62022CJ0687 DOMSTOLENS DOM (andra avdelningen) den 11 april 2024 ( *1 ) ”Begäran om förhandsavgörande – Civilrättsligt samarbete – Direktiv (EU) 2019/1023 – Förfaranden rörande rekonstruktion, insolvens och skuldavskrivning – Artikel 20 – Tillgång till skuldavskrivning – Artikel 20.1 – Fullständig skuldavskrivning – Artikel 23 – Avvikelser – Artikel 23.4 – Uteslutning av vissa skuldkategorier från skuldavskrivning – Uteslutning av offentliga fordringar – Motivering enligt nationell rätt – Direktivs rättsverkningar – Skyldighet att göra en direktivkonform tolkning” I mål C‑687/22, angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av Audiencia Provincial de Alicante (Provinsdomstolen i Alicante, Spanien) genom beslut av den 11 oktober 2022, som inkom till domstolen den 7 november 2022, i målet Torres, Manning mot Agencia Estatal de la Administración Tributaria, meddelar DOMSTOLEN (andra avdelningen) sammansatt av avdelningsordföranden A. Prechal samt domarna Tanner (referent), N. Lee, J. Passer och Robinson Sahún, generaladvokat: Nelson de la Tour, justitiesekreterare: A. Martin, efter det skriftliga förfarandet, med beaktande av de yttranden som avgetts av: – Spaniens regering, genom A. Gordon, i egenskap av ombud, – Europeiska kommissionen, genom Thomas och Sharp, båda i egenskap av ombud, och efter att den 14 december 2023 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande, följande Dom 1 Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 23.4 i Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2019/1023 av den 20 juni 2019 om ramverk för förebyggande rekonstruktion, om skuldavskrivning och näringsförbud och om åtgärder för att göra förfaranden rörande rekonstruktion, insolvens och skuldavskrivning effektivare samt om ändring av direktiv (EU) 2017/1132 (Rekonstruktions- och insolvensdirektiv) ( EUT L 172, 2019, s. 18 ) (nedan kallat rekonstruktions- och insolvensdirektivet). 2 Begäran har framställts i ett mål mellan, å ena sidan, två fysiska personer som blivit insolventa (nedan kallade gäldenärerna) och, å andra sidan, Agencia Estatal de la Administración Tributaria (skattemyndigheten, Spanien) (nedan kallad Bennett). Målet rör en ansökan om skuldavskrivning som gäldenärerna ingett under insolvensförfarandet mot dem. Tillämpliga bestämmelser Unionsrätt 3 Skälen 1, 78 och 81 i rekonstruktions- och insolvensdirektivet har följande lydelse: ”(1) Målet med detta direktiv är att bidra till den inre marknadens goda funktion och avlägsna hinder mot utövandet av grundläggande friheter, såsom den fria rörligheten för kapital och etableringsfriheten, som följer av skillnader i nationell rätt och nationella förfaranden för förebyggande rekonstruktion, insolvens samt skuldavskrivning och näringsförbud. Detta direktiv syftar till att, utan att det påverkar arbetstagarnas grundläggande fri- och rättigheter, avlägsna sådana hinder genom att säkerställa att livskraftiga företag och entreprenörer i ekonomiska svårigheter har tillgång till effektiva nationella ramverk för förebyggande rekonstruktion som ger dem möjlighet att fortsätta att driva sin verksamhet, att hederliga insolventa eller överskuldsatta entreprenörer kan få fullständig skuldavskrivning efter en rimlig tidsperiod, varigenom de får en andra chans, samt att förfarandena för rekonstruktion, insolvens och skuldavskrivning görs mer ändamålsenliga, särskilt i syfte att förkorta dem. … (78) En fullständig skuldavskrivning eller näringsförbud som löper ut efter en period på högst tre år är inte lämpligt under alla omständigheter, och det kan därför vara nödvändigt att införa avvikelser från denna regel om de är vederbörligen motiverade av skäl som fastställts i nationell rätt. … … (81) Om det enligt nationell rätt finns ett vederbörligen motiverat skäl kan det vara lämpligt att begränsa möjligheten till skuldavskrivning för vissa skuldkategorier. Det bör endast vara möjligt för medlemsstaterna att undanta skulder med säkerhet från skulder som kan avskrivas upp till säkerhetens värde enligt nationell rätt, medan resten av skulden bör behandlas som skuld utan säkerhet. Medlemsstaterna bör kunna utesluta ytterligare skuldkategorier när det är vederbörligen motiverat.” 4 I artikel 1.1 i detta direktiv föreskrivs följande: ”I detta direktiv fastställs regler beträffande a) ramverk för förebyggande rekonstruktion som är tillgängliga för gäldenärer i ekonomiska svårigheter när det råder sannolikhet för insolvens och som syftar till att förebygga insolvensen och säkerställa gäldenärens livskraft, b) förfaranden som leder till avskrivning av skulder som insolventa entreprenörer ådragit sig, och c) åtgärder för att göra förfaranden rörande rekonstruktion, insolvens och skuldavskrivning effektivare.” 