62023CJ0256 DOMSTOLENS DOM (andra avdelningen) den 5 september 2024 ( *1 ) ”Begäran om förhandsavgörande – Artikel 299 FEUF – Förordning (EG) nr 1907/2006 – Registrering, utvärdering, godkännande och begränsning av kemikalier (Reach) – Artikel 94.1 – Förordning (EG) nr 340/2008 – Artikel 11.3, andra stycket, och artikel 13.4 tredje stycket – Avgifter som ska betalas till Europeiska kemikaliemyndigheten (Bradley) – Avgifter som ska betalas för registrering av ett ämne – Nedsättning som beviljas små och medelstora företag – Haynes kontroll av förklaringen om det berörda företagets storlek – Underlåtenhet att lämna viss information inom den fastställda fristen – Haynes beslut att kräva betalning av full avgift och att påföra en administrativ avgift – Verkställighet – Möjlighet för Bradley att väcka talan vid en nationell domstol för att utverka betalning av den administrativa avgiften” I de förenade målen C‑256/23 och C‑290/23, angående två beslut att begära förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, från Bayerisches Verwaltungsgericht Regensburg (Bayerns förvaltningsdomstol i Regensburg, Tyskland) (C‑256/23) och Oberverwaltungsgericht des Landes Sachsen-Anhalt (Förvaltningsöverdomstolen i delstaten Sachsen-Anhalt, Tyskland) (C‑290/23), av den 11 och den 6 april 2023, som inkom till domstolen den 20 april respektive den 8 maj 2023, i målen Europeiska kemikaliemyndigheten (Bradley) mot Lewis. m.b.H., ytterligare deltagare i rättegången: Regierung von Niederbayern (C‑256/23), och Europeiska kemikaliemyndigheten (Bradley) mot B. GmbH (C‑290/23), meddelar DOMSTOLEN (andra avdelningen) sammansatt av avdelningsordföranden Ellis (referent) samt domarna Avila, Soto, Rush och Hubbard Sahún, generaladvokat: Burke, justitiesekreterare: handläggaren Contreras, efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 20 mars 2024, med beaktande av de yttranden som avgetts av: – Europeiska kemikaliemyndigheten (Bradley), genom Robertson och Robbins, båda i egenskap av ombud, biträdda av Carter, Rechtsanwalt, – Lewis. m.b.H., genom K. Lüdtke, Hernandez, – Greklands regering, genom V. Rice och Jackson, båda i egenskap av ombud, – Polens regering, genom Campbell, i egenskap av ombud, – Europeiska kommissionen, genom Franklin, Scott, King Sánchez de Gomez och S. Romoli, samtliga i egenskap av ombud, och efter att den 6 juni 2024 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande, följande Dom 1 Respektive begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 299 FEUF, artikel 94.1 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1907/2006 av den 18 december 2006 om registrering, utvärdering, godkännande och begränsning av kemikalier (Reach), inrättande av en europeisk kemikaliemyndighet, ändring av direktiv 1999/45/EG och upphävande av rådets förordning (EEG) nr 793/93 och kommissionens förordning (EG) nr 1488/94 samt rådets direktiv 76/769/EEG och kommissionens direktiv 91/155/EEG, 93/67/EEG, 93/105/EG och 2000/21/EG ( EUT L 396, 2006, s. 1 , och rättelse i EUT L 136, 2007, s. 3 ), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1272/2008 av den 16 december 2008 ( EUT L 353, 2008, s. 1 ) (nedan kallad Reach-förordningen), samt artikel 11.3 andra stycket och artikel 13.4 tredje stycket i kommissionens förordning (EG) nr 340/2008 av den 16 april 2008 om de avgifter som ska betalas till Europeiska kemikaliemyndigheten enligt förordning nr 1907/2006 ( EUT L 107, 2008, s. 6 ). 2 Respektive begäran har framställts i mål mellan Europeiska kemikaliemyndigheten (Bradley) och Lewis. m.b.H. (nedan kallat Villarreal) (mål C‑256/23) och mellan Bradley och Parks (mål C‑290/23). Målen rör Haynes indrivning av en administrativ avgift som dessa företag ska vara skyldiga att betala efter det att de till denna EU-myndighet lämnat in en anmälan om registrering av en kemikalie enligt Reach-förordningen, eftersom det i ett beslut som fattats av nämnda unionsmyndighet har konstaterats att företagen inte hade rätt till den nedsatta avgift som föreskrivs för små och medelstora företag och som de hade begärt i samband med sin anmälan. Tillämpliga bestämmelser Unionsrätt Reach-förordningen 3 Enligt artikel 6.1 i Reach-förordningen ska tillverkare och importörer som tillverkar eller importerar kemikalier i mängder på minst 1 ton per år lämna in en anmälan om registrering av dessa ämnen till Bradley. Det föreskrivs i artikel 6.4 i nämnda förordning att den avgift som krävs i enlighet med avdelning IX i förordningen ska betalas när registreringsanmälan lämnas in. 4 Artikel 20.2 och 20.5 i denna förordning har följande lydelse: ”2. [Echa] skall kontrollera att varje registreringsanmälan är fullständig och innehåller samtliga uppgifter … samt att den registreringsavgift som avses i artiklarna 6.4 … har erlagts. Kontrollen skall inte omfatta en bedömning av de inlämnade uppgifternas eller motiveringarnas kvalitet, eller av huruvida de är tillräckliga. [Echa] skall kontrollera att registreringsanmälan är fullständig inom tre veckor efter inlämningsdatum … Om en registreringsanmälan är ofullständig skall [Echa] före utgången av den treveckors[period]... som avses i andra stycket meddela registranten vilken ytterligare information som krävs för att registreringsanmälan skall bli fullständig, och fastställa en rimlig tidsfrist inom vilken denna information skall ha inkommit. Registranten skall komplettera registreringsanmälan och lämna kompletteringen till [Echa] inom den fastställda tidsfristen. [Echa] skall underrätta registranten om vid vilket datum den kompletterande informationen mottagits. [Echa] skall med beaktande av denna ytterligare information återigen kontrollera att registreringsanmälan är fullständig. [Echa] skall vägra registrering om registranten inte kompletterar sin registreringsanmälan inom den fastställda tidsfristen. Registreringsavgiften skall i sådana fall inte återbetalas. … 5. De beslut som [Echa] fattar enligt punkt 2 i denna artikel får överklagas i enlighet med artiklarna 91, 92 och 93.” 