62023CJ0291 DOMSTOLENS DOM (femte avdelningen) den 7 november 2024 ( *1 ) ”Begäran om förhandsavgörande – Domstols behörighet på privaträttens område – Förordning (EU) nr 650/2012 – Artikel 10.1 – Subsidiär behörighet i arvsmål – Den avlidne hade vid tidpunkten för dödsfallet hemvist i en tredjestat – Kriteriet att tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen finns i en medlemsstat – Avgörande tidpunkt – Bedömning vid tidpunkten för dödsfallet” I mål C‑291/23 [Hantoch] ( i ), angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av Landgericht Düsseldorf (Regionaldomstolen i Düsseldorf, Tyskland) genom beslut av den 27 april 2023, som inkom till domstolen den 8 maj 2023, i målet LS mot PL, meddelar DOMSTOLEN (femte avdelningen) sammansatt av ordföranden på fjärde avdelningen, Brown, tillika tillförordnad ordförande på femte avdelningen, samt domarna Park och Miles (referent), generaladvokat: M. Davis, justitiesekreterare: A. Williams, efter det skriftliga förfarandet, med beaktande av de yttranden som avgetts av: – Spaniens regering, genom Maynard, i egenskap av ombud, – Europeiska kommissionen, genom Singleton och Johnston, båda i egenskap av ombud, med hänsyn till beslutet, efter att ha hört generaladvokaten, att avgöra målet utan förslag till avgörande, följande Dom 1 Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 10 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 650/2012 av den 4 juli 2012 om behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt godkännande och verkställighet av officiella handlingar i samband med arv och om inrättandet av ett europeiskt arvsintyg ( EUT L 201, 2012, s. 107 , och rättelse i EUT L 243, 2019, s. 9 ). 2 Begäran har framställts i ett mål mellan LS och PL om fastställande av arvet efter en person som avlidit i Egypten. Tillämpliga bestämmelser 3 Skälen 7, 23, 30 och 37 i förordning nr 650/2012 har följande lydelse: ”(7) En välfungerande inre marknad bör underlättas genom att man undanröjer hindren för fri rörlighet för de personer som för närvarande har svårt att hävda sina rättigheter vid arv med gränsöverskridande verkan. I det europeiska området för rättvisa bör medborgarna kunna utforma sina arvsrättsliga förhållanden i förväg. Det är också viktigt att på ett effektivt sätt skydda rättigheterna för arvingar, testamentstagare, övriga till den avlidne närstående personer och borgenärer. … (23) Med tanke på medborgarnas ökande rörlighet samt för att säkerställa en korrekt rättstillämpning i unionen och säkra den faktiska anknytningen mellan arvet och den medlemsstat där behörigheten utövas bör det i denna förordning anges att det allmänna anknytningskriteriet för fastställande av såväl behörighet som tillämplig lag bör vara den avlidnes hemvist vid sin död. Vid fastställandet av hemvisten bör den myndighet som handlägger arvet göra en helhetsbedömning av omständigheterna kring den avlidnes liv under de år som föregick dödsfallet och vid tidpunkten för dödsfallet, med beaktande av alla relevanta omständigheter, särskilt hur varaktig och regelbunden den avlidnes vistelse i den berörda staten varit, förhållandena vid vistelsen samt skälen till denna. Den på detta sätt fastställda hemvisten bör ha en nära och stabil koppling till den berörda staten med beaktande av de specifika målen för denna förordning. … (30) För att säkerställa att domstolarna i alla medlemsstater får utöva behörighet på samma grunder när det gäller arv efter personer som inte hade sin hemvist i en medlemsstat vid sin död bör man i denna förordning uttömmande, i hierarkisk ordning, förteckna de grunder på vilka sådan subsidiär behörighet får utövas. … (37) För att medborgarna ska kunna utnyttja den inre marknadens fördelar utan att äventyra rättssäkerheten bör den här förordningen ge dem möjlighet att förutse vilken lag som ska tillämpas på deras arv. Harmoniserade lagvalsregler bör införas för att sinsemellan oförenliga beslut ska kunna undvikas. Huvudregeln bör vara att arvet ska regleras av en förutsebar lag med nära anknytning till arvlåtarens situation. Av rättssäkerhetsskäl och för att undvika att arvet splittras bör den lagen styra arvet i dess helhet, dvs. all egendom som utgör kvarlåtenskap, oavsett tillgångarnas natur och oavsett om tillgångarna befinner sig i en annan medlemsstat eller i en tredjestat.” 4 Kapitel II i förordningen, med rubriken ”Behörighet”, innehåller bland annat artiklarna 4 och 10. 5 I artikel 4 i nämnda förordning, med rubriken ”Allmän behörighet”, föreskrivs följande: ”Domstolarna i den medlemsstat där den avlidne hade hemvist vid sin död ska vara behöriga att fatta beslut om arvet i dess helhet.” 