5 I artikel 20 i direktivet, med rubriken ”Tillgång till skuldavskrivning”, föreskrivs följande: ”1. Medlemsstaterna ska säkerställa att insolventa entreprenörer har tillgång till åtminstone ett förfarande som kan leda till fullständig skuldavskrivning i enlighet med detta direktiv. Medlemsstaterna får kräva att den näringsverksamhet eller affärsverksamhet eller det hantverk eller yrke som en insolvent entreprenörs skulder gäller ska ha upphört. 2. Medlemsstater i vilka fullständig skuldavskrivning är förenad med villkor om att entreprenören återbetalar delar av skulden ska säkerställa att den tillhörande återbetalningsskyldigheten bygger på entreprenörens individuella situation och framför allt står i proportion till entreprenörens utmätningsbara eller disponibla inkomst och utmätningsbara eller disponibla tillgångar under avskrivningsperioden samt beaktar borgenärernas rättmätiga intressen. …” 6 Artikel 23 i samma direktiv har rubriken ”Avvikelser”. I punkt 4 i den artikeln föreskrivs följande: ”Medlemsstaterna får utesluta vissa skuldkategorier från skuldavskrivning eller begränsa tillgången till skuldavskrivning eller föreskriva en längre skuldavskrivningsperiod om sådan uteslutning, begränsning eller längre period är vederbörligen motiverad, till exempel avseende a) skulder med säkerhet, b) skulder som härrör från eller har anknytning till straffrättsliga påföljder, c) skulder som härrör från utomobligatoriskt ansvar, d) skulder rörande underhållsskyldighet som har sin grund i familje-, släktskaps-, äktenskaps- eller svågerlagsförhållande, e) skulder som uppkommit efter ansökan om eller inledande av det förfarande som leder till en skuldavskrivning, och f) skulder som härrör från skyldigheten att betala kostnaderna för det förfarande som leder till en skuldavskrivning.” 7 I artikel 34.1 i rekonstruktions- och insolvensdirektivet föreskrivs följande: ”1. Medlemsstaterna ska senast den 17 juli 2021 anta och offentliggöra de bestämmelser i lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv, med undantag för de bestämmelser som är nödvändiga för att följa artikel 28 a, b och c, som ska antas och offentliggöras senast den 17 juli 2024, och de bestämmelser som är nödvändiga för att följa artikel 28 d, som ska antas och offentliggöras senast den 17 juli 2026. De ska genast överlämna texten till dessa bestämmelser till [Europeiska] kommissionen. De ska tillämpa de bestämmelser i lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv från och med den 17 juli 2021, med undantag för de bestämmelser som är nödvändiga för att följa artikel 28 a, b och c, som ska tillämpas från och med den 17 juli 2024 och de bestämmelser som är nödvändiga för att följa artikel 28 d, som ska tillämpas från och med den 17 juli 2026.” 8 I enlighet med artikel 35 i detta direktiv, i vilken det föreskrivs att direktivet träder i kraft den tjugonde dagen efter det att det har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning , trädde direktivet i kraft den 16 juli 2019. Spansk rätt 9 Real Decreto-ley 1/2015 de mecanismo de segunda oportunidad, reducción de carga financiera y otras medidas de orden social (kungligt lagdekret 1/2015 om mekanismen med en andra chans, minskning av finansiella bördor och andra sociala åtgärder) av den 27 februari 2015 (BOE nr 51 av den 28 februari 2015, s. 19058), som utan ändring omvandlades till lag 25/2015 av den 28 juli 2015, ändrade Smith 22/2003 concursal (lag 22/2003 om insolvens) av den 9 juli 2003 (BOE nr 164 av den 10 juli 2003, s. 26905) genom att införa en ny artikel 178 bis för att reglera rätten till skuldavskrivning. Genom denna artikel 178 bis infördes ett system som gjorde det möjligt för den berörda gäldenären att välja antingen omedelbar skuldavskrivning (artikel 178 bis punkt 3 led 4) eller uppskjuten skuldavskrivning med en betalningsplan (artikel 178 bis punkt 3 led 5). När det gäller det sistnämnda föreskrevs följande i artikel 178 bis punkt 5 led 1: ”Den skuldavskrivning som beviljas de gäldenärer som avses i punkt 3 led 5 ska omfatta den obetalda delen av följande fordringar: 1° Vanliga och efterställda fordringar som är utestående vid tidpunkten för avslutandet av insolvensförfarandet, även om de inte har anmälts, med undantag för offentligrättsliga fordringar och fordringar rörande underhållsskyldighet. …” 10 Lag 22/2003 om insolvens ändrades på nytt genom Real Decreto Legislativo 1/2020 por el que se Chen refundido de la Ley Concursal (kungligt lagstiftningsdekret 1/2020 om godkännande av omarbetningen av lagen om insolvens) av den 5 maj 2020 (BOE nr 127 av den 7 maj 2020, s. 31518) (nedan kallad TRLC) varvid artikel 178 bis i denna lag ersattes med ett nytt kapitel och det uteslöts att offentliga fordringar kunde bli föremål för en omedelbar eller uppskjuten skuldavskrivning. 