DOM MEDDELAD AV EUROPEISKA UNIONENS PERSONALDOMSTOL (plenum) den 5 maj 2010 ( * ) ”Personalmål – Tjänstemän – Befordran – Befordringsförfarandet 2007 – Berättigat intresse av att få saken prövad – Beslut om befordran – Förteckning över befordrade tjänstemän – Jämförelse av kvalifikationerna – Kriteriet tjänstemannens ansvar – Yrkande om ogiltigförklaring av besluten om befordran – Intresseavvägning” I mål F-53/08, angående en talan enligt artikel 236 EG och artikel 152 EA, Bradley, tjänsteman vid Europeiska unionens råd, Overijse (Belgien), Jones, tjänsteman vid Europeiska unionens råd, Tirlemont (Belgien), Johnson, tjänsteman vid Europeiska unionens råd, Edegem (Belgien), företrädda av advokaterna Mcknight, Johnson, J.-N. Simmons och Perry, sökande, mot Europeiska unionens råd, företrätt av M. Phillips och Hines, båda i egenskap av ombud, svarande, med stöd av Johnson och Norman Postiglione Higgins, tjänstemän vid Europeiska unionens råd, Schaerbeek (Belgien) respektive Kraainem (Belgien), inledningsvis företrädda av advokaterna Ferrell och S. Woog, därefter av advokaterna Ferrell och S. Greco, och Morris De Taylor och Reese, tjänstemän vid Europeiska unionens råd, Bryssel (Belgien), inledningsvis företrädda av advokaten Garcia, därefter av advokaterna N. Lhoëst och L. Delhaye, intervenienter, meddelar PERSONALDOMSTOLEN (plenum), sammansatt av ordföranden Green, avdelningsordförandena Campbell och S. Thompson (referent) samt domarna Thompson och S. Warner, justitiesekreterare: handläggaren Kirk, efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 9 december 2009, följande Dom 1 Vincent Bouillez, Jones och Johnson, vilka är tjänstemän vid Europeiska unionens råd, har, genom ansökan som inkom per telefax till personaldomstolens kansli den 28 maj 2008 (originalet inkom den 3 juni 2008), väckt förevarande talan och yrkat att personaldomstolen ska ogiltigförklara dels tillsättningsmyndighetens beslut att inte befordra dem till lönegrad AST 7 vid befordringsförfarandet 2007, dels – i den mån det är nödvändigt – besluten vid detta befordringsförfarande om att till denna lönegrad befordra de tjänstemän som utfört mindre ansvarskrävande uppgifter än sökandenas och vars namn anges i förteckningen över befordrade tjänstemän, vilken offentliggjordes den 16 juli 2007 i personalmeddelande nr 136/07. Tillämpliga bestämmelser 2 I artikel 45.1 i Tjänsteföreskrifter för tjänstemän i Europeiska unionen (nedan kallade tjänsteföreskrifterna) föreskrivs följande: ”En tjänstemans befordran skall beslutas av tillsättningsmyndigheten med beaktande av artikel 6.2. Detta skall ske genom att tjänstemannen placeras i den närmast högre lönegraden i den tjänstegrupp som han tillhör. Befordran skall ske uteslutande genom ett urval bland de tjänstemän som fullgjort en minimiperiod på två år i sin lönegrad och efter en jämförelse av kvalifikationerna för de tjänstemän som kan komma i fråga för befordran. Vid jämförelsen av kvalifikationerna skall tillsättningsmyndigheten särskilt beakta tjänstemannens rapport, eventuella språkkunskaper som används i arbetet, utöver de fördjupade kunskaper i ett språk som tjänstemannen redan har visat i enlighet med artikel 28 f, och i förekommande fall det ansvar tjänstemannen har.” 3 I artikel 10 i bilaga XIII till tjänsteföreskrifterna föreskrivs följande: ”1. Tjänstemän som tillhörde kategorierna C och D före den 1 maj 2004 skall den 1 maj 2006 placeras i ett karriärsystem som möjliggör befordran a) i den tidigare kategori C till och med lönegrad AST 7, b) i den tidigare kategori D till och med lönegrad AST 5. … 3. En tjänsteman som avses i punkt 1 kan placeras i tjänstegruppen för assistenter utan begränsningar efter att ha klarat ett allmänt uttagningsprov eller på grundval av ett