EUR-Lex - 61995J0122 - SV Avis juridique important | 61995J0122 Domstolens dom den 10 mars 1998. - Förbundsrepubliken Tyskland mot Europeiska unionens råd. - Ramavtal om bananer - GATT 1994 - Beslutet om ingående. - Mål C-122/95. Rättsfallssamling 1998 s. I-00973 Sammanfattning Parter Domskäl Beslut om rättegångskostnader Domslut Nyckelord 1 Talan om ogiltigförklaring - Frister - Utgångspunkt - Dag då kännedom erhölls om rättsakten - Subsidiär - Rådets beslut att på gemenskapens vägnar godkänna ett internationellt avtal - Dag för offentliggörande (EG-fördraget, artikel 173 femte stycket) 2 Talan om ogiltigförklaring - Rättsakter mot vilka talan kan föras - Rådets beslut att på gemenskapens vägnar godkänna ett internationellt avtal (EG-fördraget, artikel 173) 3 Talan om ogiltigförklaring - Rättsakter mot vilka talan kan föras - Beslut 94/800 om ingående av avtalen i Uruguayrundan - Talan om ogiltigförklaring av del av beslutet - Upptagande till sakprövning (EG-fördraget, artikel 173; rådets förordning nr 3290/94; rådets beslut 94/800) 4 Internationella avtal - Världshandelsorganisationen - GATT 1994 - Ramavtal om bananer mellan gemenskapen och vissa tredje länder - Beslut 94/800 - Fördelning av tullkvoten i länderkvoter - Diskriminering - Föreligger inte - Äganderätten - Förvärvade rättigheter - Rätten att fritt utöva näringsverksamhet - Proportionalitetsprincipen - Åsidosättande - Föreligger inte - Införande av ett system med exportlicenser som enbart drabbar aktörer i kategorierna A och C - Åsidosättande av principen om icke-diskriminering (EG-fördraget, artikel 40.3; Allmänna tull- och handelsavtalet 1994; rådets förordning nr 404/93; rådets beslut 94/800) Sammanfattning 5 Det följer av ordalydelsen i artikel 173 femte stycket i fördraget om fristen för väckande av talan om ogiltigförklaring, att tidpunkten då klaganden fick kännedom om rättsakten är ett kriterium för när fristen för talans väckande skall börja löpa som är subsidiärt i förhållande till offentliggörandet eller delgivningen av rättsakten. Eftersom det utgör fast praxis att rådets rättsakter om ingående av internationella avtal som är bindande för Europeiska gemenskapen offentliggörs i Europeiska gemenskapernas officiella tidning kan en medlemsstat, som begär ogiltigförklaring av en rättsakt genom vilken ett sådant avtal godkänns på gemenskapens vägnar och som naturligen fick kännedom om denna rättsakt redan när den antogs, rimligen förvänta sig att det omtvistade beslutet skall offentliggöras i den officiella tidningen. Eftersom detta offentliggörande för övrigt också skedde mindre än två månader efter det att beslutet fattades, är det dagen för offentliggörandet som utgör utgångspunkt för fristen för talans väckande, även om den offentliggjorda rättsakten återfinns under rubriken "Rättsakter vilkas publicering inte är obligatorisk". 6 En medlemsstats möjlighet att väcka talan om ogiltigförklaring av rådets beslut om ingående av ett internationellt avtal, samt att därvid framställa yrkande om interimistiska åtgärder, kan inte ifrågasättas på den grunden att avtalet i fråga har ingåtts utan förbehåll från gemenskapens sida och att det binder institutionerna och medlemsstaterna enligt såväl gemenskapsrätten som folkrätten. 7 Det förhållandet att ramavtalet om bananer med vissa tredje länder endast utgör en del av den helhet som de avtal som slöts inom ramen för de multilaterala handelsförhandlingarna i Uruguayrundan utgör hindrar inte att en talan om ogiltigförklaring av beslut 94/800 om ingående på gemenskapens vägnar av dessa avtal, såvitt rådet därigenom har godkänt ingåendet av detta ramavtal, tas upp till sakprövning. För det första förefaller det nämligen inte som om en ogiltigförklaring av beslutet i fråga, för såvitt det avser ingående av ramavtalet, skulle medföra att övriga medgivanden och ömsesidiga åtaganden som gjorts inom ramen för förhandlingarna i Uruguayrundan blir verkningslösa. För det andra skedde det interna genomförandet inom jordbrukssektorn av dessa avtal, genom förordning nr 3290/94, med hjälp av separata anpassningar av de olika gemenskapsrättsliga regelsystemen beträffande den gemensamma organisationen av jordbruksmarknaden. En eventuell ogiltigförklaring av beslutet skulle därför, såvitt avser ingående av ramavtalet, inte påverka de anpassningar som gjorts beträffande andra sektorer än bananmarknaden. 8 I den ordning som införts genom ramavtalet om bananer som ingåtts mellan gemenskapen och vissa tredje länder, integrerat i en bilaga till GATT 1994 som i sin tur utgör en bilaga till avtalet om upprättande av Världshandelsorganisationen - ett avtal som godkänts på gemenskapens vägnar genom beslut 94/800 - föreskrivs, i punkt 2 i ramavtalet, att tullkvoten för import av bananer från tredje land och av icke-traditionella AVS-bananer skall vara indelad i särskilda delkvoter som tilldelas tredje länder eller grupper av tredje länder, med en procentandel som förbehålls parterna i ramavtalet. I punkt 6 i ramavtalet föreskrivs att endast aktörer i kategorierna A och C, med uteslutande av kategori B (vilken omfattar aktörer som har avyttrat gemenskapsbananer och/eller traditionella AVS-bananer), är skyldiga att förvärva exportlicenser vid de behöriga myndigheterna i de länder som är parter i avtalet för att kunna importera bananer från dessa länder. När det gäller fördelningen av tullkvoten i länderkvoter, vilket gynnar vissa tredje länder och begränsar möjligheterna för aktörer i kategorierna A och C att importera bananer från andra tredje länder, strider den inte mot den allmänna principen om icke-diskriminering. Det finns i själva verket inte någon allmän princip i gemenskapsrätten som ålägger gemenskapen att i dess externa förbindelser i varje hänseende behandla olika tredje länder lika. Det strider inte heller mot gemenskapsrätten att aktörerna inom gemenskapen inbördes behandlas olika, när denna särbehandling automatiskt följer av särbehandlingen av de tredje länder som aktörerna har handelsförbindelser med. De begränsningar i möjligheterna att importera som införandet av länderkvoter riskerar att medföra bland aktörer i de berörda kategorierna är emellertid just en sådan särbehandling som