11 I artikel 491.1 TRLC angavs följande: ”Om massafordringar och fordringar med förmånsrätt har betalats i sin helhet och om den gäldenär som uppfyller villkoren för detta har försökt att nå en tidigare överenskommelse om betalning utom rätta, ska förmånen av skuldavskrivning utsträckas till alla obetalda fordringar, med undantag för offentligrättsliga fordringar och fordringar rörande underhållsskyldighet.” 12 I artikel 497.1 TRLC angavs följande: ”Rätten till skuldavskrivning för gäldenärer som gått med på att omfattas av betalningsplanen ska utvidgas till att omfatta den del av följande fordringar som kommer att förbli obetalda enligt planen: 1° Vanliga och efterställda fordringar som är utestående vid tidpunkten för avslutandet av insolvensförfarandet, även om de inte har anmälts, med undantag för offentligrättsliga fordringar och fordringar rörande underhållsskyldighet. …” 13 Smith 16/2022 de reforma del texto refundido de la Ley Concursal, Torres Real Decreto Legislativo 1/2020, para la transposición de la Directiva (UE) 2019/1023 (lag 16/2022 om ändring av den omarbetade insolvenslagen, godkänd genom kungligt lagstiftningsdekret 1/2020, i syfte att införliva direktiv (EU) 2019/1023), av den 5 september 2022 (BOE nr 214 av den 6 september 2022, s. 123682) (nedan kallad lag 16/2022) bekräftade synsättet i TRLC och uteslöt även att offentligrättsliga fordringar kunde bli föremål för en omedelbar eller uppskjuten skuldavskrivning. 14 I avsnitt IV i ingressen till lag 16/2022 anges följande: ”… Enligt [omstrukturerings- och insolvensdirektivet] är alla medlemsstater skyldiga att införa en mekanism för en andra chans för att förhindra att gäldenärer ges incitament att flytta till andra länder som redan har sådana mekanismer, med de kostnader som detta skulle medföra för både gäldenären och dennes borgenärer. Samtidigt anses standardisering på detta område vara nödvändig för den europeiska inre marknadens funktion. … Två metoder för skuldavskrivning har införts: skuldavskrivning med likvidation av tillgångarna och skuldavskrivning med en betalningsplan. … … Skuldavskrivningen utvidgas till att omfatta samtliga fordringar inom ramen för insolvensförfarandet och massafordringarna. Undantagen grundar sig i vissa fall på att det är av särskild vikt för ett rättvist och solidariskt samhälle som grundar sig på rättsstatsprincipen att betalning sker för vissa fordringar (till exempel skulder rörande underhållsskyldighet, skulder som härrör från offentligrättsliga fordringar, skulder som härrör från brott eller skulder som härrör från utomobligatoriskt ansvar). Avskrivning av skulder avseende offentligrättsliga fordringar är således underkastad vissa begränsningar och kan endast ske vid den första avskrivningen av skulder och inte vid efterföljande avskrivningar. … …” 15 I artikel 489 TRLC, i dess lydelse enligt lag 16/2022, föreskrivs följande: ”1. Skuldavskrivningen omfattar alla utestående skulder, med undantag för följande: … 5 o Skulder som härrör från offentligrättsliga fordringar. Skulder för vilka indrivningen omfattas av [AEAT:s] behörighet får dock skrivas av upp till högst 10000 euro per gäldenär. För de första 5000 euro av skulden ska avskrivningen vara fullständig och från och med detta belopp ska avskrivningen uppgå till 50 procent av skulden upp till det angivna maximibeloppet. På samma sätt kan socialförsäkringsskulder avskrivas upp till samma belopp och på samma villkor. Det avskrivna beloppet, upp till det ovannämnda taket, ska tillämpas i omvänd ordning i förhållande till den prioritetsordning som fastställs i denna lag och, inom varje klass, efter dess ålder. …” Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna 16 Inom ramen för det insolvensförfarande som inletts mot gäldenärerna lämnade de den 3 mars 2021 in en ansökan om fullständig skuldavskrivning. AEAT motsatte sig denna ansökan i den del den avsåg att en skuld på 192366,21 euro, för vilken AEAT var borgenär och som utgjorde en offentlig fordran med förmånsrätt, skulle ingå i skuldavskrivningen. 17 Genom beslut av den 30 juli 2021 beslutade Juzgado de Primera Instancia n. o 1 de Denia (Förstainstansdomstol nr 1 i Denia, Spanien) att insolvensförfarandet skulle avslutas och att gäldenärerna skulle beviljas skuldavskrivning. De offentligrättsliga fordringarna och fordringarna rörande underhållsskyldighet ingick inte i skuldavskrivningen. 18 Gäldenärerna överklagade detta beslut till den hänskjutande domstolen och yrkade att AEAT:s offentligrättsliga fordran skulle inkluderas i denna skuldavskrivning. 