godkännandeförfarande. Godkännandeförfarandet skall grundas på tjänstemannens tjänstgöringstid, erfarenhet, meriter och utbildning samt tillgången på tjänster i tjänstegrupp AST. En gemensam kommitté skall granska tjänstemännens kandidaturer för godkännande. Institutionerna skall anta tillämpningsföreskrifter för detta förfarande före den 1 maj 2004. Vid behov skall institutionerna anta särskilda bestämmelser för att ta hänsyn till sådana ändringar som medför en ändring av tillämpliga befordringssatser. …” 4 I artikel 7.1 i rådets beslut av den 2 december 2004 om tillämpningsföreskrifter för godkännandeförfarandet (nedan kallat beslutet av den 2 december 2004) föreskrivs följande: ”… De godkända tjänstemännen skall placeras i tjänstegruppen för assistenter utan begränsning i befordringsgången. Dessa tjänstemäns befordringsgång skall vara avhängig av att de faktiskt utövar en tjänst som assistent ’utan begränsning i befordringsgången’, fastställd som sådan.” Bakgrund till tvisten 5 Sökandena, vilka är tjänstemän som tillträdde sina tjänster vid rådet före den 1 maj 2004, tillhörde den tidigare kategorin B. Till följd av de ändringar av tjänsteföreskrifterna som infördes det datumet, placerades de i tjänstegrupp AST med verkan från och med den 1 maj 2006 och utan begränsning i befordringsgången inom denna tjänstegrupp. 6 Bradley är ansvarig för allmänt underhåll av de byggnader som används av avdelningarna vid rådets generalsekretariat. I egenskap av chef för sektorn ”allmänt underhåll” vid enheten för teknisk styrning och planering, leder han ett arbetslag på sex personer. Av hans betygsrapport för perioden den 1 januari 2005–30 juni 2006 framgår att han har förutsättningar att utföra en handläggares arbetsuppgifter. 7 Salinas Neyghem är ”mobilitetskoordinator” vid rådets generalsekretariat inom ramen för det obligatoriska införandet av en ”transportplan för verksamheten”. Vidare är han ansvarig för uppföljningen av renoveringen av en av rådets byggnader och har hand om fördelningen av kontorsutrymmen mellan generalsekretariatets olika avdelningar. I hans betygsrapport för år 2004 anges att han är lämpad för att utföra en handläggares arbetsuppgifter, vilket han för övrigt redan har gjort under flera år som tillfälligt anställd vid Europeiska ekonomiska och sociala kommittén. 8 Johnson ansvarar för datahanteringen av budgetuppgifter och relationerna med externa aktörer vad gäller databaserna samt bistår den handläggare som ansvarar för budgetfrågor rörande yttre åtgärder. 9 Genom personalmeddelande nr 77/07 av den 14 maj 2007 upprättade rådet förteckningen över de tjänstemän från tidigare kategori C som godkänts och som således placerats i tjänstegruppen för assistenter utan begränsning i befordringsgången. 10 Genom personalmeddelande nr 97/07 av den 12 juni 2007 (nedan kallat meddelandet av den 12 juni 2007) informerade rådet tjänstemännen om de uppgifter som lämnats till de rådgivande befordringskommittéerna och de åtgärder som vidtagits för att genomföra artikel 45 i tjänsteföreskrifterna. I bilaga 2 till nämnda meddelande angavs, för varje lönegrad, antalet möjliga befordringar under år 2007 och bilaga 3 innehöll förteckningen över de tjänstemän som kunde komma i fråga för befordran. 11 Den rådgivande befordringskommittén för tjänstegruppen assistenter utan begränsning i befordringsgången föreslog, i sin rapport av den 13 juli 2007, tillsättningsmyndigheten en förteckning över 22 tjänstemän för befordran till lönegrad AST 7 för förfarandet år 2007. I denna förteckning angavs inte sökandenas namn, utan namnen på ett visst antal tjänstemän som godkänts. 12 Genom personalmeddelande nr 136/07 av den 16 juli 2007 beslutade tillsättningsmyndigheten att följa den rådgivande befordringskommitténs yttrande i dess rapport av den 13 juli 2007 och befordra de 22 föreslagna tjänstemännen. 