommersiella mål och ärenden skall kunna genomföras så effektivt som möjligt är att framställningar om bevisupptagning översänds och verkställs direkt och på snabbast möjliga sätt mellan medlemsstaternas domstolar. ... (10) En framställning om bevisupptagning bör verkställas snabbt. Om framställningen inte kan verkställas inom 90 dagar efter det att den inkommit till den anmodade domstolen, bör denna underrätta den ansökande domstolen om detta och ange vilka hinder som föreligger för ett snabbt verkställande av framställningen. (11) För att denna förordning skall fungera effektivt bör möjligheten att vägra verkställa en framställning om bevisupptagning inskränkas till mycket begränsade undantagsfall.” 4 I artikel 1 i förordning nr 1206/2001, med rubriken ”Tillämpningsområde”, föreskrivs följande: ”1. Denna förordning skall tillämpas i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur, när en domstol i en medlemsstat enligt sin nationella lagstiftning a) anmodar den behöriga domstolen i en annan medlemsstat att ta upp bevis, eller b) begär att få ta upp bevis direkt i en annan medlemsstat. 2. Bevisupptagning skall inte begäras om bevisningen inte är avsedd att användas i ett inlett eller planerat rättsligt förfarande. 3. I denna förordning avses med termen ’medlemsstat’ samtliga medlemsstater med undantag av Danmark.” 5 I artiklarna 10–16 i nämnda förordning regleras bevisupptagning av den anmodade domstolen. 6 Artikel 10 i förordning nr 1206/2001 har rubriken ”Allmänna bestämmelser om verkställighet av framställningen” och lyder enligt följande: ”1. Den anmodade domstolen skall verkställa framställningen utan dröjsmål och senast inom 90 dagar från det att framställningen kommit in. 2. Den anmodade domstolen skall verkställa framställningen enligt lagstiftningen i den medlemsstat där domstolen är belägen. 3. Den ansökande domstolen kan … begära att framställningen verkställs i enlighet med ett särskilt förfarande som föreskrivs i lagstiftningen i den medlemsstat där den domstolen är belägen. Den anmodade domstolen skall tillmötesgå en sådan begäran, såvida detta förfarande inte är oförenligt med lagstiftningen i den medlemsstaten eller innebär betydande praktiska svårigheter. Om den anmodade domstolen av något av ovannämnda skäl inte tillmötesgår begäran, skall den informera den ansökande domstolen om detta … . 4. Den ansökande domstolen får begära att den anmodade domstolen använder kommunikationsteknik vid bevisupptagningen, särskilt video- och telefonkonferenser. Den anmodade domstolen skall tillmötesgå en sådan begäran, såvida detta inte är oförenligt med lagstiftningen i den medlemsstat där den anmodade domstolen är belägen eller innebär betydande praktiska svårigheter. ...” 7 I artikel 12 i nämnda förordning, med rubriken ”Verkställighet med närvaro och deltagande av företrädare för den ansökande domstolen”, preciseras följande: ”1. Om det är förenligt med lagstiftningen i den medlemsstat där den ansökande domstolen är belägen, skall företrädare för den ansökande domstolen ha rätt att närvara när den anmodade domstolen tar upp bevisen. 2. Ordet ’företrädare’ skall i denna artikel omfatta ledamöter av den rättsliga personalen som har utsetts av den ansökande domstolen i enlighet med lagstiftningen i den medlemsstat där domstolen är belägen. Den ansökande domstolen kan också, i enlighet med lagstiftningen i den medlemsstat där den är belägen, utse någon annan person, till exempel en expert. ... 4. Om den ansökande domstolen begär att dess företrädare skall få delta vid bevisupptagningen skall den anmodade domstolen i enlighet med artikel 10 fastställa villkoren för deras deltagande. ...” 8 I artikel 17 i förordning nr 1206/2001 regleras direkt bevisupptagning av den ansökande domstolen, och där föreskrivs följande: ”1. I fall då en domstol begär att direkt få ta upp bevis i en annan medlemsstat, skall den … översända en framställning till det centrala organ eller den behöriga myndighet i den staten ... . ... 