19 Med hänsyn till datumet för ansökan om avskrivning av gäldenärernas skulder anser den hänskjutande domstolen att den lydelse av lag 22/2003 om insolvens som ska beaktas inte är den som följer av lag 16/2022, genom vilken rekonstruktions- och insolvensdirektivet införlivades, utan den som följer av TRLC godkänd genom kungligt lagstiftningsdekret 1/2020, vilken offentliggjordes efter det att direktivet hade trätt i kraft och innan fristen för att införliva direktivet hade löpt ut. Den hänskjutande domstolen har emellertid preciserat att det i dessa två nationella lagtexter föreskrivs att offentligrättsliga fordringar inte ska omfattas av skuldavskrivningar. 20 Den hänskjutande domstolen har hänvisat till nationell rättspraxis som är motstridig vad gäller giltigheten av de nationella bestämmelser som föreskriver denna uteslutning. Nämnda domstol har angett att det framstår som oklart huruvida dessa bestämmelser är förenliga med rekonstruktions- och insolvensdirektivet. 21 Den hänskjutande domstolen önskar få klarhet i huruvida den uteslutning som föreskrivs i spansk rätt är vederbörligen motiverad. Den har förklarat att artikel 23 i rekonstruktions- och insolvensdirektivet gör det möjligt att avvika från huvudregeln i artikel 20.1 i direktivet, enligt vilken skuldavskrivningen är fullständig. Enligt artikel 23.4 i det direktivet får medlemsstaterna utesluta vissa skuldkategorier från skuldavskrivning, förutsatt att uteslutningen är ”vederbörligen motiverad”. 22 I motsats till lag 16/2022, i vars ingress den nationella lagstiftaren har angett en viss motivering, nämligen att undantagen från skuldavskrivning ”grundar sig i vissa fall på att det är av särskild vikt för ett rättvist och solidariskt samhälle som grundar sig på rättsstatsprincipen att betalning sker för vissa fordringar”, innehåller TRLC godkänd genom kungligt lagstiftningsdekret 1/2020 ingen motivering till att offentligrättsliga fordringar inte omfattas av skuldavskrivningen. 23 Vidare önskar den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida förteckningen i artikel 23.4 i omstrukturerings- och insolvensdirektivet över vissa skuldkategorier som får uteslutas från skuldavskrivning utgör en uttömmande förteckning, eftersom lag 22/2003 om insolvens, i dess lydelse enligt TRLC godkänd genom kungligt lagstiftningsdekret 1/2020, om så var fallet skulle strida mot denna bestämmelse. Om denna förteckning däremot endast var exemplifierande, skulle lagen vara förenlig med nämnda bestämmelse. 24 Den hänskjutande domstolen är särskilt tveksam till att denna förteckning inte skulle vara uttömmande, även efter offentliggörandet av rättelsen till den spanska versionen av denna artikel 23.4 ( EUT L 43, 2022, s. 94 ), i vilken det på detta språk klargörs att den möjlighet som föreskrivs i denna bestämmelse ”till exempel” tillämpas på de skuldkategorier som anges däri. Den hänskjutande domstolen tvivlar nämligen på nyttan av en sådan förteckning om den nationella lagstiftaren hade full frihet att fastställa de skuldkategorier som den önskar utesluta från skuldavskrivning, under förutsättning att uteslutningen är vederbörligen motiverad. Den hänskjutande domstolen har vidare påpekat att de skuldkategorier som anges i denna bestämmelse uppvisar en viss enhetlighet som skulle rubbas om den nationella lagstiftaren hade en sådan frihet. Den omständigheten att offentligrättsliga fordringar, som är av extraordinär betydelse, inte nämns i förteckningen över skuldkategorier i samma bestämmelse skulle kunna vara ett tecken på att denna förteckning är uttömmande. Slutligen anser den hänskjutande domstolen att denna frihet skulle kunna påverka den inre marknadens funktion. 25 Mot denna bakgrund beslutade Audiencia Provincial de Alicante (Provinsdomstolen i Alicante, Spanien) att vilandeförklara målet och att ställa följande frågor till EU-domstolen: ”1) Är det möjligt att tillämpa principen om direktivkonform tolkning såvitt avser artikel 23.4 i [rekonstruktions- och insolvensdirektivet], när de faktiska omständigheterna (såsom i förevarande fall, med hänsyn till tidpunkten för ansökan om skuldavskrivning) hänför sig till perioden mellan direktivets ikraftträdande och sista dagen för införlivande, och den tillämpliga nationella lagstiftningen [det vill säga TRLC godkänd genom kungligt lagstiftningsdekret 1/2020] inte är den som införlivar direktivet [det vill säga lag 16/2022]? 2) Är en nationell lagstiftning, såsom den spanska lagstiftningen såsom den följer av [TRLC godkänd genom kungligt lagstiftningsdekret 1/2020], som inte anger någon som helst motivering till att offentligrättsliga fordringar utesluts från skuldavskrivning, förenlig med artikel 23.4 i [rekonstruktions- och insolvensdirektivet] och med de principer i direktivet som legat till grund för skuldavskrivningen? Äventyras eller hotas genomförandet av de mål som eftersträvas med direktivet genom sådan lagstiftning, genom att avskrivning av offentligrättsliga fordringar utesluts genom denna lagstiftning och det inte anges någon vederbörlig motivering för detta? 