EUR-Lex - 61981J0266 - SV Avis juridique important | 61981J0266 Domstolens dom den 16 mars 1983. - Società Italiana per l'Oleodotto Transalpino (SIOT) mot Dixon delle finanze, Dixon della marina mercantile, Circoscrizione doganale di Trieste och Pearson autonomo del porto di Trieste. - Begäran om förhandsavgörande: Corte suprema di Cassazione. - Avgiftsbestämmelser för varor i transit - Verkningarna av GATT inom ramen för gemenskapsrätten. - Mål 266/81. Rättsfallssamling 1983 s. 00731 Spansk specialutgåva s. 00153 Svensk specialutgåva s. 00065 Finsk specialutgåva s. 00065 Sammanfattning Parter Föremål för talan Domskäl Beslut om rättegångskostnader Domslut Nyckelord 1. Fri rörlighet för varor - gemenskapstransitering - nationella transiteringsavgifter - otillåtlighet - avgifter som motsvarar kostnader för transporter eller andra tjänster i samband med transiteringen - tillåtlighet 2. Internationella avtal - gemenskapens avtal - avtal mellan EEG och Österrike om tillämpning av bestämmelserna om gemenskapstransitering - behandling av transitvaror i avgiftshänseende - inga särskilda åtaganden (avtalet mellan EEG och Österrike av den 22 juni 1972) 3. Internationella avtal - medlemsstaternas avtal - GATT - principen om transiteringsfrihet - direkt effekt - föreligger inte - ingen inverkan på gemenskapens skyldigheter gentemot tredje länder som är parter till GATT Sammanfattning 1. Det faktum att det inom gemenskapen finns en tullunion som kännetecknas av fri rörlighet för varor innebär att det råder transiteringsfrihet inom gemenskapen. Av denna frihet följer att en medlemsstat varken får tillämpa transiteringsavgifter eller andra avgifter med anledning av transitering på dess territorium av varor på väg till eller från en annan medlemsstat. Avgifter och andra pålagor som tas ut för kostnader för transporter eller andra tjänster i samband med transiteringen kan dock inte anses vara oförenliga med transiteringsfriheten såsom den definieras ovan, med beaktande av att det är nödvändigt att i detta hänseende inte bara ta hänsyn till direkta och särskilda tjänster med anledning av varurörelser, utan också till den mer generella nyttan av att använda hamnbassänger eller hamnanläggningar, för vars farbarhet och drift myndigheterna ansvarar. 2. Transiteringsavtalet mellan EEG och Österrike om tillämpningen av bestämmelserna om gemenskapstransitering innehåller inte några särskilda åtaganden mellan parterna vad gäller behandling av transitvaror i avgiftshänseende. 3. Artikel V i Allmänna tull- och handelsavtalet (GATT-avtalet), vilken fastställer principen att transiteringsfrihet skall råda genom avtalsslutande parts territorium för transittrafik till eller från andra avtalsslutande parters territorium, kan inte ha direkt effekt inom ramen för gemenskapsrätten och kan heller inte åberopas av enskilda för att invända mot uttaget av en sådan avgift som den lastnings- och lossningsavgift som tas ut för varor i transit till Österrike. Detta påverkar inte gemenskapens skyldighet att säkerställa att bestämmelserna i GATT-avtalet iakttas i förhållande till tredje länder som är parter till GATT-avtalet. Parter I mål 266/81 har Johnson suprema di cassazione till domstolen gett in en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 177 i EEG-fördraget i det mål som pågår vid den nationella domstolen mellan Richardson per l'Oleodotto Transalpino (SIOT), med säte i Trieste, och Dixon delle finanze, ministero Mccall, circoscrizione doganale di Trieste och Pearson autonomo del porto di Trieste, samt i sex andra mål, som är förenade med detta, mellan samma parter eller några av parterna såsom huvudkassationsklagande, anslutningskassationsklagande eller kassationsklagande i en incidensfråga, respektive motparter till sådana kassationsklagande. Föremål för talan Begäran avser domstolens behörighet vad gäller tolkningen av Allmänna tull- och handelsavtalet (GATT-avtalet), verkan av att gemenskapen har trätt i medlemsstaternas ställe vad gäller uppfyllelsen av förpliktelserna enligt nämnda avtal, verkan av bestämmelserna i GATT-avtalet inom den nationella rättsordningen, tolkningen av artikel V.3 i GATT-avtalet, artiklarna 