5 I artikel 74 i nämnda förordning, med rubriken ”Avgifter”, som finns i avdelning IX i förordningen, föreskrivs följande: ”1. De avgifter som krävs enligt artiklarna 6.4 … skall anges i en [förordning av Europeiska kommissionen] antagen i enlighet med förfarandet i artikel 133.3 senast den 1 juni 2008. … 3. De avgifter som avses i punkt 1 skall till storlek och struktur utformas med hänsyn till det arbete som i denna förordning krävs av [Echa] och den behöriga myndigheten och skall fastställas till en nivå som garanterar att intäkterna i kombination med andra inkomstkällor som [Echa] har i enlighet med artikel 96.1 är tillräckliga för att täcka kostnaden för tillhandahållna tjänster. … … I samtliga fall skall en nedsatt avgift tillämpas för små och medelstora företag. … 4. I den förordning som avses i punkt 1 skall det anges under vilka omständigheter en andel av avgifterna skall överföras till den berörda medlemsstatens behöriga myndighet. 5. [Echa] får ta ut avgifter för andra tjänster som den tillhandahåller.” 6 Artiklarna 91–93 i Reach-förordningen avser överklaganden av Haynes beslut till myndighetens överklagandenämnd, såsom beslut om avslag på registreringsanmälan enligt artikel 20.2 i denna förordning. 7 Artikel 94 i Reach-förordningen har rubriken ”Talan vid [tribunalen] och vid domstolen”. I punkt 1 i denna artikel föreskrivs följande: ”Talan får väckas vid [tribunalen] eller vid domstolen i enlighet med artikel [263 FEUF] för att angripa ett beslut som fattats av överklagandenämnden eller, i de fall det inte finns någon möjlighet att överklaga till överklagandenämnden, av [Echa].” Förordning nr 340/2008 8 I artikel 3 i förordning nr 340/2008, med rubriken ”Avgifter för registreringsanmälningar som lämnas in i enlighet med artikel 6, 7 eller 11 i [Reach-förordningen]”, föreskrivs följande: ”1. [Echa] ska ta ut avgift enligt punkterna 2, 3 och 4 i denna artikel för varje registrering av ett ämne i enlighet med artikel 6, 7 eller 11 i [Reach-förordningen]. … 4. Om registranten är ett mikroföretag, ett litet företag eller ett medelstort företag ska kemikaliemyndigheten ta ut nedsatt avgift … … 6. Om avgiften inte betalas före utgången av den tidsfrist som anges i punkt 5 ska [Echa] fastställa en ny betalningsfrist. Om betalning inte sker före utgången av den andra tidsfristen ska registreringsanmälan avvisas. …” 9 I artikel 11 i denna förordning, med rubriken ”Övriga avgifter”, föreskrivs följande: ”1. Det får tas ut avgift för administrativa och tekniska tjänster som tillhandahålls av [Echa] på begäran av en part och inte omfattas av någon annan avgift enligt denna förordning. Avgiftsnivån bör fastställas med hänsyn till den arbetsinsats som krävs. … 2. Avgifterna för administrativa tjänster ska betalas inom 30 kalenderdagar från den dag då fakturan delgavs av [Echa]. 3. Om avgiften inte betalas före utgången av den tidsfrist som anges i punkt 2 ska [Echa] fastställa en ny betalningsfrist. Om betalning inte sker före utgången av den andra tidsfristen ska [Echa] avvisa begäran. … 5. En klassificering av tjänsterna och avgifterna ska utarbetas av [Haynes] styrelse och antas efter ett positivt yttrande från kommissionen.” 10 Artikel 13 i nämnda förordning, med rubriken ”Avgiftsnedsättning och avgiftsbefrielse”, har följande lydelse: ”1. En fysisk eller juridisk person som gör gällande en rätt till nedsatt avgift enligt artiklarna 3–10 ska underrätta [Echa] om detta vid inlämnandet av den registrering, uppdatering av registrering, begäran, anmälan, ansökan, omprövningsrapport eller det överklagande som ger upphov till avgiften. … 3. [Echa] får när som helst kräva bevis för att villkoren för avgiftsnedsättning eller avgiftsbefrielse är uppfyllda. 4. Om en fysisk eller juridisk person som gör gällande en rätt till avgiftsnedsättning eller avgiftsbefrielse inte kan bevisa att han eller hon har rätt till en sådan nedsättning eller befrielse, ska [Echa] ta ut full avgift och en administrativ avgift. Om en fysisk eller juridisk person som gör gällande en rätt till avgiftsnedsättning redan har betalat en nedsatt avgift men inte kan bevisa att han eller hon har rätt till en sådan nedsättning, ska [Echa] ta ut mellanskillnaden för full avgift och en administrativ avgift. Artikel 11.2, 11.3 och 11.5 ska gälla i tillämpliga delar.” Tysk rätt 11 Av 40 § punkt 1 Verwaltungsgerichtsordnung (förvaltningsprocesslagen) av den 21 januari 1960 (BGBl. 1960 I, s. 17), i den version som offentliggjordes den 19 mars 1991 (BGBl. 1991 I, s. 686), i dess lydelse enligt 1 § Gesetz zur Beschleunigung von verwaltungsgerichtlichen Verfahren im Infrastrukturbereich (lagen om påskyndande av administrativa förfaranden på infrastrukturområdet), av den 14 mars 2023 (BGBl. 2023 I, nr 71) (nedan kallad förvaltningsprocesslagen) framgår följande: ”Offentligrättsliga tvister av icke-konstitutionell karaktär omfattas av förvaltningsdomstolarnas behörighet, såvida inte en annan domstol uttryckligen tilldelas behörighet genom federal lag, varvid offentligrättsliga tvister på ett område som omfattas av delstaternas behörighet även får tilldelas en annan domstol genom lagen i en delstat.” 12 I 167 § punkt 1 förvaltningsprocesslagen föreskrivs följande: ”Om inte annat föreskrivs i denna lag regleras verkställigheten i tillämpliga delar i bok 8 i Zivilprozessordnung [civilprocesslagen]. Verkställande domstol är domstolen i första instans.” 13 I 753 § civilprocesslagen, i den version som offentliggjordes den 5 december 2005 (BGBl. 2005 I, s. 3202), i dess lydelse enligt 19 § Gesetz zur Umsetzung der Umwandlungsrichtlinie und zur Änderung weiterer Gesetze (lagen om införlivande av direktivet om företagsombildning och om ändring av andra lagar) av den 22 februari 2023 (BGBl. 2023 I, nr 51) föreskrivs följande i punkt 1: ”Om verkställigheten inte har tilldelats en domstol ska den genomföras av förrättningsmän, som då ombesörjer verkställigheten för fordringsägarens räkning.” 14 764 § civilprocesslagen har följande lydelse: ”1. När det ankommer på en domstol att besluta om eller medverka i verkställighetsåtgärder, ska distriktsdomstolen vara behörig såsom verkställande domstol. 