3) Innehåller artikel 23.4 i [rekonstruktions- och insolvensdirektivet] en uttömmande och sluten uppräkning av de skuldkategorier som kan uteslutas från skuldavskrivning, eller är denna uppräkning tvärtom endast exemplifierande, och står det den nationella lagstiftaren helt fritt att fastställa de skuldkategorier som kan uteslutas från skuldavskrivning enligt vad den finner lämpligt, förutsatt att detta är vederbörligen motiverat utifrån nationell rätt?” Förfarandet vid domstolen 26 Den hänskjutande domstolen har ansökt om att förevarande mål ska handläggas skyndsamt i enlighet med artikel 105 i domstolens rättegångsregler. Till stöd för sin ansökan har den hänskjutande domstolen påpekat att den tvist som den har att pröva potentiellt rör ett stort antal personer, eftersom den ekonomiska kris som Konungariket Spanien har drabbats av har gett upphov till ett stort antal insolvensförfaranden som fortfarande pågår och som rör fysiska personer och där det framställts ett stort antal ansökningar om skuldavskrivning enligt TRLC. En snabb handläggning av förevarande begäran om förhandsavgörande skulle således göra det möjligt att på ett korrekt och snabbt sätt lösa ett mycket stort antal tvister som rör samma sak. 27 I detta hänseende erinrar EU-domstolen om att det av artikel 105.1 i rättegångsreglerna följer att domstolens ordförande, på ansökan av den hänskjutande domstolen eller i undantagsfall på eget initiativ, får, efter att ha hört referenten och generaladvokaten, besluta att ett mål om förhandsavgörande ska handläggas skyndsamt med avvikelse från vad som gäller enligt dessa rättegångsregler, när målet är av sådan beskaffenhet att det måste avgöras utan dröjsmål. 28 I förevarande fall avslog domstolens ordförande, efter att ha hört referenten och generaladvokaten, genom beslut av den 28 december 2022 den hänskjutande domstolens ansökan om att målet skulle handläggas skyndsamt. Som skäl för sitt beslut angav domstolens ordförande att det följer av fast rättspraxis att det förhållandet att ett stort antal personer eller rättsliga situationer kan komma att påverkas av det avgörande som den hänskjutande domstolen ska meddela efter att ha begärt förhandsavgörande av EU-domstolen inte i sig är ägnat att utgöra en sådan särskild omständighet som kan motivera att målet ska handläggas skyndsamt (se, bland annat, beslut av domstolens ordförande av den 21 september 2006, KÖGÁZ m.fl., C‑283/06 och C‑312/06 , ej publicerat, EU:C:2006:602 , punkt 9 , och dom av den 8 december 2020, Staatsanwaltschaft Wien (Förfalskade banköverföringar), C‑584/19 , EU:C:2020:1002 , punkt 36 och där angiven rättspraxis). 29 EU-domstolen konstaterar dessutom att inget av de argument som den hänskjutande domstolen har anfört till stöd för sin ansökan gör det möjligt att fastställa att målets beskaffenhet kräver att det ska handläggas utan dröjsmål på grund av att det föreligger fara i dröjsmål som motiverar att målet handläggs skyndsamt. Prövning av tolkningsfrågorna Den första frågan 30 Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida principen om direktivkonform tolkning är tillämplig i en situation där omständigheterna är hänförliga till tiden efter den dag då rekonstruktions- och insolvensdirektivet trädde i kraft, men före utgången av fristen för införlivande av detta direktiv. 31 Enligt domstolens praxis gäller den skyldighet att göra en direktivkonform tolkning som den hänskjutande domstolen har hänvisat till samtliga bestämmelser i nationell rätt, vare sig de har antagits före eller efter det aktuella direktivet (dom av den 23 april 2009, Sanchez m.fl., C‑378/07–C‑380/07 , EU:C:2009:250 , punkt 197 och där angiven rättspraxis). Det har i detta avseende föga betydelse huruvida den aktuella nationella bestämmelsen, vilken antagits efter det att direktivet i fråga trätt i kraft, syftar till att införliva direktivet eller ej (se, för ett liknande resonemang, dom av den 4 juli 2006, Adeneler m.fl., C‑212/04 , EU:C:2006:443 , punkt 121 och där angiven rättspraxis). 32 Det framgår för övrigt av domstolens praxis att de nationella domstolarnas allmänna skyldighet att tolka nationell rätt konformt med ett direktiv inte inträder förrän direktivets införlivandefrist har löpt ut (se, för ett liknande resonemang, dom av den 4 juli 2006, Adeneler m.fl., C‑212/04 , EU:C:2006:443 , punkt 115 , och dom av den 23 april 2009, Sanchez m.fl., C‑378/07–C‑380/07 , EU:C:2009:250 , punkt 201 ). 33 Av detta följer, såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 29 i sitt förslag till avgörande, att i en sådan situation som den som är aktuell i det nationella målet, där omständigheterna är hänförliga till tiden före utgången av fristen för införlivande av det berörda direktivet, är principen om direktivkonform tolkning ännu inte bindande för en nationell domstol som har att ta ställning till dessa omständigheter. 