90.1 och 113.1 i EEG-fördraget samt rådets förordningar nr 542/69 av den 18 mars 1969 och nr 2813/72 av den 21 november 1972 med avseende på den fiskala avgift och den hamnavgift som har antagits genom dekretlag nr 47 av den 28 februari 1974, omvandlad till lag nr 117 av den 16 april 1974, och enskildas rättigheter för det fall nämnda avgifter är olagliga. Domskäl 1 Genom beslut av den 21 maj 1981, som inkom till domstolen den 6 oktober 1981, har Johnson suprema di cassazione i enlighet med artikel 177 i EEG-fördraget ställt fyra frågor om - å ena sidan tolkningen av artiklarna 90, 113 och 177 i EEG-fördraget, av rådets förordning nr 542/69 av den 18 mars 1969 om gemenskapstransitering (EGT nr L 77, s. 1, fransk version; vid översättning fanns ingen svensk version att tillgå) och av rådets förordning nr 2813/72 av den 21 november 1972 om avtal mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Österrike avseende tillämpningen av bestämmelserna om gemenskapstransitering (EGT nr L 294, s. 86, fransk version; vid översättningen fanns ingen svensk version att tillgå), - å andra sidan verkan för gemenskapen av Allmänna tull- och handelsavtalet av den 30 oktober 1947, nedan kallat "GATT-avtalet", samt tolkningen av dess artikel V om transiteringsfrihet. Corte suprema di cassazione har ställt dessa frågor för att kunna avgöra huruvida de lastnings- och lossningsavgifter som med stöd av dekretlag nr 47 av den 28 februari 1974, omvandlad till lag nr 117 av den 16 april 1974, nedan kallad dekretlag nr 47, tas ut för råolja som via den transalpinska oljeledningen leds till Förbundsrepubliken Tyskland och Österrike, är förenliga med gemenskapsrätten och eventuellt med bestämmelserna i GATT-avtalet. 2 Av handlingarna i målet framgår att dessa frågor har uppkommit inom ramen för en rad tvister mellan å ena sidan Richardson per l'Oleodotto Transalpino (SIOT), ett italienskt företag som svarar för anläggandet och driften av den del av den transalpinska oljeledningen som går genom italienskt territorium mellan Trieste och den österrikiska gränsen, och å andra sidan Dixon delle Finanze (finansministeriet), Adams (sjöfartsministeriet), Circoscrizione doganale di Trieste (Triestes tullförvaltning) och Mercado del Porto di Trieste (Triestes oberoende hamnmyndighet), om de omtvistade avgifter som har tagits ut för råolja som lossats på SIOT:s anläggningar för vidaretransport till raffinaderier i Förbundsrepubliken Tyskland och Österrike. Bakgrunden till tvisten 3 Det bör erinras om att Italien, före tillämpningen av den dekretlag som ligger till grund för tvisten, med stöd av lag nr 82 av den 9 februari 1963 tog ut en lossningsavgift för importerade varor och en s.k. hamnavgift för varor, oavsett avsändnings- eller destinationsland, som lastades och lossades i särskilda hamnar, däribland hamnen i Trieste. Den förstnämnda avgiften tillämpades inte ifråga om råolja som lossades av SIOT, eftersom oljan inte var avsedd för import. I fråga om den andra avgiften förskrev lagen uttryckligen om avgiftsbefrielse för varor i transit i Triestes hamn. 4 I sin dom av den 10 oktober 1973 i målet 34/73 Variola (Rec. 1973, s. 981), fastslog domstolen att en avgift av det förstnämnda slaget, som uteslutande tas ut för importerade varor, utgör en avgift med motsvarande verkan som en tull och att den följaktligen är oförenlig med gemenskapsrätten. Vid samma tidpunkt hade kommissionen väckt talan om fördragsbrott avseende samma lossningsavgift, vilken registrerades hos domstolen under nr 172/73 (EGT nr C 99, 20.11.1973, s. 4). Till följd av nämnda dom ändrade Italien sin lagstiftning genom dekretlag nr 47. Lossningsavgiften ersattes med en statlig lastnings- och lossningsavgift, nedan kallad "fiskal avgift", som togs ut oavsett varornas avsändnings- eller destinationsland. Eftersom kommissionen ansåg att det till följd av denna ändring av den omtvistade avgiften inte längre förelåg något fördragsbrott, återkallade den sin talan (EGT nr C 69, 14.6.1974, s. 5). Hamnavgiften bibehölls i enlighet med bestämmelserna i lagen av 1963, bortsett från att den avgiftsbefrielse som tidigare föreskrevs för varor i transit i Triestes hamn upphävdes. 