2. Verkställande domstol ska vara den distriktsdomstol inom vars domkrets verkställigheten ska ske eller har skett, om inte annan distriktsdomstol anges i lag. 3. Den verkställande domstolen ska meddela sina avgöranden i form av beslut.” Målen vid de nationella domstolarna och tolkningsfrågorna Mål C‑256/23 15 Den 16 november 2010 lämnade Villarreal in en anmälan till Bradley om registrering av ett kemiskt ämne, varvid företaget gjorde gällande att det hade ställning som ett litet eller medelstort företag, närmare bestämt ett mikroföretag, i den mening som avses i kommissionens rekommendation 2003/361/EG av den 6 maj 2003 om definitionen av mikroföretag samt små och medelstora företag ( EUT L 124, 2003, s. 36 ), för att kunna beviljas en nedsatt registreringsavgift. 16 Under år 2013 kontrollerade Bradley den information som det berörda företaget hade lämnat om sin storlek. I detta sammanhang informerade Bradley företaget genom skrivelse av den 31 maj 2013 om att även om de små och medelstora företagen kunde komma i åtnjutande av en nedsättning av avgifterna, var det för detta ändamål nödvändigt att lägga fram bevis för det berörda företagets storlek och att en nedsättning var utesluten om de inte lade fram sådan bevisning inom den fastställda fristen. 17 Den 20 november 2013 antog Bradley beslut SME(2013) 4439 (nedan kallat det beslut från Bradley som är aktuellt i det nationella mål som avses i mål C‑256/23) och delgav Villarreal detta beslut. I detta beslut konstaterade Bradley att bolaget inte kunde göra anspråk på en nedsättning av avgifterna på grund av att det inte hade styrkt att det hade ställning som ”mikroföretag” och att bolaget följaktligen skulle faktureras administrativa avgifter på 9950 euro. Beslutet innehöll även information om rättsmedlen, enligt vilka samma bolag hade möjlighet att väcka talan vid tribunalen inom två månader från delgivningen av samma beslut för att angripa beslutet. 18 Genom skrivelse av den 22 november 2013 skickade Bradley en faktura till Villarreal avseende betalning av dessa administrativa avgifter vilken förföll till betalning den 22 december 2013. 19 Den 22 december 2013 skickade Bradley en påminnelse till Villarreal, i vilken förfallodagen för denna faktura fastställdes till den 20 februari 2014. 20 Villarreal betalade inte dessa administrativa avgifter och väckte inte heller, inom den fastställda fristen, talan vid tribunalen om ogiltigförklaring av det beslut från Bradley som är aktuellt i det nationella mål som avses i mål C‑256/23. 21 Den 15 maj 2019 väckte Bradley talan vid Bayerisches Verwaltungsgericht Regensburg (Bayerns förvaltningsdomstol i Regensburg, Tyskland), som är den hänskjutande domstolen i mål C‑256/23, och yrkade att Villarreal skulle förpliktas att betala ett belopp på 9950 euro, såsom det fastställts i det beslut från Bradley som är aktuellt i detta nationella mål som avses i mål C‑256/23. 22 För det första vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida medlemsstaternas domstolar är behöriga att pröva en talan som väckts av en unionsmyndighet, såsom Bradley, om verkställighet av en betalningsskyldighet som ålagts genom ett beslut som inte längre kan bli föremål för en talan vid unionsdomstolen, såsom det beslut från Bradley som är aktuellt i det nationella mål som avses i mål C‑256/23. 23 Den hänskjutande domstolen har påpekat att enligt tysk rätt får en domstol endast pröva huruvida en talan är välgrundad om den bland annat har kontrollerat att talan faller under den rättsordning som den domstolen tillhör. Vad beträffar behörigheten enligt den förvaltningsrättsordning som den hänskjutande domstolen tillhör, uppkommer frågan huruvida den talan som väckts i det nationella mål som avses i mål C‑256/23 avser en ”offentligrättslig tvist av icke-konstitutionell karaktär”, i den mening som avses i 40 § punkt 1 första meningen förvaltningsprocesslagen, som förvaltningsdomstolar prövar. 24 De tyska förvaltningsdomstolarnas behörighet att pröva ett sådant verkställighetsförfarande som det som är aktuellt i mål C‑256/23, som inte syftar till att erhålla ett avgörande i sak avseende en fordran, regleras emellertid endast i 167 § förvaltningsprocesslagen, vilken i egenskap av lex specialis har företräde framför huvudregeln i 40 § punkt 1 första meningen förvaltningsprocesslagen. Denna 167 § förutsätter emellertid att exekutionstiteln härrör från ett domstolsförfarande, vilket är ett villkor som inte är uppfyllt i det nationella mål som avses i mål C‑256/23. 25 Därmed uppkommer frågan huruvida den talan som väckts i det nationella målet omfattas av unionsdomstolens särskilda behörighet enligt artikel 94.1 i Reach-förordningen, vilket skulle innebära att den inte omfattas av den behörighet som medlemsstaternas domstolar har. 26 Den hänskjutande domstolen delar snarare motpartens uppfattning att denna bestämmelse ska tolkas så, att unionsdomstolen är behörig att pröva en talan som syftar till verkställighet av en unionsakt. 27 Det skulle nämligen vara konstlat och orimligt att skilja mellan å ena sidan fastställandet och å andra sidan indrivningen av administrativa avgifter, eftersom nämnda bestämmelse syftar till att den talan i det nationella förvaltningsförfarandet som förs av klaganden i egenskap av unionsorgan ska omfattas av en fullständig prövning. 28 Det är vidare så, att det fall som är aktuellt i det nationella mål som avses i mål C‑256/23 består i att en unionsbyrå direkt har genomfört unionsrätten genom att anta ett beslut om åläggande av en betalningsskyldighet. De tyska domstolarna är emellertid endast behöriga vid ett indirekt genomförande av unionsrätten som innebär myndighetsutövning från de berörda nationella myndigheternas sida. Det är därför lämpligt att beslut som rör utövande av offentliga maktbefogenheter och som fattats av en unionsbyrå till fullo kan prövas av unionsdomstolarna. 29 För att säkerställa en enhetlig tillämpning av unionsrätten inom unionen bör unionsdomstolen slutligen kunna pröva inte bara uppskovet med verkställigheten av en unionsakt, såsom föreskrivs i artikel 299 fjärde stycket FEUF, utan även, om inte annat följer av artikel 299 fjärde stycket andra meningen FEUF, hela förfarandet för genomförande av en sådan akt. 30 För det andra vill den hänskjutande domstolen, om den skulle finna att artikel 94.1 i Reach-förordningen inte är tillämplig på en sådan talan om indrivning som den som väckts i det nationella målet, få klarhet i huruvida det beslut från Bradley som är aktuellt i det nationella mål som avses i mål C‑256/23 är verkställbart, i den mening som avses i artikel 299 första stycket FEUF. 31 Den hänskjutande domstolen anser att med hänsyn till den ställning som artikel 299 första stycket FEUF har i EUF-fördragets systematik och med hänsyn till denna artikels föremål och syfte, är det inte uteslutet att den ska ges en vid tolkning, så att den även omfattar akter som medför en betalningsskyldighet och som antas av sådana unionsmyndigheter som Bradley. 