6 I förordningens artikel 10, med rubriken ”Subsidiär behörighet”, föreskrivs följande: ”1. När den avlidne vid sin död inte hade hemvist i en medlemsstat ska domstolarna i den medlemsstat där tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen är belägna ändå vara behöriga att pröva arvsmålet i dess helhet om a) den avlidne var medborgare i den medlemsstaten vid sin död, eller i annat fall, b) den avlidne tidigare haft sin hemvist i den medlemsstaten, förutsatt att det vid den tidpunkt då talan väcktes vid domstolen inte gått mer än fem år sedan hemvisten ändrades. 2. Om ingen domstol i en medlemsstat är behörig i enlighet med punkt 1 ska domstolarna i den medlemsstat där tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen är belägna ändå vara behöriga att fatta beslut om dessa tillgångar.” Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan 7 Den avlidne var född i Egypten och bodde och arbetade under många år i Tyskland där han även bildade familj. Vid tidpunkten för sin död i Egypten, den 18 mars 2017, hade han både tyskt och egyptiskt medborgarskap. 8 Efter att ha avslutat sin yrkesverksamhet i Tyskland, vistades den avlidne huvudsakligen i Egypten. Han hade en tysk sjukförsäkring och en tysk ålderspension, vars förmåner han med hjälp av en stående order överförde från ett konto i en bank i Tyskland, som endast hade detta ändamål, till sitt bankkonto i Egypten. Eftersom hans ålderspension betalades ut av läkarnas pensionsförsäkringssystem var han också skattskyldig i Tyskland. 9 LS och PL är släktingar i rakt nedstigande led till den avlidne. PL är ensam testamentarisk arvinge. 10 LS väckte talan vid Landgericht Düsseldorf (Regionaldomstolen i Düsseldorf, Tyskland), den hänskjutande domstolen, och yrkade att PL skulle föreläggas att lämna vissa upplysningar och betala ett belopp till henne motsvarande hennes rätt till laglott. LS anser att nämnda domstol har internationell behörighet att pröva hennes talan. LS har gjort gällande att den avlidne vid tidpunkten för dödsfallet hade tillgångar i Tyskland som ingick i kvarlåtenskapen, vilka utöver tillgodohavandet i den tyska banken framför allt bestod av skatteåterbetalning från skattemyndigheten och kostnadsersättning från ett privat sjukförsäkringsbolag. 11 PL har bestritt den hänskjutande domstolens internationella behörighet. 12 Enligt PL hade den avlidne sin sista hemvist, i den mening som avses i artikel 4 i förordning nr 650/2012, i Egypten. Den hänskjutande domstolen kan emellertid, i enlighet med artikel 10.1 a i förordning nr 650/2012, ha subsidiär behörighet som grundas på att tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen var belägna i Tyskland. PL ställer sig dock tveksam till tolkningen av denna bestämmelse. 13 Den hänskjutande domstolen har påpekat att det råder delade meningar i tysk doktrin om vilken tidpunkt man ska utgå från vid bedömningen av kriteriet huruvida det finns tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen som är belägna i medlemsstaten för den domstol vid vilken talan väckts, enligt artikel 10.1 a i förordning nr 650/2012. Enligt viss doktrin är det tidpunkten för dödsfallet som är avgörande, medan annan doktrin gör gällande att det är tidpunkten då talan väcks. 14 Enligt den hänskjutande domstolen är svaret på denna fråga avgörande, eftersom det i förevarande fall, på dagen för dödsfallet, fanns ett positivt saldo på den avlidnes konto i en tysk bank, i form av kvarlåtenskap belägen i Tyskland, medan detta konto redan hade avvecklats den dag då talan väcktes i det nationella målet. 15 Mot denna bakgrund beslutade Barber (Regionaldomstolen i Düsseldorf) att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till domstolen: ”Ska artikel 10 i förordning [nr 650/2012] tolkas så, att den tidpunkt som är avgörande för att fastställa huruvida tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen befann sig i den medlemsstat i vilken domstolen där talan väckts är belägen, är tidpunkten för dödsfallet eller tidpunkten då talan väcktes?” Tolkningsfrågan 16 Den hänskjutande domstolen har ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida artikel 10.1 i förordning nr 650/2012 ska tolkas så, att det, för att avgöra huruvida domstolarna i den medlemsstat där tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen finns har subsidiär behörighet att pröva arvsmålet i dess helhet, ska prövas huruvida dessa tillgångar fortfarande fanns i denna medlemsstat vid tidpunkten då talan väcktes vid dessa domstolar eller om de fanns där vid tidpunkten för dödsfallet. 17 Enligt fast rättspraxis ska en unionsbestämmelse tolkas med beaktande inte bara av dess lydelse, utan också sammanhanget som den utgör del av och de mål som eftersträvas med de föreskrifter som bestämmelsen ingår i (dom av den 1 augusti 2022, Sea Watch, C‑14/21 och C‑15/21 , EU:C:2022:604 , punkt 115 och där angiven rättspraxis). 