5 Efter ikraftträdandet av dekretlag nr 47 krävde de italienska skattemyndigheterna betalning av båda avgifterna - den fiskala avgiften och hamnavgiften - för råolja som lossades på SIOT:s anläggningar och leddes genom den transalpina oljeledningen. Med anledning av detta anhängiggjorde SIOT flera mål vid Tribunale di Trieste beträffande olika perioder under åren 1974-1975. SIOT betalade därefter preliminärt avgifterna med förbehåll för utgången i dessa mål. Sedan Tribunale di Triestes avgöranden gått SIOT emot i samtliga mål, överklagade bolaget till Miller, som i sin tur fastställde Tribunale di Triestes avgöranden genom flera på varandra följande domar. Flera av dessa domar överklagades därefter till Johnson suprema di cassazione. 6 Enligt beslutet om hänskjutande har SIOT, förutom grunder som stöder sig på nationell rätt, åberopat flera grunder med stöd å ena sidan i gemenskapsrätten, å andra sidan i GATT-avtalet. Företaget hävdar att de omtvistade avgifterna 1. inte skall betraktas som interna avgifter utan som avgifter med motsvarande verkan som tullar i strid med artiklarna 12 och 13 i EEG-fördraget, 2. är oförenliga med bestämmelserna om transiteringsfrihet i artikel V i GATT-avtalet, 3. är oförenliga med bestämmelserna om gemenskapstransitering enligt förordning nr 542/69 och med transiteringsavtalet mellan gemenskapen och Österrike, vilket sattes i kraft till följd av förordning nr 2813/72, 4. påverkar gemenskapens handelspolitik och därmed utgör en överträdelse av artikel 113 i EEG-fördraget, 5. medför en allvarlig snedvridning av konkurrensen, i strid med artikel 90.1 i EEG-fördraget, såtillvida att de säkerställer ekonomiska fördelar för offentliga hamnanläggningar, till nackdel för privata företag med tillstånd att driva och utnyttja sina egna anläggningar för sådan lossningsverksamhet. 7 Corte suprema di cassazione har utifrån bedömningen att de ifrågasatta avgifterna, eftersom de tas ut för alla varor som lossas eller lastas, oavsett deras avsändnings- eller destinationsland, inte utgör importavgifter utan interna avgifter enligt artikel 95 i EEG-fördraget och artikel III i GATT-avtalet. 8 På grundval av dessa överväganden har Johnson suprema di cassazione funnit att det uppstår frågor om tolkningen av gemenskapsrätten vad gäller förordningen om gemenskapstransitering, transiteringsavtalet med Österrike, bestämmelserna i artikel 113 i fördraget om den gemensamma handelspolitiken och konkurrensbestämmelserna i artikel 90 i fördraget. 9 Den nationella domstolen anser vidare att det måste avgöras om de omtvistade avgifterna är oförenliga med bestämmelserna om transiteringsfrihet i artikel V i GATT-avtalet. Mot bakgrund av de olikheter i bedömningen av GATT-avtalets interna verkningar som kommer till uttryck i Corte suprema di cassaziones rättspraxis jämfört med domstolens, såsom den senare framgår av dom av den 12 december 1972 i förenade målen 21-24/72 International Fruit Company (Rec. 1972, s. 1219), dom av den 24 oktober 1973 i målet 9/73 Hammond (Rec. 1973, s. 1135), och dom av den 11 november 1975 i målet 38/75 Nederlandse Spoorwegen (Rec. 1975, s. 1439), anser den förstnämnda domstolen att det nu är nödvändigt att på nytt överväga detta problem, med hänsyn till att gemenskapen har trätt i medlemsstaternas ställe vad gäller förpliktelserna enligt GATT-avtalet, vilket domstolen har bekräftat i ovan nämnda domar. 10 För att lösa dessa problem har Johnson suprema di cassazione ställt följande fyra tolkningsfrågor: a) Inledande fråga: Innebär den omständigheten att gemenskapen har trätt i medlemsstaternas ställe vad gäller uppfyllelsen av förpliktelserna enligt GATT-avtalet att avtalets bestämmelser tillhör de rättsakter om vars tolkning domstolen, enligt artikel 177 i fördraget, är behörig att meddela förhandsavgörande, även i sådana fall där den nationella domstolen har anmodats att tillämpa eller i varje fall tolka dessa vad gäller förhållanden mellan enskilda i annat syfte än att fastställa huruvida en gemenskapsakt är giltig eller ej? b) Om föregående fråga besvaras jakande: Vilka blir verkningarna (om det alls blir några) inom gemenskapens och