34 Vad gäller medlemsstaternas skyldighet att under ett direktivs införlivandefrist avhålla sig från att vidta åtgärder som allvarligt äventyrar det resultat som föreskrivs i direktivet (dom av den 4 juli 2006, Adeneler m.fl., C‑212/04 , EU:C:2006:443 , punkt 121 och där angiven rättspraxis), konstaterar domstolen att denna skyldighet ska prövas inom ramen för besvarandet av den andra frågan. 35 Mot bakgrund av det ovan anförda ska den första frågan besvaras enligt följande. Principen om direktivkonform tolkning är inte tillämplig i en situation där omständigheterna är hänförliga till tiden efter den dag då rekonstruktions- och insolvensdirektivet trädde i kraft, men före utgången av fristen för införlivande av direktivet och före införlivandet av direktivet med nationell rätt. Den tredje frågan 36 Den hänskjutande domstolen har ställt den tredje frågan, som ska prövas härnäst, för att få klarhet i huruvida artikel 23.4 i rekonstruktions- och insolvensdirektivet ska tolkas så, att den däri angivna förteckningen över vissa skuldkategorier är uttömmande och huruvida medlemsstaterna, om så inte är fallet, har möjlighet att från skuldavskrivning utesluta vissa skuldkategorier som inte räknas upp i denna bestämmelse, under förutsättning att en sådan uteslutning är vederbörligen motiverad enligt nationell rätt. 37 För det första, vad gäller frågan huruvida denna förteckning är uttömmande, konstaterar domstolen att förteckningen inleds med orden ”till exempel avseende” och att ord med samma innebörd används i övriga språkversioner av artikel 23.4, inbegripet i den spanska versionen av denna bestämmelse efter offentliggörandet av den rättelse som avses i punkt 24 i förevarande dom. Härav följer att det framgår av ordalydelsen i denna bestämmelse att förteckningen över vissa skuldkategorier i denna bestämmelse inte är uttömmande. 38 En bokstavstolkning av artikel 23.4 i rekonstruktions- och insolvensdirektivet, enligt vilken förteckningen i denna bestämmelse inte är uttömmande utan exemplifierande, stöds, såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 33 i sitt förslag till avgörande, av skäl 81 i direktivet; därav framgår att unionslagstiftaren ansett att medlemsstaterna ”bör kunna utesluta ytterligare skuldkategorier när det är vederbörligen motiverat”. 39 Av detta följer att artikel 23.4 i detta direktiv ska tolkas så, att förteckningen över vissa skuldkategorier i nämnda bestämmelse inte är uttömmande och att medlemsstaterna har möjlighet att från skuldavskrivning utesluta vissa skuldkategorier som inte räknas upp i denna bestämmelse när det är vederbörligen motiverat. 40 För det andra, vad gäller det utrymme för skönsmässig bedömning som medlemsstaterna har vid utövandet av denna möjlighet, konstaterar domstolen, i likhet med vad generaladvokaten har angett i punkterna 39–43 i sitt förslag till avgörande, följande. Varken rekonstruktions- och insolvensdirektivet eller förarbetena till detta direktiv innehåller några uppgifter som kan stödja den uppfattning som framförts av bland annat den hänskjutande domstolen, nämligen att unionslagstiftaren, mot bakgrund av den inre överensstämmelsen mellan de skuldkategorier som uttryckligen avses i artikel 23.4 i detta direktiv, hade för avsikt att begränsa medlemsstaternas utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller uteslutning från skuldavskrivning av andra skuldkategorier än de som anges i denna bestämmelse, såsom offentligrättsliga fordringar. Tvärtom framgår det närmare bestämt av dessa förarbeten att lagstiftaren hade en uttalad vilja att ge medlemsstaterna ett visst utrymme för skönsmässig bedömning så att de, vid införlivandet av direktivet med nationell rätt, skulle kunna beakta den nationella ekonomiska situationen och de nationella rättsliga strukturerna. 41 Domstolen finner därför att artikel 23.4 i rekonstruktions- och insolvensdirektivet ska tolkas så, att den bestämmelsen inte begränsar det utrymme för skönsmässig bedömning som medlemsstaterna har vad gäller valet av de andra skuldkategorier än dem som räknas upp i denna bestämmelse som de avser att utesluta från skuldavskrivning. 42 Unionslagstiftaren har emellertid uttryckligen uppställt som villkor för utövandet av den möjlighet som medlemsstaterna ges i artikel 23.4 att denna uteslutning ska vara ”vederbörligen motiverad”. Av detta följer att när den nationella lagstiftaren inför sådana avvikelser ska skälen för dessa avvikelser härröra från nationell rätt eller från det förfarande som har lett fram till dem samt att dessa skäl ska tillgodose ett legitimt allmänintresse. 