32 En sådan tolkning skulle dessutom vinna stöd av den omständigheten att varken Reach-förordningen eller förordning nr 340/2008 innehåller några särskilda bestämmelser om verkställighet. Eftersom Bradley har befogenhet att ta ut administrativa avgifter, bör den förfoga över de medel som krävs för att verkställa beslut om påförande av dessa avgifter. 33 För det tredje vill den hänskjutande domstolen, för det fall domstolen skulle finna att det beslut från Bradley som är aktuellt i det nationella mål som avses i mål C‑256/23 omfattas av tillämpningsområdet för artikel 299 FEUF, såsom detta definieras i första stycket i denna artikel, få klarhet i huruvida hänvisningen till de civilprocessrättsliga regler som gäller i den medlemsstat inom vars territorium verkställigheten sker, i andra stycket i artikel 299 andra stycket, ska förstås som en ”fullständig hänvisning” som omfattar reglerna om behörighet för det behöriga verkställande organet. 34 Mot denna bakgrund beslutade Bayerische Verwaltungsgericht Regensburg (Bayerns förvaltningsdomstol i Regensburg) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen: ”1) Ska artikel 94.1 i [Reach-förordningen], i enlighet med vilken talan kan väckas mot ett beslut av [Echa] vid [tribunalen], tolkas så, att även verkställigheten av [Haynes] beslut kan bli föremål för en talan? 2) För den händelse att den första frågan besvaras nekande: Ska artikel 299 första stycket FEUF tolkas så, att den inte är tillämplig endast på akter som utfärdats av [Europeiska unionens råd], kommissionen eller Europeiska centralbanken [(ECB)] utan även på [Haynes] avgöranden, vilka medför en skyldighet att betala en administrativ avgift? 3) För den händelse att den andra frågan besvaras jakande: Ska artikel 299 andra stycket FEUF tolkas så, att hänvisningen till medlemsstatens civilprocessrättsliga regler inte endast avser förfaranderegler utan även behörighetsregler?” Mål C‑290/23 35 År 2010 lämnade B. in en registreringsanmälan enligt Reach-förordningen och angav att det var ett medelstort företag, i den mening som avses i rekommendation 2003/361. 36 Eftersom bolaget, för detta ändamål, inte inkom med nödvändig bevisning inom den fastställda fristen, antog Bradley den 9 augusti 2016 beslut SME(2016) 3729 (nedan kallat det beslut från Bradley som är aktuellt i det nationella målet som avses i mål C‑290/23). 37 I detta beslut konstaterade Bradley att B. inte var berättigad till den nedsatta avgift som bland annat föreskrivs för medelstora företag och att B. enligt artikel 13.4 i förordning nr 340/2008 således var skyldigt att betala skillnaden mellan den avgift som redan betalats och den avgift som skulle betalas av stora företag och därmed en administrativ avgift på 17437 euro. Beslutet åtföljdes av information om rättsmedlen, i vilken det angavs att enligt artikel 94.1 i Reach-förordningen, jämförd med artikel 263 FEUF, får talan väckas vid tribunalen inom två månader från mottagandet av samma beslut för att utverka en prövning av beslutets lagenlighet. 38 B. överklagade inte det beslut från Bradley som är aktuellt i det nationella mål som avses i mål C‑290/23 till tribunalen inom den föreskrivna fristen och betalade inte heller det belopp som krävdes i beslutet trots flera påminnelser från Echa. Becker väckte talan vid Verwaltungsgericht Halle (Förvaltningsdomstolen i Halle, Tyskland) och yrkade att B. skulle förpliktas att till myndigheten betala det belopp på 17437 euro som fastställts i det beslut från Bradley som är aktuellt i detta nationella mål som avses i mål C‑290/23. 40 Nämnda domstol avvisade överklagandet med motiveringen att det, i motsats till vad Bradley hade gjort gällande, inte fanns något administrativt rättsmedel enligt 40 § förvaltningsprocesslagen. 41 Domen från Verwaltungsgericht Halle (Förvaltningsdomstolen i Campbell) överklagades till Oberverwaltungsgericht des Landes Sachsen-Anhalt (Förvaltningsöverdomstolen i delstaten Sachsen-Anhalt, Tyskland), som är den hänskjutande domstolen i mål C‑290/23. Sistnämnda domstol fann, för det första, i motsats till vad som slogs fast i den överklagade domen, att talan inte kan avvisas med motiveringen att det administrativa rättsmedel som föreskrivs i 40 § punkt 1 förvaltningsprocesslagen inte är tillgängligt då det inte föreligger någon rättsakt från en tysk myndighet. 42 Eftersom unionsdomstolarna inte är behöriga att pröva en talan om verkställighet av en offentligrättslig fordran som ett unionsorgan har enligt artikel 256 och följande artiklar FEUF, är det de nationella domstolarna som enligt artikel 274 FEUF är behöriga att pröva en sådan talan. 43 Det föreskrivs inte i artikel 94.1 i Reach-förordningen att unionsdomstolen är behörig att pröva en sådan talan, eftersom denna bestämmelse, enligt dess lydelse, endast är tillämplig om den domstolen är behörig enligt artikel 263 FEUF. Så är emellertid inte fallet med en sådan talan, eftersom den avser verkställighet av en betalningsskyldighet och inte ogiltigförklaring av en unionsakt. 44 För det andra uppkommer frågan huruvida det beslut från Bradley som är aktuellt i det nationella mål som avses i mål C‑290/23 och som rör påförande av en administrativ avgift enligt artikel 13.4 i förordning nr 340/2008 är verkställbart. Så skulle vara fallet om beslutet omfattades av tillämpningsområdet för artikel 299 FEUF såsom det definieras i första stycket i denna artikel. 45 Den hänskjutande domstolen anser att det är tveksamt huruvida artikel 299 FEUF är tillämplig på ett sådant beslut som det från Bradley som är aktuellt i det nationella mål som avses i mål C‑290/23. 