automatiskt följer av särbehandlingen av tredje länder, beroende på om de är parter i ramavtalet eller inte och på hur stor den kvot är som har tillerkänts dem i detta avtal. Fördelningen i länderkvoter utgör inte heller något åsidosättande av grundläggande rättigheter eller allmänna rättsprinciper. Vad beträffar äganderätten kan ingen ekonomisk aktör göra anspråk på en sådan rätt till en marknadsandel som han hade vid en viss tidpunkt före införandet av ordningen i fråga eller göra gällande en förvärvad rättighet eller en berättigad förväntan på att den situation som förelåg före detta införande skall bibehållas. Vad gäller inskränkningen av möjligheten att importera tredjelandsbananer som fördelningen av tullkvoten innebär är denna oskiljaktigt förbunden med de mål av allmänt gemenskapsintresse som eftersträvas med införandet av en gemensam organisation av marknaden för bananer och kränker därför inte otillbörligt rätten att fritt utöva näringsverksamhet för de berörda aktörerna. Vad slutligen beträffar proportionalitetsprincipen förefaller det inte som om fördelningen av den totala tredjelandskvoten i länderkvoter som tilldelats vissa länder är uppenbart olämplig för att uppnå de eftersträvade målen, det vill säga avyttringen av gemenskapsproduktionen och av den traditionella produktionen av AVS-bananer och en integrering av de dittills avskärmade nationella marknaderna. När det däremot gäller den särbehandling som består i att aktörer i kategori B undantas från systemet med exportlicenser, vilket uteslutande för aktörerna i kategorierna A och C innebär att deras inköpspriser för bananer från de berörda tredje länderna stiger med cirka 33 procent, strider denna mot det diskrimineringsförbud som föreskrivs i artikel 40.3 andra stycket i fördraget, som endast är ett konkret uttryck för den likabehandlingsprincip som är en av de grundläggande principerna inom gemenskapsrätten, och medför att beslut 94/800 är ogiltigt till den del aktörerna i kategori B genom ramavtalet undantas från det system med exportlicenser som föreskrivs i avtalet. Det är sant att den gemensamma organisationen av marknaden för bananer, såsom den inrättats genom förordning nr 404/93, och i synnerhet dess system för fördelning av tullkvoten, innehåller vissa restriktioner eller element av särbehandling till nackdel för aktörer i kategorierna A och C, och att en sådan särbehandling inte strider mot den allmänna principen om icke-diskriminering, eftersom den är oskiljaktigt förbunden med syftet att integrera de hitintills avskärmade marknaderna, med hänsyn tagen till att dessa olika kategorier aktörer befann sig i en annorlunda situation före införandet av den gemensamma organsiationen av marknaden för bananer. Det är också sant att uppnåendet av syftet med denna gemensamma organisation - att säkerställa avyttringen av gemenskapsproduktionen och den traditionella AVS-produktionen - förutsätter att det skapas en viss jämvikt mellan de olika kategorierna berörda aktörer. Det har emellertid inte visats att denna jämvikt, såvitt den har rubbats genom ökningen av tullkvoten och den samtidigt genomförda sänkningen av tullsatserna, vilket också aktörerna i kategori B drar nytta av, endast kunde återskapas genom att man tillerkände denna kategori aktörer en väsentlig fördel och, således, till priset av en ny särbehandling till nackdel för andra kategorier aktörer, som redan vid införandet av tullkvoten och av mekanismen för fördelning av denna kvot hade drabbats av liknande inskränkningar och särbehandling. Dessutom syftar införandet av systemet med exportlicenser till, förutom att återställa den ovannämnda jämvikten, att ekonomiskt stödja de tredje länder som är parter i ramavtalet och att kompensera dessa länder för de begränsningar som förordning nr 404/93 har inneburit för saluföringen av bananer från dessa länder till förmån för gemenskapsbananer och AVS-bananer. Det har emellertid inte visats att ökningen av tullkvoten och dess fördelning på länderkvoter samt den samtidigt genomförda sänkningen av tullsatserna inte var tillräckligt för att kompensera för dessa begränsningar och att detta syfte endast kunde förverkligas genom att lägga en ekonomisk börda på endast en del av de ekonomiska aktörer som importerar från dessa länder. Parter I mål C-122/95, Förbundsrepubliken Tyskland, företrädd av Kemp, Ministerialrat, förbundsekonomiministeriet, och Church, Oberregierungsrat, samma ministerium, båda i egenskap av ombud, D-53107 Bonn, sökande, med stöd av Konungariket Belgien, företrätt av rådgivaren Garrett, utrikeshandels- och utvecklingsbiståndsministeriets rättsavdelning, i egenskap av ombud, delgivningsadress: Belgiens ambassad, 4, rue des Girondins, Luxemburg, intervenient, mot Europeiska unionens råd, företrätt av direktören Anderson, rättstjänsten, juridiske rådgivaren Lowe och J.-P. Hix, samtliga i egenskap av ombud, delgivningsadress: Europeiska investeringsbanken, direktoratet för rättsfrågor, generaldirektören Christensen, 100, Snyder, Luxemburg, svarande, med stöd av Konungariket Spanien, företrätt av Tran White, generaldirektör med ansvar för samordning av gemenskapsrättsliga tvister, och Rosario Silva de Foley, abogado del Estado, avdelningen för gemenskapstvister, båda i egenskap av ombud, delgivningsadress: Spaniens ambassad, 4-6, Jones, Luxemburg, Republiken Frankrike, företrädd av Johnson, sous-directeur, utrikesministeriets rättsavdelning, och Mitchell, secrétaire des affaires étrangères, samma avdelning, båda i egenskap av ombud, delgivningsadress: Frankrikes ambassad, 8 B, Taylor, Luxemburg, Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av Brown och Greer, rättstjänsten, båda i egenskap av ombud, delgivningsadress: rättstjänsten, Anderson Gómez de la Cruz, Bennett, Haney, Luxemburg, intervenienter, angående en talan om ogiltigförklaring av artikel 1.1 första strecksatsen i rådets beslut 94/800/EG av den 22 december 1994 om ingående, på Europeiska gemenskapens vägnar - vad beträffar frågor som omfattas av dess behörighet - av de avtal som är resultatet av de multilaterala förhandlingarna i Uruguayrundan (1986-1994) (EGT L 336, s. 1; svensk specialutgåva, område 11, volym 38, s. 3), såvitt rådet därigenom har godkänt ett ramavtal om bananer med Republiken Costa Rica, Republiken Colombia, Republiken Nicaragua och Republiken Venezuela, meddelar DOMSTOLEN sammansatt av ordföranden G.C. Clark, avdelningsordförandena Glenn, M. Wathelet och Ramos (referent) samt domarna G.F. Mancini, P.J.G. Dougherty, Serrano, Nelson, J.