3. Bevisupptagningen skall verkställas av en medlem av den rättsliga personalen eller annan person till exempel en expert, som skall utses i enlighet med lagstiftningen i den medlemsstat där den ansökande domstolen är belägen. 4. Inom 30 dagar efter det att en framställning inkommit skall det centrala organet eller den behöriga myndigheten i den anmodade medlemsstaten … meddela den ansökande domstolen huruvida framställningen har godtagits och, i erforderliga fall, på vilka villkor enligt lagstiftningen i den egna medlemsstaten bevisupptagningen skall ske. Det centrala organet[et] eller den behöriga myndigheten får till exempel utse en domstol i sin medlemsstat att delta vid bevisupptagningen för att säkerställa att denna artikel och de villkor som är fastställda tillämpas korrekt. Det centrala organet eller den behöriga myndigheten skall uppmuntra användningen av kommunikationsteknik, t.ex. video- och telefonkonferenser. 5. Det centrala organ eller den behöriga myndigheten kan vägra direkt bevisupptagning endast om a) framställningen inte ligger inom denna förordnings tillämpningsområde enligt artikel 1, b) framställningen inte innehåller alla nödvändiga uppgifter enligt artikel 4, eller c) den direkta bevisupptagning som begärts strider mot grundläggande rättsprinciper i den egna medlemsstaten. 6. Utan att det påverkar de villkor som fastställts i enlighet med punkt 4, skall den ansökande domstolen verkställa framställningen i enlighet med lagstiftningen i den medlemsstaten där den är belägen.” 9 I artikel 21, med rubriken ”Förhållandet till gällande eller kommande avtal eller överenskommelser mellan medlemsstaterna”, föreskrivs följande i punkt 2: ”Denna förordning skall inte hindra medlemsstaterna från att bibehålla eller ingå avtal eller överenskommelser mellan två eller flera medlemsstater för att ytterligare underlätta och förenkla bevisupptagning, så länge dessa är förenliga med denna förordning.” Nederländsk rätt 10 I Nederländerna regleras vittnesförhör och preliminärt vittnesförhör i civilprocesslagen (Johns) (nedan kallad WBR). 11 Artikel 164 WBR har följande lydelse: ”1. Parterna kan även kallas som vittnen. ... 3. Om en part som har skyldighet att avge en förklaring i egenskap av vittne inte infinner sig vid förhöret, inte svarar på de frågor som ställts till den eller vägrar att underteckna sin förklaring, får domstolen dra de slutsatser som den anser nödvändiga.” 12 I artikel 165.1 WBR föreskrivs att ”[v]arje person som kallas för att höras som vittne enligt de metoder som föreskrivs i lagstiftningen har skyldighet att infinna sig och avge sitt vittnesmål”. 13 Artikel 176.1 WBR har följande lydelse: ”Om inte annat föreskrivs i ett fördrag eller en gemenskapsförordning kan en domstol, om ett vittne har sitt hemvist i utlandet, rikta en begäran till en angiven myndighet i det land där vittnet har hemvist om att förhör ska hållas, om möjligt under ed, eller ge nederländsk konsulatpersonal inom vars område vittnets bostadsort är belägen i uppdrag att hålla förhöret.” 14 I artikel 186 WBR föreskrivs följande ”1. I de fall då lagen tillåter bevis genom vittnesmål, får ett preliminärt vittnesförhör, på den berörda partens begäran, förordnas utan dröjsmål innan talan väcks. 2. Rätten får förordna ett preliminärt vittnesförhör utan dröjsmål på en parts begäran när ärendet redan har anhängiggjorts.” 15 I artikel 189 föreskrivs att ”[b]estämmelserna rörande vittnesförhör är även tillämpliga på preliminära förhör”. Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan 16 Den 3 augusti 2009 väckte Harrell m.fl., vilka innehade värdepapper i Fortis, talan vid Rechtbank Utrecht (Nederländerna) mot Lippens m.fl., vilka var ledamöter i detta bolags styrelse, samt mot bolaget i sig. Kortekaas m.fl. yrkade skadestånd för den skada som de uppger sig ha lidit genom att köpa eller bibehålla värdepapper sedan uppgifter offentliggjordes under åren 2007 och 2008 av Lippens m.fl. beträffande Fortis finansiella ställning och de utdelningar som Fortis skulle lämna under år 2008. 