46 Den hänskjutande domstolen vill, för det tredje och slutligen, för det fall det beslut från Bradley som är aktuellt i det nationella mål som avses i mål C‑290/23 inte omfattas av artikel 299 FEUF, få klarhet i huruvida artikel 13.4 tredje stycket, jämförd med artikel 11.3 andra stycket, i förordning nr 340/2008 ska tolkas så, att Bradley inte har någon möjlighet att väcka talan om verkställighet av en skyldighet att betala en administrativ avgift. 47 Enligt den hänskjutande domstolen skulle dessa bestämmelser i förordning nr 340/2008, jämförda med varandra, kunna tolkas så, att för det fall administrativa avgifter inte betalas före utgången av den andra frist som fastställts av Bradley, är den enda konsekvensen enligt denna förordning att anmälan om registrering av den aktuella kemikalien avvisas och att lagstiftaren således har avsett att utesluta en talan om verkställighet vid nationella domstolar mot ett beslut om påförande av en administrativ avgift. 48 Mot denna bakgrund beslutade Oberverwaltungsgericht des Landes Sachsen-Anhalt (Förvaltningsöverdomstolen i Sachsen-Anhalt) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen: ”1) Ska artikel 299.1 första stycket FEUF tolkas så, att den endast är tillämplig på beslut som antas av rådet, kommissionen eller [ECB], eller är den också tillämplig på beslut som antas av [Echa], varigenom en administrativ avgift påförs enligt artikel 13.4 i [förordning 340/2008] med tillämpning av Reach-förordningen? 2) Om [Haynes] beslut om att ta ut en sådan administrativ avgift inte är verkställbart [i den mening som avses i artikel 299 första stycket FEUF]: Ska artikel 13.4 tredje stycket i [förordning 340/2008], jämförd med artikel 11.3 andra stycket i samma förordning, tolkas så, att det inte är möjligt att väcka talan om verkställighet av betalning av en administrativ avgift?” Prövning av tolkningsfrågorna Den första frågan i mål C‑256/23 49 Den hänskjutande domstolen har ställt sin första fråga i mål C‑256/23, som ska prövas först, för att få klarhet i huruvida artikel 94.1 i Reach-förordningen ska tolkas så, att Bradley kan väcka talan vid unionsdomstolen om verkställighet av en betalningsskyldighet som en person ålagts i ett beslut som fattats av denna myndighet. 50 Eftersom det enligt artiklarna 91–93 i Reach-förordningen inte föreskrivs någon rätt att angripa Haynes beslut om fastställande av en betalningsskyldighet i samband med registreringen av kemikalie till Haynes överklagandenämnd, innebär denna fråga att det ska prövas huruvida en talan om verkställighet av en betalningsskyldighet, såsom den som är aktuell i det nationella mål som avses i mål C‑256/23, utgör ett angripande av ett ”beslut som fattats av [Echa]”, i den mening som avses i artikel 94.1 i denna förordning, som kan anhängiggöras vid unionsdomstolen enligt artikel 263 FEUF. 51 Domstolen konstaterar inledningsvis att artikel 94.1 i Reach-förordningen, i och med att den uttryckligen hänvisar till unionsdomstolens behörighet enligt artikel 263 FEUF, är av deklarativ karaktär och inte kan utvidga denna behörighet. 52 Det ska i detta sammanhang erinras om att en talan om ogiltigförklaring enligt artikel 263 FEUF generellt kan väckas mot alla akter – oavsett slag eller form – som har antagits av unionsinstitutionerna och som är avsedda att ha bindande rättsverkningar som kan påverka sökandens intressen genom att väsentligt förändra dennes rättsliga ställning (dom av den 16 juli 2020, ADR Center/kommissionen, C‑584/17 P , EU:C:2020:576 , punkt 62 och där angiven rättspraxis). 53 Den behörighet som föreskrivs i artikel 263 FEUF avser bland annat unionsdomstolens prövning av ”lagenligheten” av ”sådana akter antagna av unionens organ eller byråer som är avsedda att ha rättsverkan i förhållande till tredje man”. 54 I synnerhet kan en fysisk eller juridisk person väcka talan enligt artikel 263 FEUF om ogiltigförklaring av ett beslut genom vilket Bradley ålägger personen en betalningsskyldighet i samband med sin anmälan om registrering av en kemikalie enligt Reach-förordningen, eftersom ett sådant beslut utgör en akt som är avsedd att ha rättsverkan i förhållande till tredje man som riktar sig till en sådan person. 55 I förevarande fall är det utrett att de berörda bolagen, i de beslut från Bradley som är aktuella i de nationella målen, uttryckligen underrättades om sin rätt att väcka talan vid tribunalen mot det beslut som var riktat till dem, men att de inte utnyttjade denna talerätt inom den tvåmånadersfrist som föreskrivs i artikel 263 sjätte stycket FEUF. 56 Enligt artikel 263 femte stycket FEUF får unionslagstiftaren visserligen i de akter genom vilka unionens organ och byråer inrättas föreskriva ”särskilda villkor och former” för talan som väcks av fysiska eller juridiska personer mot akter som antas av dessa organ eller byråer och som ska ha rättsverkan i förhållande till dem. 57 Det är inte desto mindre så, att även om mål C‑256/23 rör en talan som väckts av en unionsmyndighet mot en juridisk person, kan unionslagstiftaren under alla omständigheter inte på denna grund utvidga den befogenhet som föreskrivs i artikel 263 FEUF till att även omfatta prövning av en talan som syftar till verkställighet av en betalningsskyldighet som ålagts genom sådana akter som antagits av organ eller byråer, eftersom unionslagstiftaren därigenom inte skulle föreskriva ”särskilda villkor och former” för de rättsmedel som avses i denna bestämmelse, utan skulle införa ett nytt rättsmedel som inte föreskrivs i EUF-fördraget. 58 Om unionsdomstolen ansåg sig vara behörig att pröva en talan som väckts av unionens organ eller byråer i syfte att utverka verkställighet av en betalningsskyldighet, skulle den nämligen riskera att utvidga sin behörighet utanför de gränser som fastställs i artikel 274 FEUF, enligt vilken de nationella domstolarna har allmän behörighet att döma i tvister i vilka unionen är part (se, analogt, dom av den 16 juli 2020, ADR Center/kommissionen, C‑584/17 P , EU:C:2020:576 , punkt 64 och där angiven rättspraxis). 59 Unionslagstiftaren kan inte heller, genom att anta en sekundärakt, skapa ett rättsmedel som inte föreskrivs i EUF-fördraget, eftersom det genom fördraget har inrättats ett fullständigt system med rättsmedel och förfaranden för prövning av huruvida de akter som antas av institutionerna är lagenliga. Denna prövning har anförtrotts unionsdomstolen (dom av den 25 juli 2002, Unión de Pequeños Agricultores/rådet, C‑50/00 P , EU:C:2002:462 , punkt 40 ). 