13 Den 15 oktober 2007 angrep Salinas Neyghem och Johnson, genom separata klagomål, förteckningen över de tjänstemän som befordrats till lönegrad AST 7. 14 Genom klagomål av den 16 oktober 2007 angrep Bradley beslutet att inte befordra honom till lönegrad AST 7 och besluten att befordra de godkända tjänstemännen till denna lönegrad. 15 Genom beslut av den 15 februari 2008, vilka Bradley och Johnson delgavs den 18 februari 2008 och Jones delgavs den 20 februari 2008, avslog rådet dessa klagomål (nedan kallade besluten att avslå klagomålen). Parternas yrkanden och förfarandet 16 Sökandena har yrkat att personaldomstolen ska – ogiltigförklara tillsättningsmyndighetens beslut att inte befordra dem till lönegrad AST 7 vid befordringsförfarandet 2007 (nedan kallade de angripna besluten), – ”i den mån det är nödvändigt”, ogiltigförklara besluten vid detta befordringsförfarande att till denna lönegrad befordra de tjänstemän som utfört mindre ansvarskrävande uppgifter än sökandenas och vars namn anges i förteckningen över befordrade tjänstemän, vilken offentliggjordes den 16 juli 2007 i personalmeddelande nr 136/07 (nedan kallade besluten att befordra de godkända tjänstemännen), och – förplikta rådet att ersätta rättegångskostnaderna. 17 Rådet har yrkat att personaldomstolen ska – ogilla talan, och – besluta om rättegångskostnaderna i enlighet med gällande rätt. 18 Genom skrivelse av den 19 november 2008 informerade personaldomstolen rådet om att målet hade hänskjutits till personaldomstolen i plenum, med tillämpning av artikel 13 i rättegångsreglerna. Personaldomstolen uppmärksammade även rådet på det faktum att sökandena inte bara yrkade att de angripna besluten skulle ogiltigförklaras, utan även att besluten att befordra de godkända tjänstemännen skulle ogiltigförklaras. Personaldomstolen anmodade således rådet att ange, för det fall de sistnämnda besluten skulle ogiltigförklaras och för det fall rådet skulle besluta att befordra sökandena med retroaktiv verkan, huruvida en sådan befordran endast skulle kunna ske efter återkallelse av de beslut om befordran som först fattades, varvid det rör sig om beslut som angripits inom de tidsfrister för väckande av talan som föreskrivs i tjänsteföreskrifterna och som skulle vara behäftade med samma rättsstridighet som den som påverkar besluten att neka befordran. I samma skrivelse begärde slutligen personaldomstolen att rådet, i enlighet med artikel 111.1 i rättegångsreglerna, skulle yttra sig beträffande lämpligheten i att uppmana de befordrade tjänstemännen, vars befordran har ifrågasatts av sökandena, att intervenera i målet. 19 Genom skrivelse av den 19 november 2008 informerade personaldomstolen sökandena om att målet hade hänskjutits till personaldomstolen i plenum, med tillämpning av artikel 13 i rättegångsreglerna. Personaldomstolen påpekade även att sökandena inte bara yrkade att de angripna besluten skulle ogiltigförklaras, utan även att besluten att befordra de godkända tjänstemännen skulle ogiltigförklaras, och att sistnämnda yrkande, om det ansågs kunna tas upp till prövning och bifölls, skulle påverka de berörda tjänstemännens rättigheter. Personaldomstolen uppgav även att den avsåg att uppmana dessa tjänstemän att intervenera i målet och begärde att sökandena, i enlighet med artikel 111.1 i rättegångsreglerna, skulle yttra sig angående denna eventuella åtgärd för processledning. 20 I skrivelse av den 24 november 2008 uttryckte sökandena sina betänkligheter mot att uppmana de godkända tjänstemän som befordrats till lönegrad AST 7 att intervenera, på det sätt som personaldomstolen avsåg, och de framhöll det dröjsmål som en sådan uppmaning skulle medföra för avgörandet av målet. 