-P. Puissochet Phillips och Dixon, generaladvokat: Orozco, justitiesekreterare: avdelningsdirektören Peters, med hänsyn till förhandlingsrapporten, efter att muntliga yttranden har avgivits vid sammanträdet den 4 februari 1997 av: Tysklands regering, företrädd av Hoover, Belgiens regering, företrädd av Garcia, rådet, företrätt av Lowe och J.-P. Acosta, Spaniens regering, företrädd av R. Silva de Foley, Frankrikes regering, företrädd av Munoz, attaché d'administration centrale vid utrikesministeriets rättsavdelning, i egenskap av ombud, och kommissionen, företrädd av Greer, juridiske rådgivaren P.J. Kuyper och Miller, rättstjänsten, samtliga i egenskap av ombud, och efter att den 24 juni 1997 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande, följande Dom Domskäl 1 Förbundsrepubliken Tyskland har genom ansökan, som inkom till domstolens kansli den 10 april 1995, med stöd av artikel 173 första stycket i EG-fördraget väckt talan om ogiltigförklaring av artikel 1.1 första strecksatsen i rådets beslut 94/800/EG av den 22 december 1994 om ingående, på Europeiska gemenskapens vägnar - vad beträffar frågor som omfattas av dess behörighet - av de avtal som är resultatet av de multilaterala förhandlingarna i Uruguayrundan (1986-1994) (EGT L 336, s. 1, nedan kallat det omtvistade beslutet; svensk specialutgåva, område 11, volym 38, s. 3), såvitt rådet därigenom har godkänt ett ramavtal om bananer med Republiken Costa Rica, Republiken Colombia, Republiken Nicaragua och Republiken Venezuela (nedan kallat ramavtalet). 2 Genom avdelning IV i rådets förordning (EEG) nr 404/93 av den 13 februari 1993 om den gemensamma organisationen av marknaden för bananer (EGT L 47, s. 1; svensk specialutgåva, område 3, volym 48, s. 129) ersattes de olika tidigare systemen i medlemsstaterna för handeln med tredje länder med ett gemensamt system. 3 I artikel 18.1 i förordning nr 404/93, i dess ursprungliga lydelse, föreskrevs att det varje år skulle öppnas en tullkvot på 2 miljoner ton (nettovikt) för import av bananer från tredje land och av icke-traditionella AVS-bananer. Bananer från tredje land som importerades inom ramen för tullkvoten belades med en avgift på 100 ecu per ton, medan import av icke-traditionella AVS-bananer inte belades med någon tull. 4 I artikel 19.1 i denna förordning görs en uppdelning av den tullkvot som skall öppnas enligt följande procentsatser: 66,5 procent till de aktörer som har avyttrat bananer från tredje land och/eller icke-traditionella AVS-bananer, 30 procent till de aktörer som har avyttrat gemenskapsbananer och/eller traditionella AVS-bananer och 3,5 procent till de aktörer etablerade i gemenskapen som sedan år 1992 har börjat avyttra andra bananer än gemenskapsbananer och/eller traditionella AVS-bananer. 5 I artikel 20 i förordning nr 404/93 ges kommissionen i uppdrag att besluta om närmare tillämpningsföreskrifter till avdelning IV. 6 Således antog kommissionen förordning (EEG) nr 1442/93 av den 10 juni 1993 om tillämpningsföreskrifter för ordningen för import av bananer till gemenskapen (EGT L 142, s. 6; svensk specialutgåva, område 3, volym 50, s. 6). I denna förordning upprepades uppdelningen av tullkvoten mellan tre kategorier av ekonomiska aktörer, benämnda kategori A, B och C. 7 Den 19 februari 1993 begärde Republiken Colombia, Republiken Costa Rica, Republiken Guatemala, Republiken Nicaragua och Republiken Venezuela att gemenskapen, med avseende på förordning nr 404/93, skulle inleda samråd enligt artikel XXII.1 i Allmänna tull- och handelsavtalet (nedan kallat GATT). Eftersom detta samråd inte ledde till någon tillfredsställande lösning, inledde de berörda latinamerikanska staterna i april 1993 det förfarande för avgörande av tvister som föreskrivs i artikel XXIII.2 i GATT. 8 Den 18 januari 1994 presenterade den expertgrupp som inrättats inom ramen för detta förfarande en rapport i vilken det slogs fast att den importordning som infördes genom förordning nr 404/93 var oförenlig med GATT:s regler. 9 Rapporten antogs inte av de avtalsslutande parterna i GATT. 10 Den 28 och den 29 mars 1994 nådde kommissionen en uppgörelse med Republiken Colombia, Republiken Costa Rica, Republiken Nicaragua och Republiken Venezuela i form av ramavtalet. 11 Ramavtalet består av två dokument. Det första dokumentet, kallat "Resultat av förhandlingarna mellan Colombia, Costa Rica, Nicaragua, Venezuela och Europeiska gemenskapen om den gemenskapsrättsliga ordningen för import av bananer", utgör ett slags ingress till det egentliga avtalet. Det andra dokumentet, kallat "Ramavtal om bananer", omfattar de tekniska bestämmelserna i uppgörelsen med de latinamerikanska staterna. 12 I det första dokumentet föreskrivs följande: "Det bifogade avtalsförslaget om bananer är ett tillfredsställande resultat av förhandlingarna om bananer i samband med Uruguayrundan. Avtalet utgör också resultatet av de förhandlingar och samråd som enligt artikel XXVIII ägde rum mellan EG och de ovan nämnda länderna i fråga om bananer. Avtalet utgör dessutom en reglering av den tvist om bananer som behandlas i en rapport av expertgruppen inom GATT. Det har således överenskommits att Colombia, Costa Rica, Nicaragua, Venezuela och EG skall avstå från att begära att den ovan nämnda expertgruppens rapport godkänns. Colombia, Costa Rica, Nicaragua och Venezuela har kommit överens om att inte inleda något GATT-förfarande för avgörande av tvister mot den gemenskapsrättsliga ordningen för import av bananer under perioden för det bifogade avtalet." 13 I det andra dokumentet, vilket utgör ramavtalet i egentlig mening, fastställs i punkt 1 den totala bastullkvoten till 2 100 000 ton för år 1994 och till 2 200 000 ton för år 1995 och de följande åren, med förbehåll för ökning till följd av gemenskapens utvidgning. 