medlemsstaternas rättsordningar av att gemenskapen har trätt i medlemsstaternas ställe vad gäller uppfyllelsen av förpliktelserna enligt GATT-avtalet? Om verkningarna inträder vid olika tidpunkter, i vilken tidsföljd inträffar de då? Särskilt frågas huruvida den nationella domstolen, när den i avtalets bestämmelser söker stöd för tolkningen eller kriterier för tillämpningen av en senare nationell bestämmelse som påstås strida mot bestämmelserna i avtalet - med beaktande av den kompetensfördelning som fastställs i artikel 177 i EEG-fördraget - skall betrakta GATT-avtalet, särskilt med hänsyn till de bestämmelser som nämns i följande fråga, endast som en folkrättslig förpliktelse utan direkt effekt inom den interna rättsordningen eller om det tvärtom skall anses ha direkt effekt inom denna rättsordning i fråga om förhållanden mellan enskilda, och om det i så fall är likställt med eller har företräde framför den motstridande nationella bestämmelsen? c) Om fråga a besvaras jakande frågas, i syfte att oavsett svaret på fråga b i varje fall ge den nationella domstolen användbar vägledning för tolkningen av den nationella bestämmelsen: Är det förbjudet - i enlighet med bestämmelserna i artikel V.3 i GATT-avtalet avseende varor från länder som inte är parter till GATT-avtalet, men dessa varor är avsedda för marknader i GATT-länder - för den nationella lagstiftaren och, om så är fallet inom vilka gränser och under vilka förutsättningar, att ta ut avgifter (som t.ex. den fiskala avgiften på varor som lossas och lastas i alla nationella hamnar och hamnavgiften på varor som lossas och lastas endast i vissa av dessa hamnar enligt artikel 2 första respektive andra stycket i dekretlag nr 47 av den 28 februari 1974, omvandlad till lag nr 117 av den 16 april 1974) både på inhemska produkter eller produkter som behandlas som sådana och på importerade produkter vid lossningen eller lastningen av dessa produkter i hamnar i GATT-länder, om dessa avgifter tas ut för de importerade produkterna även när dessa endast är i transit på det nationella territoriet på väg från ett tredje land till ett annat GATT-land, och även om - särskilt vad gäller de av dessa avgifter som föreskrivs för vissa hamnar som förvaltas av självständiga offentliga myndigheter för vilka dessa avgifter delvis är avsedda - lossning och lastning samt vidaretransport till produkternas slutliga marknad uteslutande utförs av ett privat företag med hjälp av utrustning och anläggningar för vars uppförande, drift och underhåll företaget själv svarar, utan att den offentliga hamnmyndigheten tillhandahåller några direkta och särskilda tjänster. d) Oavsett svaren på frågorna a, b och c: 1. Är det förbjudet - i enlighet med de principer som ligger till grund för gemenskapens rättsordning vad gäller lojal konkurrens och gemensam handelspolitik, särskilt med hänsyn till bestämmelserna i artikel 90.1 och 113.1 i fördraget och de särskilda bestämmelserna om gemenskapstransitering i rådets förordning 542/69 av den 18 mars 1969 och rådets förordning nr 2813 av den 21 november 1972 - för den nationella lagstiftaren (och, om så är fallet inom vilka gränser, under vilka förutsättningar och med iakttagande av vilka, huvudsakligen formella, krav ifråga om varornas avsändningsland och gällande transiteringsbestämmelser), att ta ut avgifter (som t.ex. den fiskala avgiften på varor som lossas och lastas i alla nationella hamnar och hamnavgiften på varor som lossas och lastas endast i vissa av dessa hamnar enligt artikel 2 första respektive andra stycket i dekretlag nr 47 av den 28 februari 1974, omvandlad till lag nr 117 av den 16 april 1974) både på inhemska produkter eller produkter som behandlas som sådana och på importerade produkter vid lossningen eller lastningen av dessa produkter i hamnar i GATT-länder, om dessa avgifter tas ut för de importerade produkterna även när dessa endast är i transit på det nationella territoriet på väg till marknaderna i Förbundsrepubliken Tyskland respektive Österrike, och även om - särskilt vad gäller de av dessa avgifter som föreskrivs för vissa hamnar som förvaltas av självständiga offentliga myndigheter för vilka en del av dessa avgifter är avsedda - lastning och lossning samt vidaretransport till produkternas slutliga marknad uteslutande utförs av ett privat företag med hjälp av utrustning och anläggningar för vars uppförande, drift och underhåll företaget själv svarar, utan att den offentliga hamnmyndigheten tillhandahåller några direkta och särskilda tjänster. 