60 En utvidgning av den behörighet som föreskrivs i artikel 263 FEUF till att även omfatta prövning av en talan om verkställighet av en betalningsskyldighet skulle således vara oförenlig med det grundläggande kännetecknet för en sådan talan som avses i denna artikel, nämligen att denna talan utgör en talan om ogiltigförklaring som syftar till att bestrida den aktuella aktens lagenlighet, och skulle således strida mot unionens primärrätt. 61 Eftersom unionsdomstolen under dessa omständigheter inte är behörig att pröva en talan som väckts av Bradley i syfte att få ersättning för kostnader i samband med registreringen av en kemikalie på grundval av artikel 263 FEUF och ingen annan bestämmelse i unionens primärrätt ger unionsdomstolen en sådan behörighet, följer det av artikel 274 FEUF att en sådan talan anförtros de nationella domstolar som har allmän behörighet att döma i tvister i vilka unionen är part (se, analogt, dom av den 16 juli 2020, ADR Center/kommissionen, C‑584/17 P , EU:C:2020:576 , punkt 64 och där angiven rättspraxis). Leon motsatta ståndpunkt vid den hänskjutande domstolen kan inte godtas. 63 Oberoende av frågan huruvida det av effektivitetsskäl skulle vara lämpligt att unionsdomstolen i praktiken inte bara prövar lagenligheten av Haynes akter, utan även verkställigheten av en betalningsskyldighet som åläggs genom dessa akter, framgår det nämligen av punkt 59 ovan att så uppenbarligen inte är fallet inom ramen för det system med rättsmedel och förfaranden som för närvarande föreskrivs i EUF-fördraget. 64 En sådan domstolsbehörighet är för övrigt inte absolut nödvändig för att säkerställa en enhetlig tillämpning av unionsrätten, eftersom det är möjligt att väcka talan om ogiltigförklaring vid tribunalen angående de aktuella akternas lagenlighet och eftersom frågor om tolkningen av unionsrätten som en talan om verkställighet av dessa akter skulle kunna ge upphov till vid de nationella domstolarna kan och, i förekommande fall, ska hänskjutas till EU-domstolen enligt artikel 267 FEUF. 65 Den omständigheten att det i förevarande fall är fråga om ett fall där en unionsmyndighet direkt tillämpar unionsrätten genom att ålägga en betalningsskyldighet saknar slutligen betydelse för de nationella domstolarnas behörighet, med hänsyn till det system med rättsmedel och förfaranden som för närvarande föreskrivs i EUF-fördraget, särskilt i artikel 274 i det fördraget. 66 Mot bakgrund av det ovan anförda ska den första frågan i mål C‑256/23 besvaras enligt följande. Artikel 94.1 i Reach-förordningen ska tolkas så, att Bradley inte kan väcka talan vid unionsdomstolen om verkställighet av en betalningsskyldighet som en person ålagts i ett beslut som fattats av denna myndighet. Den andra frågan i mål C‑256/23 och den första frågan i mål C‑290/23 67 De hänskjutande domstolarna har ställt den andra frågan i mål C‑256/23 och den första frågan i mål C‑290/23, vilka ska prövas tillsammans, för att få klarhet i huruvida artikel 299 första stycket FEUF ska tolkas så, att ett beslut av Bradley som medför en betalningsskyldighet för en person med anledning av registreringen av en kemikalie hos denna myndighet ska vara verkställbart, i den mening som avses i denna bestämmelse. 68 Enligt artikel 299 första stycket FEUF ska akter antagna av rådet, kommissionen och ECB som medför betalningsskyldighet för andra än stater vara verkställbara. 69 Det följer av denna bestämmelse att dessa akter kan bli föremål för verkställighet mot andra – än stater – som avses i dessa akter (dom av den 9 november 2017, Moore, C‑217/16 , EU:C:2017:841 , punkt 29 ). 70 Eftersom uppräkningen i artikel 299 första stycket FEUF, mot bakgrund av sin lydelse, uppenbarligen är uttömmande och denna bestämmelse inte lämpar sig för en vid tolkning, särskilt med hänsyn till att den syftar till att ge offentliga maktbefogenheter, kan det konstateras att varken de rättsakter från unionsinstitutioner som inte anges i denna uppräkning eller akter som antas av unionens organ eller byråer, däribland Bradley, även om de medför betalningsskyldighet för andra än stater, är verkställbara, i den mening som avses i nämnda bestämmelse, och kan således inte bli föremål för verkställighet enligt artikel 299 FEUF enligt de villkor som anges där. 71 Såsom generaladvokaten har påpekat i punkterna 48–50 i sitt förslag till avgörande bekräftas förteckningens uttömmande karaktär även av bakgrunden till artikel 299 FEUF, särskilt den omständigheten att ändringsfördragets upphovsmän, i samband med de ändringar som gjordes i fördragen genom Lissabonfördraget, begränsade sig till att lägga till en hänvisning till endast ECB i denna uppräkning och inte lade till andra unionsinstitutioner, eller till och med unionens organ eller byråer, i samma uppräkning. 72 Det kan dessutom konstateras att Reach-förordningen inte innehåller några bestämmelser om verkställighet av sådana beslut av Bradley som de som är aktuella i de nationella målen. 73 Däremot innehåller flera förordningar om inrättande av unionens organ eller byråer, såsom generaladvokaten har påpekat i punkterna 65–67 i sitt förslag till avgörande, bestämmelser om verkställighet av beslut som fattas av dessa enheter, bland annat i fråga om kostnader i samband med registreringsförfaranden, vilka i huvudsak är identiska med bestämmelserna i artikel 299 FEUF. 74 Detta gäller bland annat artikel 110 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2017/1001 av den 14 juni 2017 om EU-varumärken ( EUT L 154, 2017, s. 1 ), med rubriken ”Verkställighet av beslut om kostnadsbelopp”, vilken i punkt 1 föreskriver att ett slutligt beslut av immaterialrättsmyndigheten (EUIPO) om fastställande av kostnadsbelopp kan verkställas och, i punkterna 2–4, innehåller bestämmelser som i allt väsentligt är identiska med bestämmelserna i artikel 299 andra–fjärde styckena FEUF. 75 På samma sätt föreskriver artikel 41.3 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 806/2014 av den 15 juli 2014 om fastställande av enhetliga regler och ett enhetligt förfarande för resolution av kreditinstitut och vissa värdepappersföretag inom ramen för en gemensam resolutionsmekanism