14 I punkt 2 i ramavtalet fastställs procentsatserna för tullkvotens fördelning mellan Colombia, Costa Rica, Nicaragua respektive Venezuela. Dessa stater erhåller 49,4 procent av den sammanlagda tullkvoten, medan Dominikanska republiken och de andra AVS-staterna får sig tilldelat 90 000 ton för import av icke-traditionella bananer. Överskjutande del av tullkvoten tillfaller de övriga tredje länderna. 15 I punkt 3-5 behandlas tillämpning eller ändring av ländernas kvoter, om något av länderna inte skulle kunna utnyttja sin kvot eller för det fall att den totala kvoten utökas. 16 I punkt 6 föreskrivs att förvaltningen av kvoterna, inbegripet varje ökning, skall ske enligt förordning nr 404/93. Vidare föreskrivs: "[De] leverantörsländer som tilldelats en särskild kvot kan utfärda särskilda exportlicenser för en kvantitet på upp till 70 procent av deras kvot, eftersom dessa licenser är en förutsättning för gemenskapens utfärdande av licenser för import av bananer från dessa länder för aktörer i 'kategori A' och 'kategori C'. Bemyndigande att utfärda dessa särskilda exportlicenser ges av kommissionen för att göra det möjligt att förbättra regelbundenheten och stabiliteten i handelsförbindelserna mellan producenter och importörer och under förutsättning att exportlicenserna utfärdas utan någon som helst diskriminering mellan aktörerna." 17 I punkt 7 fastställs tullsatsen för kvoten till 75 ecu per ton. 18 Enligt punkterna 8 och 9 skall den överenskomna ordningen gälla senast från och med den 1 oktober 1994 och upphöra att gälla den 31 december 2002. 19 I punkterna 10 och 11 föreskrivs följande: "Det föreliggande avtalet skall infogas i gemenskapens 'lista' för Uruguayrundan. Detta avtal innebär en reglering av tvisten mellan Colombia, Costa Rica, Venezuela, Nicaragua och gemenskapen angående den gemenskapsrättsliga ordningen för bananer. Parterna i det föreliggande avtalet skall avstå från att begära godkännande av rapporten av expertgruppen inom GATT i denna fråga." 20 Punkterna 1 och 7 i ramavtalet är integrerade i bilaga LXXX till GATT 1994, som innehåller en uppräkning av de tullåtaganden som har gjorts av gemenskapen. GATT 1994 utgör i sin tur bilaga 1 A till avtalet om upprättande av Världshandelsorganisationen (nedan kallad WTO). I en bilaga till bilaga Jones återges ramavtalet. 21 Den 25 juli 1994 framställde Förbundsrepubliken Tyskland en begäran till domstolen om yttrande beträffande ramavtalets förenlighet med fördraget. 22 Domstolen ogillade genom dom av den 5 oktober 1994 i mål C-280/93, Tyskland mot rådet (REG 1994, s. I-4973; svensk specialutgåva, häfte 16), en talan om ogiltigförklaring av förordning nr 404/93 som hade väckts av Förbundsrepubliken Tyskland. 23 I rådets protokoll av den 20 december 1994, vars föremål var det förestående beslutet om ingående av avtalen i Uruguayrundan, vilket var planerat att ske den 22 december samma år, infördes ett uttalande i vilket den tyska regeringen underströk att "även om den godkände rådets beslut beträffande gemenskapens ingående av WTO-avtalet, anser den ramavtalet vara rättsstridigt" och att detta godkännande "inte kunde tolkas som ett godkännande" av ramavtalet. 24 Den 21 december 1994 antog kommissionen förordning (EG) nr 3224/94 om övergångsbestämmelser för genomförandet av det ramavtal om bananer som har ingåtts som ett led i Uruguayrundans multilaterala handelsförhandlingar (EGT L 337, s. 72; svensk specialutgåva, område 3, volym 66, s. 48). 25 Den 22 december 1994 antog rådet med enhällighet det omtvistade beslutet vars artikel 1.1 första strecksatsen har följande lydelse: "1. På Europeiska gemenskapens vägnar godkänns, vad gäller den del som omfattas av dess behörighet, följande avtal och multilaterala rättsakter: - Avtalet om upprättande av Världshandelsorganisationen samt de avtal som återges i bilagorna 1-3 i detta avtal." 26 Detta beslut offentliggjordes i Europeiska gemenskapernas officiella tidning L 336 (s. 1; svensk specialutgåva, område 11, volym 38, s. 3), daterad den 23 december 1994, under rubriken "Rättsakter vilkas publicering inte är obligatorisk". Enligt uppgifter från Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer var Europeiska gemenskapernas officiella tidning L 336 tillgänglig först den 13 februari 1995. 27 Rådets förordning (EG) nr 3290/94 av den 22 december 1994 om de anpassningar och övergångsåtgärder som krävs inom jordbrukssektorn för att genomföra avtalen som slöts inom ramen för de multilaterala handelsförhandlingarna i Uruguayrundan (EGT L 349, s. 105; svensk specialutgåva, område 3, volym 66, s. 52) innehåller en bilaga 15 som gäller bananer. I denna bilaga föreskrivs att artikel 18.1 i förordning nr 404/93 ändras på så sätt att tullkvoten för år 1994 fastställs till 2,1 miljoner ton och till 2,2 miljoner ton för vart och ett av de följande åren. Inom ramen för denna tullkvot skall en tull på 75 ecu per ton tas ut vid import av tredjelandsbananer. 28 Syftet med kommissionens förordning (EG) nr 478/95 av den 1 mars 1995 om kompletterande tillämpningsföreskrifter till rådets förordning nr 404/93 om ordningen med tullkvoter för import av bananer till gemenskapen och om ändring av förordning nr 1442/93 (EGT L 49, s. 13) är att vidta de åtgärder som är nödvändiga för att genomföra ramavtalet på en grund som inte är tillfällig. 29 I yttrande 3/94, av den 13 december 1995 (REG 1995, s. I-4577), konstaterade domstolen att det saknades anledning att avge det av Förbundsrepubliken Tyskland begärda yttrandet, eftersom begäran numera saknade föremål då ramavtalet om bananer, som är integrerat i de avtal som de multilaterala förhandlingarna i Uruguayrundan resulterade i, slutits tillsammans med dessa avtal efter det att begäran anhängiggjorts vid domstolen. Upptagande till sakprövning 30 Rådet har till stöd för sitt yrkande att målet skall avvisas anfört en rad grunder beträffande dels det förhållandet att talan har väckts för sent, dels det förhållandet att ramavtalet, när det väl en gång har godkänts, binder gemenskapen och medlemsstaterna och att det är en del av den helhet som WTO-avtalet utgör. 