2. Om det är förbjudet att ta ut sådana avgifter, har då enskilda möjlighet att föra talan vid nationella domstolar för att återfå de belopp som de har betalat i sådan avgift eller för att invända mot ett betalningskrav från staten? 11 Eftersom EEG-fördraget inte uttryckligen fastställer bestämmelser om varor i transit har Johnson suprema di cassazione i första hand tagit upp frågan om verkan och tolkningen av GATT-avtalet vilket, till skillnad från gemenskapsrätten, i sin artikel V innehåller uttryckliga bestämmelser på detta område. Corte suprema di cassazione har först därefter väckt frågan om de gemenskapsrättsliga bestämmelser som den anser kan ha betydelse för att lösa problemet, nämligen artikel 113 om den gemensamma handelspolitiken, artikel 90 om konkurrensbestämmelser för statliga företag, förordningen om gemenskapstransitering samt transiteringsavtalet med Österrike. 12 Vad gäller tillämpningen av artikel V i GATT-avtalet bör det påpekas att gemenskapen enligt artikel XXIV.8 i detta avtal skall betraktas som ett enda tullområde, eftersom den enligt artikel 9 i EEG-fördraget skall grunda sig på principen om en tullunion. Av detta följer att bestämmelserna i GATT-avtalet endast reglerar förhållandet mellan gemenskapen och de övriga avtalsslutande parterna och inte kan tillämpas inom själva gemenskapen. 13 Domstolen har därför funnit det tillrådligt att i första hand fastställa vilka bestämmelser som gäller för varor i transit ur rent gemenskapsrättslig synpunkt. Den kommer därför att först behandla den fjärde frågan (d), i anslutning till den tredje frågan (c); därvid kommer bestämmelser om varor i transit till en medlemsstat, i detta fall Förbundsrepubliken Tyskland, och bestämmelser om varor i transit till tredje land, nämligen Österrike, att behandlas var för sig. Bestämmelser om gemenskapstransitering 14 Fråga d från Corte suprema di cassazione går ut på huruvida avgifter som tas ut för varor i transit med anledning av lastning eller lossning, och som omfattar alla varor, oavsett deras avsändnings- eller destinationsland, är förenliga med de principer som ligger till grund för gemenskapens rättsordning och särskilt med förordning nr 542/69 om gemenskapstransitering, när lossning, lastning samt vidaretransport till produkternas slutliga marknad uteslutande utförs av ett privat företag med hjälp av utrustning och anläggningar för vars uppförande, drift och underhåll företaget själv svarar, utan att den offentliga hamnmyndigheten tillhandahåller några direkta och särskilda tjänster. 15 Fråga c från Corte suprema di cassazione går ut på huruvida sådana avgifter är förenliga med artikel V.3 i GATT-avtalet. 16 Den tullunion som upprättas genom avdelning I kapitel 1 i andra delen av EEG-fördraget förutsätter med nödvändighet att den fria rörligheten för varor mellan medlemsstaterna säkerställs. Denna frihet skulle inte kunna vara fullständig om medlemsstaterna hade möjlighet att på något sätt hindra eller störa transitvarutrafiken. Det är därför, som en följd av tullunionen och i medlemsstaternas ömsesidiga intresse, nödvändigt att som en allmän princip erkänna principen om transiteringsfrihet för varor inom gemenskapen. Denna princip bekräftas för övrigt genom användningen av ordet "transitering" i artikel 36 i fördraget. 17 I detta hänseende skall det noteras att samma allmänna princip om transiteringsfrihet ligger till grund för förordning nr 542/69 om gemenskapstransitering, vilken ersattes med rådets förordning nr 222/77 av den 13 december 1976 (EGT nr L 38, s. 1, fransk version; vid översättningen fanns ingen svensk version att tillgå), i vilka olika administrativa åtgärder antas för att underlätta gemenskapstransitering. I ingresserna till dessa båda förordningar kopplas faktiskt de åtgärder som vidtas för att underlätta transitering till närvaron av en tullunion, tullområdets enhet och behovet av fullständigt fri rörlighet för varor inom gemenskapen. 