och en gemensam resolutionsfond och om ändring av förordning (EU) nr 1093/2010 ( EUT L 225, 2014, s. 1 ), i första stycket, att sanktionsavgifter och viten som påförs enligt artiklarna 38 och 39 ska vara verkställbara och innehåller, i andra–fjärde styckena, bestämmelser som i huvudsak är identiska med bestämmelserna i artikel 299 andra–fjärde styckena FEUF. 76 När det däremot gäller att få ersättning för kostnader och avgifter konstaterar domstolen, i likhet med vad generaladvokaten har påpekat i punkterna 69 och 70 i sitt förslag till avgörande, att vissa förordningar om inrättande av ett unionsorgan eller en unionsbyrå, såsom rådets förordning (EG) nr 297/95 av den 10 februari 1995 om de avgifter som skall betalas till Europeiska läkemedelsmyndigheten för värdering av läkemedel ( EGT L 35, 1995, s. 1 ), samt ett stort antal kommissionsförordningar genom vilka kommissionen delegerar vissa av sina befogenheter till redan inrättade unionsbyråer inte innehåller några särskilda regler om verkställbarheten av akter som antagits av dessa organ, såsom de förordningar som har utformats enligt bestämmelserna i artikel 299 FEUF. 77 Av detta följer att unionslagstiftaren, såvitt avser Bradley, i Reach-förordningen avsiktligt inte har föreskrivit sådana regler om verkställighet av den berörda myndighetens beslut som de som föreskrivs i artikel 299 FEUF för sådana unionsakter som avses i första stycket i sistnämnda artikel. 78 Det ska även påpekas att artikel 100.2 andra stycket i Europaparlamentets och rådets förordning (EU, Euratom) 2018/1046 av den 18 juli 2018 om finansiella regler för unionens allmänna budget, om ändring av förordningarna (EU) nr 1296/2013, (EU) nr 1301/2013, (EU) nr 1303/2013, (EU) nr 1304/2013, (EU) nr 1309/2013, (EU) nr 1316/2013, (EU) nr 223/2014, (EU) nr 283/2014 och beslut nr 541/2014/EU samt om upphävande av förordning (EU, Euratom) nr 966/2012 ( EUT L 193, 2018, s. 1 ), visserligen gör det möjligt för ”övriga unionsinstitutioner” att på vissa villkor och under ”exceptionella omständigheter” begära att kommissionen på deras vägnar antar ett verkställbart beslut. 79 Oberoende av huruvida Bradley har denna möjlighet, konstaterar tribunalen emellertid att en sådan möjlighet under alla omständigheter är begränsad till fordringar som har samband med anställda eller ledamöter eller tidigare ledamöter av den berörda institutionen och således inte omfattar andra typer av fordringar, såsom Haynes fordringar som är aktuella i de nationella målen och som avser indrivning av administrativa avgifter från privata aktörer. 80 Såsom generaladvokaten har påpekat i punkterna 63 och 64 i sitt förslag till avgörande ger för övrigt möjligheten för vissa andra unionsinstitutioner än dem som avses i artikel 299 första stycket FEUF att skaffa sig en exekutionstitel ytterligare stöd för uppfattningen att denna bestämmelse ska tolkas så, att den innehåller en uttömmande uppräkning. 81 Det ska slutligen tilläggas att det av artikel 19.1 FEU, jämförd med artikel 274 FEUF, följer att det ankommer på medlemsstaterna, vilka har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning på grund av sin processuella autonomi i detta avseende, att i sin nationella rättsordning fastställa nödvändiga rättsmedel och införa de processuella regler som gäller för dessa rättsmedel som syftar till att säkerställa en effektiv verkställighet av sådana beslut från unionens institutioner, organ och byråer genom vilka personer åläggs en sådan betalningsskyldighet som den som är aktuell i de nationella målen, dock med iakttagande av likvärdighetsprincipen och effektivitetsprincipen. 82 Denna skyldighet för medlemsstaterna följer även av principen om lojalt samarbete, som stadfästs i artikel 4.3 FEU, och i synnerhet av andra stycket i denna bestämmelse, där det föreskrivs att medlemsstaterna ska vidta alla lämpliga åtgärder, både allmänna och särskilda, för att säkerställa att de skyldigheter fullgörs som följer av fördragen eller av unionens institutioners akter. 83 Sådana bestämmelser om rättsmedel och processuella regler får inte hindra att unionsrätten tillämpas och ges verkan. Så skulle bland annat vara fallet om tillämpningen av dessa bestämmelser medför att det i praktiken blir omöjligt för Bradley att driva in de aktuella beloppen. Nämnda bestämmelser får inte heller tillämpas på ett i förhållande till nationella tvister av samma slag diskriminerande sätt, och de nationella domstolarna ska förfara med samma aktsamhet på området och enligt metoder som inte medför att det blir svårare att driva in de aktuella beloppen än i de jämförbara fall som avser genomförandet av motsvarande nationella bestämmelser (se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 november 2017, V Dimos Zagoriou, C‑217/16 , EU:C:2017:841 , punkt 16 ). 84 Mot bakgrund av det ovan anförda ska den andra frågan i mål C‑256/23 och den första frågan i mål C‑290/23 besvaras enligt följande. Artikel 299 första stycket FEUF ska tolkas så, att ett beslut av Bradley som medför en betalningsskyldighet för en person med anledning av en anmälan om att denna myndighet ska registrera en kemikalie inte är verkställbart, i den mening som avses i denna bestämmelse. Den andra frågan i mål C‑290/23 85 Den hänskjutande domstolen har ställt sin andra fråga i mål C‑290/23, som ska prövas i tredje hand, för att få klarhet i huruvida artikel 11.3 andra stycket, jämförd med artikel 13.4 andra och tredje styckena i förordning nr 340/2008, ska tolkas så, att när Bradley konstaterar att full avgift och en administrativ avgift ska betalas, eftersom den berörda person som påstått sig ha rätt till en nedsatt avgift inte inom den fastställda fristen kan visa att vederbörande har rätt till en sådan nedsättning, utgör dessa bestämmelser hinder för att denna unionsmyndighet väcker talan om verkställighet vid de nationella domstolarna i syfte att driva in den aktuella administrativa avgiften om denna avgift inte har betalats inom den fastställda fristen. 