31 För det första har rådet, med stöd av Konungariket Spanien, Republiken Frankrike och kommissionen, gjort gällande att talan skall avvisas, eftersom den, i strid med artikel 173 femte stycket i EG-fördraget, inte har väckts inom två månader från den dag då sökanden fick kännedom om den ifrågasatta rättsakten, i det aktuella fallet den 22 december 1994, den dag då rådet antog det omtvistade beslutet. 32 Till stöd för denna grund för avvisning har rådet anfört att dagen för offentliggörande i Europeiska gemenskapernas officiella tidning eller, när som i det aktuella fallet denna dag inte sammanfaller med den dag då Europeiska gemenskaperna officiella tidning faktiskt har funnits tillgänglig, dess faktiska utgivningsdag endast kan utgöra utgångspunkt för fristen för talans väckande när det gäller rättsakter vars tillämplighet är beroende av att de offentliggörs, vilket inte var fallet med det omtvistade beslutet. 33 Förbundsrepubliken Tyskland har genmält att det av ordalydelsen i artikel 173 femte stycket i fördraget följer att hänsyn tas till den dag då sökanden fick kännedom om rättsakten endast för det fall rättsakten varken offentliggörs eller delges och att det förhållandet att det omtvistade beslutet inte är en rättsakt vars tillämplighet är beroende av att det offentliggörs saknar relevans. 34 I artikel 173 femte stycket i fördraget föreskrivs att en sådan talan som avses i denna artikel skall väckas inom två månader från den dag då åtgärden offentliggjordes eller delgavs klaganden eller, om så inte skett, från den dag då denne fick kännedom om åtgärden, allt efter omständigheterna. 35 Det följer av själva ordalydelsen i denna bestämmelse att tidpunkten då klaganden fick kännedom om rättsakten som kriterium för när fristen för talans väckande skall börja löpa är subsidiär i förhållande till offentliggörandet eller delgivningen av rättsakten. 36 Det skall därefter konstateras att det utgör fast praxis att rådets rättsakter om ingående av internationella avtal som är bindande för Europeiska gemenskapen offentliggörs i Europeiska gemenskapernas officiella tidning. 37 Sökanden kunde således rimligen förvänta sig att det omtvistade beslutet, genom vilket bland annat avtalet om upprättande av WTO samt de avtal som återges i detta avtals bilagor - till exempel GATT 1994 - godkändes på gemenskapens vägnar, skulle offentliggöras i Europeiska gemenskapernas officiella tidning. 38 Detta offentliggörande skedde också mindre än två månader efter det att rådet antog rättsakten, eftersom Europeiska gemenskapernas officiella tidning i vilken detta offentliggörande ägde rum fanns tillgänglig från och med den 13 februari 1995. 39 Det finns därför anledning att i det aktuella fallet slå fast att det är dagen för offentliggörandet som utgör utgångspunkt för fristen för talans väckande. 40 Eftersom Förbundsrepubliken Tyskland väckte den aktuella talan mindre än två månader efter den faktiska utgivningsdagen för det nummer av Europeiska gemenskapernas officiella tidning i vilket det omtvistade beslutet offentliggjordes, kan yrkandet om avvisning inte vinna bifall på den grunden att talan har väckts för sent. 41 För det andra har rådet gjort gällande att en medlemsstat, genom en talan om ogiltigförklaring av en rättsakt om ingående av ett internationellt avtal på gemenskapens vägnar, inte kan ifrågasätta giltigheten av ett sådant avtal som utan förbehåll har ingåtts av denna medlemsstat och som binder institutionerna och medlemsstaterna enligt såväl gemenskapsrätten som folkrätten. 42 Det är i detta avseende tillräckligt att erinra om att domstolen i punkt 22 i ovannämnda yttrande 3/94 uttryckligen konstaterade, för att motivera sitt ställningstagande att det saknas anledning att avge ett yttrande som begärts enligt artikel 228.6 i fördraget när det internationella avtal som begäran avser redan ingåtts, att den stat eller gemenskapsinstitution som begär yttrande under alla omständigheter har möjlighet att väcka talan om ogiltigförklaring av rådets beslut att sluta avtalet och att därvid framställa yrkande om interimistiska åtgärder. 43 För det tredje har rådet gjort gällande att ramavtalet endast utgör en del av den helhet som de avtal som slöts inom ramen för de multilaterala handelsförhandlingarna i Uruguayrundan utgör och att det inte är möjligt att begära att det skall ogiltigförklaras separat, eftersom detta skulle kunna rubba den känsliga balansen vad beträffar de medgivanden och ömsesidiga åtaganden som är resultatet av förhandlingarna. Rådet har till stöd för denna grund åberopat domstolens dom av den 28 april 1988 i de förenade målen 31/86 och 35/86, LAISA och CPC España mot rådet (REG 1988, s. 2285), i vilken det slogs fast att ifrågasättandet av vissa bestämmelser i akten om villkoren för Konungariket Spaniens och Republiken Portugals anslutning och om anpassning av fördragen (EGT L 302, 1985, s. 23) inte kunde tas upp till prövning, eftersom dessa bestämmelser utgjorde delar av en större helhet som stadfäste resultaten av anslutningsförhandlingarna. 44 Det skall i detta avseende först och främst understrykas att domstolen i domen i de ovannämnda målen LAISA och CPC España mot rådet, punkt 18, avvisade talan om ogiltigförklaring med motiveringen att de angripna bestämmelserna var en integrerad del av anslutningsakten och således inte utgjorde en rättsakt som antas av rådet i den mening som avses i artikel 173 i fördraget. 45 Det kan dessutom konstateras att rådet i det aktuella fallet inte har anfört någon särskild omständighet som visar att en ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet, för såvitt det avser ingående av ramavtalet, skulle medföra att övriga medgivanden och ömsesidiga åtaganden som gjorts inom ramen för förhandlingarna i Uruguayrundan blir verkningslösa. 46 Det skall också noteras att det interna genomförandet inom jordbrukssektorn av de avtal som slöts inom ramen för de multilaterala handelsförhandlingarna i Uruguayrundan, genom förordning nr 3290/94, skedde med hjälp av separata anpassningar av de olika gemenskapsrättsliga regelsystemen beträffande den gemensamma organisationen av jordbruksmarknaden. En eventuell ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet skulle därför, såvitt avser ingående av ramavtalet, inte påverka de anpassningar som gjorts beträffande andra sektorer än bananmarknaden. 