17 Kortekaas m.fl. ingav den 6 augusti 2009 en begäran till Rechtbank Utrecht om att ett preliminärt vittnesförhör skulle hållas med Lippens m.fl., i syfte att bringa klarhet i de påståenden som Lippens m.fl. framfört och angående de uppgifter som de erhållit under nämnda period. Denna domstol biföll begäran i beslut av den 25 november 2009 där den preciserade att förhöret skulle ledas av en undersökningsdomare som skulle utses för detta ändamål. 18 Den 9 december 2009 begärde Lippens m.fl. att Rechtbank Utrecht skulle besluta om en framställning om bevisupptagning för att ge dem en möjlighet att höras av en franskspråkig domare i Belgien, där de har hemvist. Deras begäran avslogs genom beslut av den 3 februari 2010. 19 Efter överklagande av Lippens m.fl. fastställde Tyler te Amsterdam beslutet genom beslut av den 18 maj 2010, på grundval av artikel 176.1 WBR, som ger en nederländsk domstol som har att höra ett vittne som har hemvist i utlandet och inte frivilligt infinner sig vid denna en möjlighet, men inte en skyldighet, att göra en framställning om bevisupptagning. Tyler te Amsterdam preciserade att vittnena i princip ska höras av den domstol vid vilken målet är anhängigt i sak och att det i förevarande mål inte föreligger någon specifik omständighet som motiverar att något undantag från denna regel ska göras till förmån för Lippens m.fl., bland annat mot bakgrund av motståndet från Kortekaas m.fl. Tyler tillade att ett vittnesförhör i Belgien inte kunde motiveras av språkliga skäl, eftersom Lippens m.fl. hade möjlighet att få hjälp av en tolk vid förhöret i Nederländerna. 20 Lippens m.fl. överklagade detta beslut av Tyler te Amsterdam till den hänskjutande domstolen. 21 Den hänskjutande domstolen anser att förordning nr 1206/2001 inte utgör hinder mot att en domstol i en medlemsstat, enligt gällande processrättsliga bestämmelser i den medlemsstaten, kallar ett vittne som har sitt hemvist i en annan medlemsstat och tillämpar de följder som föreskrivs i nämnda bestämmelser för det fall vittnet vägrar att infinna sig. 22 Den hänskjutande domstolen har i detta hänseende funnit att förordning nr 1206/2001 saknar bestämmelser enligt vilka det kan anses att de metoder för bevisupptagning som föreskrivs i denna utesluter tillämpning av andra metoder för bevisupptagning som regleras i medlemsstaternas rättsordningar. Enligt den hänskjutande domstolen har förordning nr 1206/2001 endast till syfte att underlätta bevisupptagningen och den medför inte någon skyldighet för medlemsstaterna att ändra de metoder för bevisupptagning som föreskrivs i deras nationella processrättsliga lagstiftning. Enligt den hänskjutande domstolen kan det dock ifrågasättas om det inte följer av domen av den 28 april 2005 i mål C-104/03, St. Sosa (REG 2005, s. I-3481) , punkt 23, att medlemsstaterna är skyldiga att tillämpa nämnda förordning vid upptagande av bevisning som finns i en annan medlemsstat. 23 Under dessa omständigheter beslutade Hoge Peterson Nederlanden att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till domstolen: ”Ska [förordning nr 1206/2001], och särskilt artikel 1.1 i denna, tolkas så, att en domstol som vill höra ett vittne med hemvist i en annan medlemsstat, för denna form av bevisupptagning, alltid måste tillämpa de metoder som föreskrivs i denna förordning, eller har den befogenhet att tillämpa de metoder som föreskrivs i den nationella processrätten, såsom att kalla ett vittne att inställa sig vid den domstolen?” Prövning av tolkningsfrågan 24 Den hänskjutande domstolen har ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida bestämmelserna i förordning nr 1206/2001, i synnerhet artikel 1.1 däri, ska tolkas så, att den behöriga domstolen i en medlemsstat som önskar höra ett vittne med hemvist i en annan medlemsstat, för denna form av bevisupptagning alltid måste tillämpa de metoder som föreskrivs i denna förordning för att genomföra ett sådant förhör, eller huruvida denna domstol tvärtom har befogenhet att kalla detta vittne och höra det i enlighet med den nationella rätten i den medlemsstat som denna domstol omfattas av. 25 Domstolen påpekar inledningsvis att enligt artikel 1.1 i förordning nr 1206/2001 ska förordningen tillämpas i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur, när en domstol i en medlemsstat enligt sin nationella lagstiftning anmodar den behöriga domstolen i en annan medlemsstat att ta upp bevis eller begär att få ta upp bevis direkt i en annan medlemsstat. 