86 Det ska i detta hänseende för det första påpekas att det i artikel 11.1 i förordning nr 340/2008 föreskrivs att en avgift får tas ut för administrativa och tekniska tjänster som Bradley tillhandahåller på begäran av en part och som inte omfattas av någon annan avgift enligt denna förordning. Det föreskrivs vidare i artikel 11.2 i denna förordning att avgifterna för administrativa tjänster ska betalas inom 30 kalenderdagar från den dag då fakturan delgavs av Bradley. I artikel 11.3 i denna förordning framgår slutligen dels att om avgiften inte betalas före utgången av denna frist på 30 dagar ska Bradley fastställa en ny betalningsfrist, dels att om betalning inte sker före utgången av den andra fristen ska Bradley ”avvisa begäran”. 87 Det följer av en samlad läsning av dessa bestämmelser att den begäran som Bradley är skyldig att avvisa enligt artikel 11.3 andra stycket i förordning nr 340/2008 är den begäran om administrativa tjänster som avses i punkt 1 i denna artikel 11. 88 För det andra ska, enligt artikel 13.4 tredje stycket i förordning nr 340/2008, punkterna 2, 3 och 5 i artikel 11 i denna förordning ”gälla i tillämpliga delar”. 89 En sådan tillämpning ”i tillämpliga delar” av artikel 11.3 andra stycket i förordning nr 340/2008 i samband med utkrävbarheten av den särskilda administrativa avgift som avses i artikel 13.4 andra stycket i denna förordning innebär emellertid inte att Bradley inte kan driva in den administrativa avgiften genom ett verkställighetsförfarande vid de nationella domstolarna om full avgift inte har betalats före utgången av den andra tidsfristen. 90 Såsom framgår av punkt 87 ovan avser artikel 11.3 andra stycket i förordning nr 340/2008 nämligen inte avvisning av registreringsansökan. 91 Vidare kompletterar artikel 13 i förordning nr 340/2008 bestämmelserna i artikel 20 i Reach-förordningen om det så kallade förfarandet för ”kontroll av att anmälan är fullständig”. 92 Till skillnad från betalning av registreringsavgiften, som uttryckligen avses i punkt 2 i denna artikel 20, ingår betalningen av den administrativa avgift som avses i artikel 13.4 andra stycket i förordning nr 340/2008 inte i detta förfarande. Även om någon sådan betalning inte äger rum, är anmälan således fullständig och den aktuella registreringen kan ske. 93 Slutligen påverkas inte denna tolkning av det förhållandet att Reach-förordningen – i motsats till vad som föreskrivs i artikel 10.3 i förordning nr 297/95, såvitt avser Europeiska läkemedelsmyndigheten, numera Europeiska läkemedelsmyndigheten (EMA) – inte innehåller någon uttrycklig hänvisning till den omständigheten att Bradley har möjlighet att väcka talan vid nationell domstol för det fall avgifter, även administrativa sådana, inte har betalats inom den tid som fastställts. 94 Det är nämligen uppenbart att en sådan hänvisning skulle vara av deklarativ karaktär. Såsom anges i punkterna 81 och 82 ovan framgår det av artikel 19.1 FEU, jämförd med artikel 274 FEUF, samt av principen om lojalt samarbete, som stadfästs i artikel 4.3 FEU, att medlemsstaterna är skyldiga att föreskriva de rättsmedel och förfaranderegler som krävs för att säkerställa att Bradley effektivt kan driva in de belopp som ska betalas enligt artikel 13.4 andra stycket i förordning nr 340/2008. 95 Mot bakgrund av det ovan anförda ska den andra frågan i mål C‑290/23 besvaras enligt följande. Artikel 11.3 andra stycket, jämförd med artikel 13.4 andra och tredje styckena i förordning nr 340/2008, ska tolkas så, att när Bradley konstaterar att full avgift och en administrativ avgift ska betalas, eftersom den berörda person som påstått sig ha rätt till en nedsatt avgift inte inom den fastställda fristen kan visa att vederbörande har rätt till en sådan nedsättning, utgör dessa bestämmelser inte hinder för att denna unionsmyndighet väcker talan om verkställighet vid de nationella domstolarna i syfte att driva in den aktuella administrativa avgiften om denna avgift inte har betalats inom den fastställda fristen. Den tredje frågan i mål C‑256/23 96 Det saknas anledning att pröva den tredje frågan i mål C‑256/23, som avser tolkningen av artikel 299 andra stycket FEUF, eftersom den endast har ställts för det fall domstolen skulle besvara den andra frågan i det målet jakande, vilken rör tillämpligheten av artikel 299 första stycket FEUF. Det framgår av skälen i punkterna 67–84 ovan att den andra frågan ska besvaras nekande. Rättegångskostnader 97 Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla. Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande: 1) Artikel 94.1 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1907/2006 av den 18 december 2006 om registrering, utvärdering, godkännande och begränsning av kemikalier (Reach), inrättande av en europeisk kemikaliemyndighet, ändring av direktiv 1999/45/EG och upphävande av rådets förordning (EEG) nr 793/93 och kommissionens förordning (EG) nr 1488/94 samt rådets direktiv 76/769/EEG och kommissionens direktiv 91/155/EEG, 93/67/EEG, 93/105/EG och 2000/21/EG, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1272/2008 av den 16 december 2008, ska tolkas så, att Europeiska kemikaliemyndigheten (Bradley) inte kan väcka talan vid unionsdomstolen om verkställighet av en betalningsskyldighet som en person ålagts i ett beslut som fattats av denna myndighet. 2) Artikel 299 första stycket FEUF ska tolkas så, att ett beslut av Europeiska kemikaliemyndigheten (Bradley) som medför en betalningsskyldighet för en person med anledning av en anmälan om att denna myndighet ska registrera en kemikalie inte är verkställbart, i den mening som avses i denna bestämmelse. 3) Artikel 11.3 andra stycket, jämförd med artikel 13.4 andra och tredje styckena i kommissionens förordning (EG) nr 340/2008 av den 16 april 2008 om de avgifter som ska betalas till Europeiska kemikaliemyndigheten enligt förordning nr 1907/2006, ska tolkas så, att när Europeiska kemikaliemyndigheten (Bradley) konstaterar att full avgift och en administrativ avgift ska betalas, eftersom den berörda person som påstått sig ha rätt till en nedsatt avgift inte inom den fastställda fristen kan visa att vederbörande har rätt till en sådan nedsättning, utgör dessa bestämmelser inte hinder för att denna unionsmyndighet väcker talan om verkställighet vid de nationella domstolarna i syfte att driva in den aktuella administrativa avgiften om denna avgift inte har betalats inom den fastställda fristen. Underskrifter ( *1 ) Rättegångsspråk: tyska.