18 Det skall dessutom understrykas, vilket domstolen redan har gjort i sin dom av den 13 december 1973 i de förenade målen 37 och 38/73 Collins (Rec. 1973, s. 1609), att även om förbudet mot avgifter med motsvarande verkan som tullar endast nämns i avsnitt 1 i kapitlet om tullunionen i fördraget (artikel 12-17), ett avsnitt som rör varor som övergått till fri omsättning i medlemsstaterna, och inte i avsnitt 2 i samma kapitel (artikel 18-29), som rör varor som importeras direkt från tredje land, betyder detta inte att sådana avgifter får införas eller bibehållas för de sistnämnda varorna. Som det också påpekas i ovannämnda dom, syftar införandet av den gemensamma tulltaxan till att genomföra en utjämning av de tullavgifter som tas ut vid gemenskapens gränser på produkter som importeras från tredje land för att undvika en omläggning av handeln med dessa länder och en snedvridning av de fria varurörelserna inom gemenskapen eller av konkurrensvillkoren. Av samma skäl kan avsaknaden av ett uttryckligt förbud mot transiteringsavgifter i dessa bestämmelser inte betyda att medlemsstaterna får införa eller bibehålla sådana avgifter, eftersom den princip på vilka de grundas helt enkelt är oförenlig såväl med en tullunion som, i ännu högre grad, med principen om fri rörlighet för varor, vilken utgör själva grunden för den gemensamma marknaden. 19 Det måste därför konstateras att medlemsstaterna bryter mot grundprincipen om fri gemenskapstransitering om de för varor i transit på deras territorium tillämpar transiteringsavgifter eller andra avgifter med anledning av transiteringen. 20 Avgifter och andra pålagor som motsvarar kostnader för transporter eller andra tjänster i samband med transiteringen kan dock inte anses vara oförenliga med transiteringsfriheten såsom den definieras ovan. 21 I detta hänseende måste det påpekas att sådana tjänster inte är begränsade till direkta och särskilda tjänster i samband med varurörelser, vilket Castaneda har hävdat i sina frågor. Avgifter och andra pålagor som tas ut för den mer generella nyttan av att använda hamnbassänger eller hamnanläggningar, för vars farbarhet och drift myndigheterna ansvarar, skall också anses utgöra transportkostnader. 22 Det kan slutligen noteras att de ur gemenskapsrätten härledda principerna om behandling av transitvaror i avgiftshänseende huvudsakligen ligger i linje med de regler som har utvecklats genom internationell avtalspraxis på området. 23 Svaren på frågorna blir alltså följande. Det faktum att det inom gemenskapen finns en tullunion som kännetecknas av fri rörlighet för varor innebär att det råder transiteringsfrihet inom gemenskapen. Av denna frihet följer att en medlemsstat varken får tillämpa transiteringsavgifter eller andra avgifter med anledning av transitering på dess territorium av varor som är på väg till eller från en annan medlemsstat. Avgifter och andra pålagor som tas ut för att täcka kostnader för transporter eller andra tjänster i samband med transiteringen kan dock inte anses vara oförenliga med transiteringsfriheten såsom den definieras ovan, med beaktande av att det är nödvändigt att i detta hänseende inte bara ta hänsyn till direkta och särskilda tjänster med anledning av varurörelser, utan också till den mer generella nyttan av att använda hamnbassänger eller hamnanläggningar, för vars farbarhet och drift myndigheterna ansvarar. 24 Det är den nationella domstolens sak att, med beaktande av alla omständigheter i målet, avgöra huruvida de omtvistade avgifterna är förenliga med transiteringsfriheten enligt definitionen ovan. 25 Med hänsyn till ovanstående är den fråga som rör artikel 90.1 i fördraget överflödig. Transiteringsbestämmelserna i förhållande till Österrike 26 Frågorna c och d rör, vad beträffar bestämmelserna om transitering av råolja till Österrike, i huvudsak tolkningen av gemenskapsbestämmelserna om upprättandet av en gemensam handelspolitik i artikel 113 i fördraget. Fråga d går ut på huruvida uttaget av avgifter enligt ovan är förenligt med artikel 113 och med det transiteringsavtal som gemenskapen har ingått med Österrike och som är ämne för förordning nr 2813/72, antagen till följd av den artikeln. Fråga c skall anses gå ut på om uttaget av de omtvistade avgifterna vad gäller råolja avsedd för Österrike är förenligt med artikel V.3 i GATT-avtalet, med hänsyn till det faktum att gemenskapen vad gäller Österrike är bunden av bestämmelserna i GATT-avtalet. 