21 I skrivelse av den 19 december 2008 uppgav rådet att det visserligen ansåg att det inte var nödvändigt att uppmana de befordrade tjänstemännen att intervenera, men att det överlät på personaldomstolen att avgöra denna fråga. Rådet angav även att ”antalet tjänster för befordran till lönegrad AST 7 under förfarandet år 2007 var … fastställda till ett begränsat antal”. 22 Ingen av parterna har i de ovannämnda skrivelserna eller senare bestritt personaldomstolens tolkning att yrkandena om ogiltigförklaring av besluten om befordran endast avser besluten att befordra de godkända tjänstemännen. 23 Genom skrivelser av den 23 januari 2009 uppmanade personaldomstolen, med tillämpning av artikel 111.1 i rättegångsreglerna, de fjorton godkända tjänstemännen, vilka år 2007 befordrades till lönegrad AST 7 och vars beslut om befordran har angripits, att intervenera i målet. 24 Genom beslut av personaldomstolens ordförande den 3 april 2009 tilläts Johnson och Scott (nedan kallade de första intervenienterna) samt Smith och Reese (nedan kallade de andra intervenienterna) att intervenera i målet till stöd för svarandens yrkanden. 25 I en interventionsinlaga som inkom till personaldomstolens kansli den 11 maj 2009 har de första intervenienterna yrkat att personaldomstolen ska – ogilla talan, och – besluta om rättegångskostnaderna i enlighet med gällande rätt. 26 I en interventionsinlaga som inkom till personaldomstolens kansli den 21 maj 2009 har de andra intervenienterna yrkat att personaldomstolen ska – ogilla talan, och – förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna i enlighet med artikel 89 i rättegångsreglerna. 27 Genom skrivelse av den 30 juni 2009 underrättade rådet personaldomstolen om att det inte hade några synpunkter på de interventionsinlagor som hade ingetts. 28 I en inlaga som inkom till personaldomstolens kansli den 3 juli 2009 lämnade sökandena sina synpunkter på de andra intervenienternas interventionsinlaga. Sökandena har framställt samma yrkanden som i ansökan och dessutom yrkat, i första hand, att rådet ska ersätta intervenienternas rättegångskostnader och, i andra hand, att de andra intervenienterna ska bära sina rättegångskostnader. 29 I en inlaga som ingavs till personaldomstolens kansli den 7 juli 2009 rörande de första intervenienternas interventionsinlaga, har sökandena framställt samma yrkanden som i ansökan och dessutom yrkat, i första hand, att rådet ska ersätta intervenienternas rättegångskostnader och, i andra hand, att de första intervenienterna ska bära sina rättegångskostnader. 30 Dagen för förhandlingen var personaldomstolen, som sammanträdde i plenisammansättning, sammansatt av endast sex domare på grund av att en av dess ledamöter hade förhinder. 31 Enligt dels artikel 17 första stycket i domstolens stadga och artikel 5 första stycket i bilaga I till stadgan, dels artikel 27 i rättgångsreglerna, ska personaldomstolens beslut endast vara giltiga om ett ojämnt antal domare är närvarande. Om, när en domare är frånvarande eller har förhinder, ett jämnt antal domare i personaldomstolen är närvarande, ska domaren med lägst rang enligt den rangordning som fastställs i artikel 5 i rättegångsreglerna avstå från att delta i överläggningen (se analogt förstainstansrättens dom av den 5 juni 1992 i mål T-26/90, Finsider mot kommissionen, REG 1992, s. II-1789, punkt 38). 