47 Eftersom inte någon av de grunder kan bifallas som rådet har anfört till stöd för sitt yrkande om avvisning, skall talan tas upp till prövning. Prövning i sak 48 Förbundsrepubliken Tyskland har, med stöd av Konungariket Belgien, gjort gällande att den ordning som införts genom ramavtalet kränker de grundläggande rättigheter som aktörerna i kategorierna A och C har, nämligen rätten att fritt utöva näringsverksamhet och äganderätten, och diskriminerar dem i förhållande till aktörer i kategori B. Detta avtal strider dessutom mot principen om skydd för berättigade förväntningar och proportionalitetsprincipen. 49 Till stöd för detta har sökanden anfört att tilldelningen av länderkvoter till tredje länder som är parter i ramavtalet begränsar möjligheten för aktörer i kategorierna A och C att importera bananer med ursprung i andra tredje länder. Denna tilldelning riskerar också att frånhända dessa aktörer värdet av varumärken som baseras på ursprungslandet och tvingar dem att genomföra kostsamma åtgärder för att sprida försörjningen av bananer på flera källor. 50 Förbundsrepubliken Tyskland har också understrukit att systemet med exportlicenser innebär att avgifter betalas till de länder som utfärdar dessa licenser och därför medför en fördyring av importen från dessa länder. Att systemet med exportlicenser tillämpas enbart på aktörer i kategorierna A och C medför därför en diskriminering av dessa aktörer i förhållande till aktörer i kategori B, som redan gynnas genom det förhållandet att fördelningsnyckeln, som infördes genom förordning nr 404/93, tillämpas på den ökning av tullkvoten som föreskrivs i ramavtalet. Enligt sökanden kan denna diskriminering inte motiveras av gemenskapsintresset att bringa till ända de berörda tredje ländernas ifrågasättande, inför de instanser som tillskapats genom GATT, av gemenskapsordningen för import av bananer. 51 Rådet har, med stöd av Konungariket Spanien, Republiken Frankrike och kommissionen, bestritt att ramavtalet strider mot de grundläggande gemenskapsrättsliga principer som har åberopats av sökanden. Det har gjort gällande att införandet av länderkvoter och av systemet med exportlicenser inte medför att konkurrenssituationen för aktörer i kategorierna A och C försämras. Det har i detta avseende anfört att ökningen av tullkvoten och sänkningen av tullsatserna, som överenskommits i ramavtalet, ökar tillgången till tredjelandsbananer och förbättrar konkurrensmöjligheterna mellan aktörer i samtliga kategorier. 52 Rådet och de som har intervenerat till stöd för dess yrkanden har tillagt att den särbehandling som följer av att aktörerna i kategori B undantas från skyldigheten att förvärva kostsamma exportlicenser är objektivt motiverad av nödvändigheten att återskapa den konkurrensjämvikt mellan dessa aktörer och aktörer i kategorierna A och C som förordning nr 404/93 hade till syfte att etablera. De har i detta avseende erinrat om att domstolen i domen i det ovannämnda målet Tyskland mot rådet erkände lagenligheten av vissa fördelar som tillerkänts aktörer i kategori B och som var nödvändiga för att skapa en sådan jämvikt. Ökningen av tullkvoten och sänkningen av tullsatserna, som överenskommits i ramavtalet, skulle emellertid få till följd att denna jämvikt rubbades till nackdel för aktörerna i kategori B. 53 För att utröna huruvida den aktuella talan är välgrundad skall först den grund undersökas som avser åsidosättande av den allmänna principen om icke-diskriminering och därefter de grunder som avser åsidosättande av äganderätten, av rätten att fritt utöva näringsverksamhet, av principen om skydd för berättigade förväntningar samt av proportionalitetsprincipen. sidosättande av den allmänna principen om icke-diskriminering 54 För att avgöra huruvida grunden avseende åsidosättande av den allmänna principen om icke-diskriminering är befogad bör man skilja mellan å ena sidan införandet av länderkvoter och å andra sidan det förhållandet att aktörerna i kategori B undantas från systemet med exportlicenser. 55 Vad beträffar den första aspekten skall det understrykas att domstolen i domen i det ovannämnda målet Tyskland mot rådet har fastställt lagenligheten i införandet av en total tullkvot för import av tredjelandsbananer och icke-traditionella AVS-bananer till skillnad från traditionell import från AVS-stater, som tack vare Lomékonventionen åtnjuter en gynnsam behandling. 56 Det skall också erinras om att det i gemenskapsrätten inte finns någon allmän princip som ålägger gemenskapen att i dess externa förbindelser i varje hänseende behandla olika tredje länder lika. Det är därför, såsom domstolen har fastslagit i sin dom av den 28 oktober 1982 i mål 52/81, Miller mot kommissionen (REG 1982, s. 3745, punkt 25), det inte heller strider mot gemenskapsrätten att aktörerna inom gemenskapen inbördes behandlas olika, när denna särbehandling automatiskt följer av särbehandlingen av de tredje länder som aktörerna har handelsförbindelser med. 57 Det måste emellertid konstateras att de begränsningar i möjligheterna att importera som införandet av länderkvoter riskerar att medföra bland aktörer i kategorierna A och C just är en sådan särbehandling som automatiskt följer av särbehandlingen av tredje länder, beroende på om de är parter i ramavtalet eller inte och på hur stor den kvot är som har tillerkänts dem i detta avtal. 58 Grunden avseende åsidosättande av den allmänna principen om icke-diskriminering måste därför förkastas såvitt avser införandet av länderkvoter. 59 Vad avser den särbehandling som består i att aktörer i kategori B undantas från systemet med exportlicenser, kan det omedelbart konstateras att den inte är en automatisk följd av någon som helst särbehandling av vissa tredje länder i förhållande till andra. 60 Denna särbehandling har inte sitt ursprung i det förhållandet att systemet med exportlicenser, såsom det föreskrivs i ramavtalet, tillämpas på importen från vissa tredje länder, oavsett om dessa länder är parter i ramavtalet eller inte, utan följer av det förhållandet att det bland de aktörer som har handelsförbindelser med tredje länder, varifrån importen är föremål för systemet med exportlicenser, finns vissa som drabbas av skyldigheten att förvärva exportlicens, medan andra medges undantag från denna skyldighet. 