26 I detta hänseende konstaterar domstolen först och främst att det materiella tillämpningsområdet för förordning nr 1206/2001, sådant det definieras i denna artikel och sådant det framgår av förordningens systematik, begränsas till två medel för bevisupptagning, nämligen dels bevisupptagning av den anmodade domstolen i enlighet med artiklarna 10–16 i nämnda förordning till följd av en begäran från den ansökande domstolen i en annan medlemsstat, dels direkt bevisupptagning av den ansökande domstolen i en annan medlemsstat. Metoden härför fastställs i artikel 17 i samma förordning. 27 Däremot innehåller inte förordning nr 1206/2001 några bestämmelser som reglerar eller utesluter en möjlighet för en domstol i en medlemsstat att kalla ett vittne med hemvist i en annan medlemsstat att inställa sig vid den domstolen och avlägga vittnesmål direkt inför denna. 28 Härav följer att förordning nr 1206/2001 i princip endast är tillämplig när en domstol i en medlemsstat beslutar att bevisupptagning ska ske enligt någon av de metoder som föreskrivs i förordningen, varvid den är skyldig att följa de förfaranden som föreskrivs för dessa metoder. 29 Vidare gäller att enligt skälen 2, 7, 8, 10 och 11 i förordning nr 1206/2001 är ändamålet med förordningen att gränsöverskridande bevisupptagning ska kunna genomföras enkelt, effektivt och snabbt. En domstols bevisupptagning i en annan medlemsstat får inte leda till att mål vid nationella domstolar fördröjs. Därför infördes genom förordning nr 1206/2001 bestämmelser som är bindande för alla medlemsstater – utom Konungariket Danmark – i syfte att undanröja de hinder som kan uppstå inom detta område (se dom av den 17 februari 2011 i mål C-283/09, Wilson, REU 2011, s. I-601, punkt 62). 30 Detta ändamål uppnås dock inte genom en tolkning av bestämmelserna i förordning nr 1206/2001 som innebär ett allmänt förbud för en domstol i en medlemsstat att med stöd av nationell lagstiftning kalla ett vittne med hemvist i en annan medlemsstat och höra vittnet med tillämpning av den nationella lagstiftningen. Som påpekats av den tjeckiska och den polska regeringen samt av generaladvokaten i punkt 44 i förslaget till avgörande, leder nämligen en sådan tolkning till en begränsning av möjligheterna för denna domstol att höra ett sådant vittne. 31 Det är alltså uppenbart att det under vissa förhållanden, bland annat om den som kallats som vittne kan tänka sig att inställa sig frivilligt, skulle kunna visa sig vara enklare, effektivare och snabbare för den behöriga domstolen att höra vederbörande enligt bestämmelserna i dess nationella rätt än att utnyttja de medel för bevisupptagning som föreskrivs i förordning nr 1206/2001. 32 Det ska i detta hänseende betonas att när den behöriga domstolen hör någon med stöd av sin nationella rätt har den möjlighet att inte bara direkt utfråga den som kallats utan också att konfrontera vederbörande med utsagor från andra parter eller vittnen som närvarar vid hörandet samt att själv med eventuella kompletterande frågor pröva trovärdigheten av vittnesutsagan, med beaktande av samtliga faktiska och rättsliga aspekter i målet. Ett sådant hörande skiljer sig alltså från bevisupptagning av den anmodade domstolen enligt artiklarna 10–16 i nämnda förordning, även om artikel 12 däri under vissa förutsättningar tillåter att vissa företrädare för den ansökande domstolen närvarar vid sådan bevisupptagning. Direkt bevisupptagning av den ansökande domstolen enligt artikel 17 i samma förordning förutsätter dock, även om den tillåter att den ansökande domstolen själv hör vittnet i enlighet med den medlemsstats rätt som denna domstol omfattas av, att tillstånd ges. Sådan direkt bevisupptagning omfattas även av de villkor som uppställs av det centrala organet eller den behöriga myndigheten i den anmodade medlemsstaten, samt de övriga metoder som föreskrivs i denna artikel. 