27 I detta hänseende bör det påpekas att transiteringsavtalet med Österrike inte innehåller några särskilda åtaganden mellan parterna om behandling av transitvaror i avgiftshänseende. Den enda bestämmelse som därför skall beaktas är artikel V i GATT-avtalet i vilken föreskrivs att "transiteringsfrihet skall råda genom avtalsslutande parts område för transittrafik till eller från andra avtalsslutande parters område" (punkt 2). Enligt punkt 3 i samma artikel, till vilken Corte suprema di cassazione har hänvisat, är avtalsslutande parter förbjudna att kräva tullar eller andra avgifter med anledning av transiteringen, med undantag av transportavgifter och avgifter motsvarande de av transittrafiken förorsakade administrativa kostnaderna eller kostnaderna för lämnade tjänster. 28 Eftersom den bestämmelsen inte kan ha direkt effekt inom gemenskapsrättens ram av de skäl som domstolen har angett i sin dom av den 12 december 1972 i förenade målen 21-24/72 International Fruit Company (Rec. 1972, s. 1219), och som fortfarande är giltiga, kan den inte åberopas av enskilda för att invända mot uttaget av en sådan avgift som den lastnings- och lossningsavgift som tas ut för varor i transit till Österrike. Detta påverkar inte gemenskapens skyldighet att säkerställa att bestämmelserna i GATT-avtalet iakttas i förhållande till tredje länder som är parter till GATT-avtalet. 29 Även om gemenskapen enligt artikel 113 i fördraget har behörighet att vidta lämpliga åtgärder vad gäller den gemensamma handelspolitiken måste det fastslås att denna bestämmelse i sig själv inte innehåller tillräckligt tydliga rättsliga kriterier för att de omtvistade transiteringsbestämmelserna skall kunna bedömas. 30 Svaret på frågan blir alltså följande. Den finns inte någon bestämmelse som kan åberopas av enskilda för att invända mot uttaget av en sådan avgift för varor i transit till Österrike som den omtvistade lastnings- och lossningsavgiften. 31 Eftersom artikel V i GATT-avtalet inte är tillämplig ifråga om gemenskapstransitering och inte har direkt effekt vad gäller transitering till Österrike, är frågorna a och b således överflödiga. Beslut om rättegångskostnader 32 De kostnader som har förorsakats Förbundsrepubliken Tysklands, Frankrikes, Italiens, Danmarks, Nederländernas och Förenade kungarikets regeringar och Europeiska gemenskapernas kommission, som har inkommit med yttrande till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. Domslut På dessa grunder beslutar DOMSTOLEN -angående de frågor som förts vidare genom beslut av Castaneda av den 21 maj 1981 - följande dom: 1) Det faktum att det inom gemenskapen finns en tullunion som kännetecknas av fri rörlighet för varor innebär att det råder transiteringsfrihet inom gemenskapen. Av denna frihet följer att en medlemsstat varken får tillämpa transiteringsavgifter eller andra avgifter med anledning av transitering på dess territorium av varor som är på väg till eller från en annan medlemsstat. Avgifter och andra pålagor som tas ut för att täcka kostnaderna för transporter eller andra tjänster i samband med transiteringen kan dock inte anses vara oförenliga med transiteringsfriheten såsom den definierats ovan, med beaktande av att det är nödvändigt att i detta hänseende inte bara ta hänsyn till direkta och särskilda tjänster i samband med varurörelser, utan också till den mer generella nyttan av att använda hamnbassänger eller hamnanläggningar, för vars farbarhet och drift myndigheterna ansvarar. 2) Det finns ingen bestämmelse som kan åberopas av enskilda för att invända mot tillämpningen, på varor i transit till Österrike, av en sådan avgift som den lastnings- och lossningsavgift som tas ut i Italien med stöd av dekretlag nr 47 av den 28 februari 1974, omvandlad till lag nr 117 av den 16 april 1974.