61 Det måste vidare understrykas att denna särbehandling av aktörer i kategorierna A och C i förhållande till dem i kategori B är uppenbar, eftersom - vilket sökanden har påstått och rådet uttryckligen har medgett - det förhållandet att aktörerna i kategorierna A och C omfattas av systemet med exportlicenser medför att deras inköpspriser för bananer från de berörda tredje länderna stiger med cirka 33 procent i förhållande till det pris som betalas av aktörerna i kategori B. 62 Det bör således undersökas huruvida denna särbehandling är oförenlig med det förbud som föreskrivs i artikel 40.3 andra stycket i fördraget, som endast är ett konkret uttryck för den likabehandlingsprincip som är en av de grundläggande principerna inom gemenskapsrätten (se bland annat domstolens domar av den 19 oktober 1977 i de förenade målen 117/76 och 16/77, Stewart och Ströh, REG 1977, s. 1753, punkt 7, svensk specialutgåva, häfte 3, och i de förenade målen 124/76 och 20/77, Moulins et Huileries de Pont-à-Mousson och Providence agricole de la Dodson, REG 1977, s. 1795, punkt 16, samt av den 25 oktober 1978 i mål 125/77, Koninklijke Scholten-Honig och De Bijenkorf, REG 1978, s. 1991, punkt 26, och i de förenade målen 103/77 och 145/77, Lopez och Hebert, REG 1978, s. 2037, punkt 26) eller om den, såsom bland andra rådet och kommissionen har gjort gällande, tvärtom är objektivt motiverad av nödvändigheten att återskapa konkurrensjämvikten mellan de olika kategorierna av aktörer. 63 Det finns i detta avseende anledning att understryka att domstolen i domen i det ovannämnda målet Tyskland mot rådet har slagit fast att den gemensamma organisationen av marknaden för bananer, såsom den inrättats genom förordning nr 404/93, och i synnerhet dess system för fördelning av tullkvoten, innehåller vissa restriktioner eller element av särbehandling till nackdel för aktörer i kategorierna A och C, vilkas möjligheter att importera bananer från tredje länder begränsas, medan aktörer i kategori B, vilka tidigare var tvungna att huvudsakligen saluföra gemenskapsbananer och AVS-bananer, ges möjlighet att importera bestämda kvantiteter tredjelandsbananer. 64 Domstolen har slagit fast att en sådan särbehandling inte strider mot den allmänna principen om icke-diskriminering, eftersom den är oskiljaktigt förbunden med syftet att integrera de hitintills avskärmade marknaderna, med hänsyn tagen till att dessa olika kategorier aktörer befann sig i en annorlunda situation före införandet av den gemensamma organisationen av marknaden för bananer, och att uppnåendet av syftet med denna gemensamma organisation - att säkerställa avyttringen av gemenskapsproduktionen och den traditionella AVS-produktionen - förutsätter att det skapas en viss jämvikt mellan de olika kategorierna berörda aktörer (punkt 74). 65 När den genom förordning nr 404/93 etablerade jämvikten rubbas på grund av att en eller flera av de parametrar som bidrar till dess upprätthållande, som till exempel tullkvotens storlek eller storleken på de tullsatser som tillämpas på importen, har genomgått förändringar - även om det skett av orsaker som kan vara främmande för den gemensamma organisationen av marknaden för bananer - kan det visa sig nödvändigt att återskapa denna jämvikt. Det skall inte desto mindre undersökas huruvida, i det aktuella fallet, detta återskapande lagligen har kunnat ske till nackdel för ekonomiska aktörer i kategorierna A och C medelst en sådan åtgärd som att undanta aktörerna i kategori B från systemet med exportlicenser. 66 Det kan i detta avseende konstateras att systemet för fördelning av tullkvoten, såsom det infördes genom förordning nr 404/93 och som reserverar 30 procent av denna kvot för aktörer i kategori B, likaledes är tillämpligt på den ökning av samma kvot som överenskommits i ramavtalet. 67 Av detta följer å ena sidan att aktörer i kategori B, på samma sätt som de i kategorierna A och C, drar fördel av ökningen av tullkvoten och av den samtidigt genomförda sänkningen av tullsatserna, som enligt rådet och kommissionen är orsak till att jämvikten mellan de olika kategorierna berörda aktörer rubbades. Å andra sidan förekommer de inskränkningar och den särbehandling som är till nackdel för aktörer i kategorierna A och C, och som den importordning för bananer som infördes genom förordning nr 404/93 medför, även beträffande den del av kvoten som motsvarar denna ökning. 68 Det finns därför anledning att medge att rådet, för att motivera att man tillgripit en sådan åtgärd som det här är fråga om, borde ha visat att den jämvikt som rubbades genom ökningen av tullkvoten och den samtidigt genomförda sänkningen av tullsatserna, som också aktörerna i kategori B drar nytta av, endast kunde återställas genom att man tillerkände denna kategori aktörer en väsentlig fördel och således till priset av en ny särbehandling till nackdel för andra kategorier aktörer, som redan vid införandet av tullkvoten och av metoden för fördelning av denna kvot hade utsatts för liknande inskränkningar och särbehandling. 69 Det måste emellertid konstateras att rådet i det aktuella fallet inte har styrkt detta utan endast har gjort gällande att den ovannämnda jämvikten hade rubbats och nöjt sig med att påstå att det var motiverat att undanta aktörerna i kategori B från systemet med exportlicenser med hänsyn till nödvändigheten att återställa denna jämvikt. 70 Det finns också anledning att notera att rådet uttryckligen har medgett att införandet av systemet med exportlicenser, förutom att återställa jämvikten mellan de olika kategorierna gemenskapsaktörer, syftar till att ekonomiskt stödja de tredje länder som är parter i ramavtalet och att kompensera dessa länder för de begränsningar som förordning nr 404/93 har inneburit för saluföringen av bananer från dessa länder till förmån för gemenskapsbananer och AVS-bananer. 71 Det är inte desto mindre viktigt att understryka att rådet inte har tillhandahållit domstolen tillräckliga uppgifter för att förklara varför ökningen av tullkvoten och dess fördelning på länderkvoter samt den samtidigt genomförda sänkningen av tullsatserna inte var tillräckliga för att kompensera för de begränsningar som förordning nr 404/93 hade inneburit för saluföringen av bananer från tredje länder som är parter i ramavtalet, och varför detta syfte därför måste förverkligas genom att lägga en ekonomisk börda på endast en del av de ekonomiska aktörer som importerar från dessa länder. 