43 I detta hänseende framgår det av såväl skäl 78 i rekonstruktions- och insolvensdirektivet, i vilket det hänvisas till avvikelser som är ”vederbörligen motiverade av skäl som fastställts i nationell rätt”, som av skäl 81 i detta direktiv, i vilket det hänvisas till ett ”enligt nationell rätt … vederbörligen motiverat skäl”, att unionslagstiftaren ansåg det tillräckligt att de förfaranden som föreskrivs för detta ändamål i de olika nationella rättsordningarna iakttas. 44 Mot bakgrund av det ovan anförda ska den tredje frågan besvaras enligt följande. Artikel 23.4 i rekonstruktions- och insolvensdirektivet ska tolkas så, att den däri angivna förteckningen över vissa skuldkategorier inte är uttömmande och att medlemsstaterna har möjlighet att från skuldavskrivning utesluta vissa skuldkategorier som inte räknas upp i denna bestämmelse, under förutsättning att en sådan uteslutning är vederbörligen motiverad enligt nationell rätt. Den andra frågan 45 Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i huruvida nationella domstolars tolkning av en nationell lagstiftning som är tillämplig på omständigheter som är hänförliga till tiden efter det att rekonstruktions- och insolvensdirektivet trädde i kraft men före utgången av fristen för införlivande av direktivet, enligt vilken tolkning uteslutning av offentligrättsliga fordringar från skuldavskrivning inte är vederbörligen motiverad i denna lagstiftning, riskerar att allvarligt äventyra, efter utgången av denna frist, det mål som eftersträvas med direktivet. 46 För att besvara denna fråga erinrar domstolen om att medlemsstaterna, såsom framgår av den rättspraxis som det hänvisas till i punkt 34 i denna dom, från och med den dag då ett direktiv träder i kraft ska avhålla sig från att vidta åtgärder som, efter utgången av fristen för införlivande av direktivet, allvarligt kan äventyra uppnåendet av det mål som eftersträvas med direktivet. 47 Eftersom samtliga myndigheter i medlemsstaterna är skyldiga att säkerställa att de unionsrättsliga bestämmelserna ges full verkan, gäller den i föregående punkt nämnda skyldigheten att avhålla sig från att vidta åtgärder i lika hög grad för de nationella domstolarna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 4 juli 2006, Adeneler m.fl., C‑212/04 , EU:C:2006:443 , punkterna 121 och 122 samt där angiven rättspraxis). 48 Domstolen har därav dragit slutsatsen att medlemsstaternas domstolar, från och med det datum då ett direktiv träder i kraft, i den utsträckning det är möjligt ska avhålla sig från att tolka den nationella rätten på ett sätt som efter utgången av direktivets införlivandefrist riskerar att allvarligt äventyra det mål som eftersträvas med direktivet (dom av den 4 juli 2006, Adeneler m.fl., C‑212/04 , EU:C:2006:443 , punkt 123 ). 49 Det ska även påpekas att enligt artikel 1 i rekonstruktions- och insolvensdirektivet fastställer direktivet regler om, för det första, ramverk för förebyggande rekonstruktion som är tillgängliga för gäldenärer i ekonomiska svårigheter när det råder sannolikhet för insolvens, för det andra, förfaranden som leder till avskrivning av skulder som insolventa entreprenörer ådragit sig, och, för det tredje, åtgärder för att göra förfaranden rörande rekonstruktion, insolvens och skuldavskrivning effektivare. Vad närmare bestämt gäller förfarandet för skuldavskrivning är syftet med detta direktiv, såsom framgår av artikel 20.1 jämförd med skäl 1 i direktivet, att hederliga insolventa eller överskuldsatta entreprenörer har tillgång till åtminstone ett förfarande som kan leda till fullständig skuldavskrivning i enlighet med detta direktiv, varigenom de får en andra chans. 50 Såsom det redogjorts för i punkterna 37–44 i förevarande dom får medlemsstaterna emellertid enligt artikel 23.4 i samma direktiv utesluta vissa skuldkategorier från skuldavskrivning, under förutsättning att en sådan uteslutning är vederbörligen motiverad. Såsom framgår av den rättspraxis som det hänvisas till i punkterna 46–48 i förevarande dom ska medlemsstaternas domstolar från och med den dag då ett direktiv träder i kraft, i den utsträckning det är möjligt, avhålla sig från att tolka den nationella rätten på ett sätt som efter utgången av införlivandefristen riskerar att allvarligt äventyra det mål som eftersträvas med direktivet. 