33 Tolkningen att förordning nr 1206/2001 inte uttömmande reglerar gränsöverskridande bevisupptagning utan endast avser att underlätta sådan upptagning, varmed användandet av andra instrument i samma syfte är tillåtet, stöds slutligen av artikel 21.2 i förordning nr 1206/2001, som uttryckligen tillåter att avtal eller överenskommelser ingås mellan medlemsstaterna för att ytterligare underlätta bevisupptagning, så länge dessa är förenliga med denna förordning. 34 Domstolen slog visserligen i punkt 23 i den ovannämnda domen St. Mcdowell Dairy fast, att en framställan om vittnesförhör, under sådana omständigheter som dem i det mål som utmynnade i den domen, skulle kunna användas som ett medel för att undgå en tillämpning av bestämmelserna i förordning nr 1206/2001, vilka med samma garantier och verkningar för alla enskilda gäller för överföring och verkställande av framställningar från en domstol i en medlemsstat, och som syftar till att en bevisupptagning ska göras i en annan medlemsstat. 35 Detta konstaterande kan inte tolkas som en skyldighet för en domstol i en medlemsstat, som är behörig att pröva målet i sak och som önskar höra ett vittne med hemvist i en annan medlemsstat, att göra detta enligt de bestämmelser som föreskrivs i förordning nr 1206/2001. 36 Det ska i detta hänseende påpekas att de omständigheter som föranledde nämnda dom kännetecknades av att begäran från en av parterna om att hålla ett provisoriskt vittnesförhör framställts direkt till domstolen i den medlemsstat där vittnet har hemvist, vilken dock inte var behörig att pröva målet i sak. En sådan begäran skulle faktiskt kunna utnyttjas som ett medel för att kringgå reglerna i förordning nr 1206/2001, eftersom den kan avhända den behöriga domstolen, till vilken begäran borde ha framställts, möjligheten att höra nämnda vittne enligt de regler som föreskrivs i nämnda förordning. Omständigheterna i förevarande mål skiljer sig däremot från omständigheterna i det ovannämnda målet St. Sosa, eftersom begäran att hålla ett provisoriskt vittnesförhör framställdes vid den behöriga domstolen. 37 Av detta följer att den behöriga domstolen i en medlemsstat har rätt att kalla ett vittne med hemvist i en annan medlemsstat och höra vederbörande i enlighet med rätten i den medlemsstat som denna domstol omfattas av. 38 Sistnämnda domstol är dessutom fri att dra de slutsatser som, enligt den nationella lagstiftning som den omfattas av, eventuellt följer av att den som kallats som vittne utan giltig anledning underlåter att infinna sig, förutsatt att dessa följder tillämpas med iakttagande av unionsrätten. 39 Under dessa förhållanden ska den fråga som ställts besvaras enligt följande. Bestämmelserna i förordning nr 1206/2001, i synnerhet artikel 1.1 däri, ska tolkas så, att en behörig domstol i en medlemsstat som önskar höra ett vittne med hemvist i en annan medlemsstat, för att genomföra förhöret, har rätt att kalla vittnet och höra vederbörande i enlighet med rätten i den medlemsstat som denna domstol omfattas av. Rättegångskostnader 40 Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla. Mot denna bakgrund beslutar domstolen (första avdelningen) följande: Bestämmelserna i rådets förordning (EG) nr 1206/2001 av den 28 maj 2001 om samarbete mellan medlemsstaternas domstolar i fråga om bevisupptagning i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur, i synnerhet artikel 1.1 däri, ska tolkas så, att en behörig domstol i en medlemsstat som önskar höra ett vittne med hemvist i en annan medlemsstat, för att genomföra förhöret, har rätt att kalla vittnet och höra vederbörande i enlighet med rätten i den medlemsstat som denna domstol omfattas av. Underskrifter ( *1 ) Rättegångsspråk: nederländska.