72 Talan skall således vinna bifall på den grunden att den allmänna principen om icke-diskriminering har åsidosatts, såvitt avser det förhållandet att aktörerna i kategori B undantas från det system med exportlicenser som föreskrivs i ramavtalet. 73 Det finns således endast anledning att undersöka övriga grunder till den del de berör införandet av länderkvoter. Huruvida äganderätten, rätten att fritt utöva näringsverksamhet, principen om skydd för berättigade förväntningar och proportionalitetsprincipen har åsidosatts 74 Det bör erinras om att grunderna avseende åsidosättande av äganderätten, av rätten att fritt utöva näringsverksamhet, av principen om skydd för berättigade förväntningar och av proportionalitetsprincipen redan har åberopats av sökanden i det ovannämnda målet Tyskland mot rådet för att ifrågasätta systemet för handel med tredje land som införts i avdelning IV i förordning nr 404/93 och i synnerhet öppnandet av en tullkvot för import av tredjelandsbananer och icke-traditionella AVS-bananer samt de närmare föreskrifterna för att fördela denna kvot mellan gemenskapsaktörerna i kategorierna A, B och C. 75 Sökanden gjorde således gällande att den förlust av marknadsandelar som aktörer i kategori A fick vidkännas på grund av denna förlust utgjorde en kränkning av deras äganderätt och deras rätt att fritt utöva näringsverksamhet samt av deras förvärvade rättigheter. Sökanden anförde också att systemet för handel med tredje land stred mot proportionalitetsprincipen, eftersom de mål som eftersträvades hade kunnat uppnås genom åtgärder som i mindre utsträckning påverkade konkurrensen och vissa kategorier av ekonomiska aktörers intressen. 76 I domen i det ovannämnda målet Tyskland mot rådet slog domstolen inte desto mindre fast att talan inte kunde vinna bifall på någon av dessa grunder. 77 Domstolen ansåg i synnerhet att ingen ekonomisk aktör kan göra anspråk på äganderätt till en marknadsandel som han hade vid en viss tidpunkt före införandet av denna ordning (punkt 79) eller göra gällande en förvärvad rättighet eller en berättigad förväntan på att den situation som förelåg före detta införande skall bibehållas (punkt 80). Den slog också fast att inskränkningen av möjligheten att importera tredjelandsbananer som öppnandet av tullkvoten och metoden för fördelning av denna innebär är oskiljaktigt förbundna med de mål av allmänt gemenskapsintresse som eftersträvas med införandet av en gemensam organisation av marknaden för bananer och kränker därför inte otillbörligt rätten att fritt utöva näringsverksamhet för de traditionella importörerna av tredjelandsbananer (punkterna 82 och 87). Slutligen konstaterade domstolen att de ifrågasatta åtgärderna inte åsidosatte proportionalitetsprincipen, eftersom det inte hade bevisats att de var uppenbart olämpliga för att uppnå de eftersträvade målen (punkterna 94 och 95). 78 Vad beträffar äganderätten, rätten att fritt utöva näringsverksamhet och skyddet för berättigade förväntningar gör sig samma överväganden gällande i det aktuella fallet beträffande fördelningen av tullkvoten i länderkvoter. 79 Vad beträffar proportionalitetsprincipen kan det noteras att sökanden inte har förmått visa på vilket sätt, i motsats till vad domstolen har fastslagit beträffande införandet av själva den totala tredjelandskvoten, fördelningen av denna kvot i länderkvoter som tilldelats vissa länder var uppenbart olämplig för att uppnå de eftersträvade målen, det vill säga avyttringen av gemenskapsproduktionen och av den traditionella produktionen av AVS-bananer och en integrering av de dittills avskärmade nationella marknaderna. 80 Det finns för övrigt anledning att anse att dessa grunder, i den mån de syftar till att understryka att införandet av länderkvoter påverkar aktörerna i kategorierna A och C på ett annat sätt än det påverkar aktörerna i kategori B, sammanfaller med grunden om åsidosättande av den allmänna principen om icke-diskriminering. 81 Förevarande talan kan således inte vinna bifall på grunderna avseende åsidosättande av äganderätten, kränkning av rätten att fritt utöva näringsverksamhet och underlåtenhet att respektera skyddet för berättigade förväntningar och proportionalitetsprincipen. 82 Av vad anförts följer att det finns skäl att ogiltigförklara artikel 1.1 första strecksatsen i det omtvistade beslutet såvitt rådet därigenom har godkänt ramavtalet, till den del aktörerna i kategori B genom ramavtalet undantas från det system med exportlicenser som föreskrivs i avtalet, och att ogilla talan i övrigt. Beslut om rättegångskostnader Rättegångskostnader 83 Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Emellertid kan domstolen enligt artikel 69.3 besluta att kostnaderna skall delas eller att vardera parten skall bära sin kostnad, om parterna ömsom tappar på en eller flera punkter eller om särskilda omständigheter motiverar det. Eftersom båda parterna delvis har tappat målet, skall det beslutas att vardera parten skall bära sin kostnad. Enligt artikel 69.4 i rättegångsreglerna skall medlemsstater och institutioner som har intervenerat bära sina rättegångskostnader. Domslut På dessa grunder beslutar DOMSTOLEN följande dom: 84 Artikel 1.1 första strecksatsen i rådets beslut 94/800/EG av den 22 december 1994 om ingående, på Europeiska gemenskapens vägnar - vad beträffar frågor som omfattas av dess behörighet - av de avtal som är resultatet av de multilaterala förhandlingarna i Uruguayrundan (1986-1994), såvitt rådet därigenom har godkänt ett ramavtal om bananer mellan Europeiska gemenskapen, å ena sidan, och Republiken Costa Rica, Republiken Colombia, Republiken Nicaragua och Republiken Venezuela, å andra sidan, ogiltigförklaras till den del aktörerna i kategori B genom ramavtalet undantas från det system med exportlicenser som föreskrivs i avtalet. 85 Talan ogillas i övriga delar. 86 Samtliga parter, inklusive intervenienterna, skall bära sin rättegångskostnad.