18 Vad för det första gäller ordalydelsen av artikel 10.1 i förordning nr 650/2012, påpekar EU-domstolen följande. Denna bestämmelse innehåller en behörighetsregel som, för det fall den avlidne vid sin död inte hade hemvist i en medlemsstat, innebär att domstolarna i den medlemsstat där tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen är belägna ändå ska vara behöriga att pröva arvsmålet i dess helhet om den avlidne var medborgare i den medlemsstaten vid sin död, eller, om så inte är fallet, om den avlidne tidigare haft sin hemvist i den medlemsstaten. 19 Det är visserligen riktigt att artikel 10.1 i förordning nr 650/2012 inte innehåller några närmare uppgifter om den tidpunkt som ska beaktas vid bedömningen av huruvida tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen finns i en medlemsstat, men i artikel 10.1 a i förordningen föreskrivs uttryckligen att den relevanta tidpunkten både för att fastställa i vilken medlemsstat den berörda personen hade sin hemvist och för att bedöma denna persons medborgarskap är ”vid [dennes] död”. I artikel 10.1 b i förordningen föreskrivs att det, om den avlidne inte var medborgare i den berörda medlemsstaten vid tidpunkten för sin död, ska hänsyn tas till dennes ”tidigare” hemvist. 20 Enligt artikel 10.1 i förordning nr 650/2012 grundas därför den subsidiära behörigheten för den medlemsstat där tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen finns, på kriterier som senast uppfylls vid tidpunkten för dödsfallet. 21 För det andra, vad gäller det sammanhang som artikel 10.1 i förordning nr 650/2012 utgör del av, framgår det av såväl artiklarna 4 och 10 i förordningen, som av skälen 23 och 30 i denna förordning, att det för att bedöma huruvida behörighetskriterierna för att utöva allmän behörighet eller subsidiär behörighet är uppfyllda, i allmänhet hänvisas till tidpunkten för dödsfallet. 22 Denna omständighet visar också, om inte annat anges, att det är denna tidpunkt som ska beaktas för att bedöma om ett av dessa behörighetskriterier är uppfyllda, i förevarande fall kriteriet om att tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen finns i medlemsstaten där den domstol vid vilken talan väckts är belägen, enligt artikel 10.1 i förordning nr 650/2012. 23 För övrigt är syftet med dessa behörighetskriterier att fastställa den avlidnes anknytning till den medlemsstat som utövar behörigheten. Under dessa omständigheter är det logiskt att ta hänsyn till var tillgångarnas var belägna när ägarna till dem avled. 24 För det tredje bekräftas denna tolkning av de mål som eftersträvas med förordningen, vilka, såsom framgår av skälen 7 och 37 i denna, bland annat är att säkerställa att medborgarna i förväg, med fullständig rättssäkerhet och på ett förutsebart sätt kan ordna sitt arv och att på ett effektivt sätt garantera rättigheterna för arvingar och testamentstagare, övriga till den avlidne närstående personer och borgenärer. 25 Uppnåendet av dessa mål skulle nämligen äventyras om behörigheten skulle vara beroende av omständigheter efter dödsfallet, såsom likvidation eller överföring av tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen till en annan medlemsstat efter dödsfallet. 26 Av detta följer att det, för att avgöra huruvida den domstol där talan väckts har subsidiär behörighet enligt artikel 10.1 a i förordning nr 650/2012, på grund av att det finns tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen i den medlemsstat där denna domstol är belägen, inte är tidpunkten för när talan väcktes vid denna domstol som ska beaktas, utan tidpunkten för dödsfallet. 27 Mot bakgrund av det ovan anförda ska frågan besvaras enligt följande. Artikel 10.1 i förordning nr 650/2012 ska tolkas så, att det, för att avgöra huruvida domstolarna i den medlemsstat där tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen finns har subsidiär behörighet att pröva arvsmålet i dess helhet, inte ska prövas huruvida dessa tillgångar fortfarande fanns i denna medlemsstat vid tidpunkten då talan väcktes vid dessa domstolar, utan om de fanns där vid dödsfallet. Rättegångskostnader 28 Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla. Mot denna bakgrund beslutar domstolen (femte avdelningen) följande: Artikel 10.1 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 650/2012 av den 4 juli 2012 om behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt godkännande och verkställighet av officiella handlingar i samband med arv och om inrättandet av ett europeiskt arvsintyg ska tolkas så, att det, för att avgöra huruvida domstolarna i den medlemsstat där tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen finns har subsidiär behörighet att pröva arvsmålet i dess helhet, inte ska prövas huruvida dessa tillgångar fortfarande fanns i denna medlemsstat vid tidpunkten då talan väcktes vid dessa domstolar, utan om de fanns där vid dödsfallet. Underskrifter ( *1 ) Rättegångsspråk: tyska. ( i ) Förevarande mål har getts ett fiktivt namn. Detta namn är inte någon av rättegångsdeltagarnas verkliga namn.