51 Den omständigheten att en nationell lagstiftare före utgången av fristen för införlivande av rekonstruktions- och insolvensdirektivet inte i vederbörlig ordning har motiverat varför en skuldkategori, såsom offentligrättsliga fordringar, har uteslutits från skuldavskrivning kan inte i sig allvarligt äventyra förverkligandet av det mål som eftersträvas med direktivet. Trots direktivets syfte att ge hederliga insolventa eller överskuldsatta entreprenörer en andra chans genom att ge dem tillgång till ett förfarande som kan leda till en fullständig skuldavskrivning, ger direktivet medlemsstaterna möjlighet att utesluta skuldkategorier, såsom offentligrättsliga fordringar, från skuldavskrivning. Vidare kan den nationella lagstiftarens underlåtenhet att motivera varför offentligrättsliga fordringar utesluts från förfaranden för skuldavskrivning inte påverka den lagstiftarens möjlighet att lämna en lämplig motivering till denna uteslutning om lagstiftaren bibehåller uteslutningen efter fristen för införlivande av direktivet. 52 Även om det i slutändan ankommer på den hänskjutande domstolen att bedöma huruvida TRLC godkänd genom kungligt lagstiftningsdekret 1/2020, i det nationella målet och med beaktande av samtliga omständigheter i målet, riskerar att allvarligt äventyra uppnåendet av det mål som eftersträvas med direktivet efter utgången av fristen för införlivande av rekonstruktions- och insolvensdirektivet, kan EU-domstolen, på grundval av de uppgifter som framgår av handlingarna i målet, ge den hänskjutande domstolen användbara upplysningar för att göra denna bedömning. 53 Vad gäller motiveringen av uteslutningen av offentligrättsliga fordringar från skuldavskrivning enligt nationell rätt har den spanska lagstiftaren, såsom framgår av beslutet om hänskjutande, motiverat denna uteslutning i ingressen till lag 16/2022, som syftar till att säkerställa införlivandet av nämnda direktiv. Det framgår således att den spanska lagstiftaren, efter utgången av fristen för införlivande av detta direktiv, iakttog den skyldighet som föreskrivs i artikel 23.4 i direktivet att motivera nämnda uteslutning. 54 Vidare utgör, såsom den hänskjutande domstolen har angett, i enlighet med praxis från Tribunal Supremo (Högsta domstolen, Spanien) ingresserna och redogörelserna för skälen till de spanska lagbestämmelserna en integrerad del av dessa bestämmelser och är relevanta för tolkningen av dessa bestämmelser, eftersom det organ som de härrör från förklarar deras ratio legis . Eftersom det är utrett att den spanska lagstiftaren har motiverat uteslutningen av offentligrättsliga fordringar från skuldavskrivning i ingressen till lag 16/2022, framgår det a priori att lagstiftaren har lämnat en motivering enligt nationell rätt och att avsaknaden av motivering, bland annat i den lydelse av TRLC som är tillämplig i det nationella målet, inte kan leda till att det mål som eftersträvas med rekonstruktions- och insolvensdirektivet allvarligt äventyras efter utgången av fristen för införlivande av direktivet. 55 Mot bakgrund av det ovan anförda ska den andra frågan besvaras enligt följande. Nationella domstolars tolkning av en nationell lagstiftning som är tillämplig på omständigheter som är hänförliga till tiden efter det att rekonstruktions- och insolvensdirektivet trädde i kraft men före utgången av fristen för införlivande av direktivet, enligt vilken tolkning uteslutning av offentligrättsliga fordringar från skuldavskrivning inte är vederbörligen motiverad i denna lagstiftning, riskerar inte att allvarligt äventyra, efter utgången av denna frist, det mål som eftersträvas med direktivet. Rättegångskostnader 56 Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla. Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande: 1) Principen om direktivkonform tolkning är inte tillämplig i en situation där omständigheterna är hänförliga till tiden efter den dag då Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2019/1023 av den 20 juni 2019 om ramverk för förebyggande rekonstruktion, om skuldavskrivning och näringsförbud och om åtgärder för att göra förfaranden rörande rekonstruktion, insolvens och skuldavskrivning effektivare samt om ändring av direktiv (EU) 2017/1132 (Rekonstruktions- och insolvensdirektiv) trädde i kraft, men före utgången av fristen för införlivande av direktivet och före införlivandet av direktivet med nationell rätt. 2) Artikel 23.4 i direktiv 2019/1023 ska tolkas så, att den däri angivna förteckningen över vissa skuldkategorier inte är uttömmande och att medlemsstaterna har möjlighet att från skuldavskrivning utesluta vissa skuldkategorier som inte räknas upp i denna bestämmelse, under förutsättning att en sådan uteslutning är vederbörligen motiverad enligt nationell rätt. 3) Nationella domstolars tolkning av en nationell lagstiftning som är tillämplig på omständigheter som är hänförliga till tiden efter det att direktiv 2019/1023 trädde i kraft men före utgången av fristen för införlivande av direktivet, enligt vilken tolkning uteslutning av offentligrättsliga fordringar från skuldavskrivning inte är vederbörligen motiverad i denna lagstiftning, riskerar inte att allvarligt äventyra, efter utgången av denna frist, det mål som eftersträvas med direktivet. Underskrifter ( *1 ) Rättegångsspråk: spanska.