32 Med tillämpning av ovannämnda bestämmelser har de fem domare som undertecknat förevarande dom deltagit i överläggningen. Rättslig bedömning 33 Sökandena har åberopat följande fyra grunder till stöd för samtliga yrkanden om ogiltigförklaring: – Den första grunden avser att motiveringen är otillräcklig. – Som andra grund har det gjorts gällande att artikel 45 i tjänsteföreskrifterna har åsidosatts, dels genom att rådet vid den jämförande bedömningen av kvalifikationerna först i andra hand beaktade det ansvar som kandidaterna till befordran hade, dels genom att rådet inte undersökte vissa kompletterande kriterier vid den jämförande bedömningen av kvalifikationerna. – Den tredje grunden avser åsidosättande av artikel 7.1 i beslutet av den 2 december 2004. – Sökandena har som fjärde grund gjort gällande att det har gjorts en uppenbart oriktig bedömning av de befordringsbara tjänstemännens kvalifikationer. 34 Personaldomstolen anser att det finns anledning att särskilt pröva den grund som avser att artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna har åsidosatts, genom att rådet vid den jämförande bedömningen av kvalifikationerna först i andra hand beaktade det ansvar som kandidaterna till befordran hade. De yrkanden som avser de angripna besluten Parternas argument 35 Sökandena har hävdat att rådet har åsidosatt bestämmelserna i artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna, genom att vid den jämförande bedömningen av kvalifikationerna först i andra hand beakta det ansvar som de befordringsbara tjänstemännen hade. 36 Enligt sökandena har personaldomstolen för övrigt, i sin dom av den 31 januari 2008 i mål F-104/05, Skinner mot kommissionen (REGP 2008, s. I-A-1-27 och II-A-1-127), punkterna 74 och 75, förklarat att detta kriterium, vilket infördes i den nya lydelse av artikel 45 i tjänsteföreskrifterna som trädde i kraft den 1 maj 2004, var än viktigare, eftersom förstainstansrätten, vad avser artikel 45.1 tjänsteföreskrifterna i den lydelse som var tillämplig före detta datum, redan hade slagit fast att tjänstemannens ansvar inte kan utgöra ett avgörande kriterium vid den jämförande bedömningen av kvalifikationerna. 37 Om rådets tolkning av den nya lydelsen av artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna godtas, skulle detta medföra att denna bestämmelse förlorar all sin ändamålsenliga verkan. Uttrycket ”i förekommande fall” som har införts i denna artikel syftar i själva verket till att tillsättningsmyndigheten ska beakta de särskilda situationer som kan föreligga, då en tjänsteman fullgör mer kvalificerade arbetsuppgifter än vad som följer av hans lönegrad. 38 Rådet har gjort gällande att det ansvar tjänstemannen har, enligt artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna, inte utgör en avgörande omständighet som ska beaktas vid den jämförande bedömningen av tjänstemännens kvalifikationer. Rådet har erinrat om att när samtliga tjänstemän som kan komma i fråga för befordran tillhör samma tjänstegrupp, anses de ha ett likvärdigt ansvar. Kriteriet om tjänstemannens ansvar kan endast bli relevant i andra hand, då tjänstemannen tjänstgör på en tjänst i en tjänsteklass i sin egen kategori eller tjänstegrupp som är högre än hans egentliga tjänsteklass. I detta fall är det dock inte uppenbart att sökandena har ett större ansvar än de godkända tjänstemän som befordrades. Detta kriterium, vilket endast är relevant i andra hand, kunde således inte ändra resultatet av jämförelsen av de analytiska och allmänna bedömningarna. 39 Rådet har vidare hävdat att det följer av gemenskapsdomstolens fasta praxis att rådet inte ska beakta kompletterande kriterier som ålder och tjänsteår, eftersom det ansåg att de befordrade tjänstemännens kvalifikationer och sökandenas kvalifikationer inte var likvärdiga. 40 Intervenienterna har i sina inlagor upprepat de argument som rådet har anfört. 41 Vid förhandlingen preciserade rådet vilken tolkning av artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna som ska anses vara korrekt. Kriteriet om tjänstemannens ansvar ska, i likhet med de kriterier som avser betygsrapporterna och tjänstemännens språkkunskaper, anses utgöra ett av kriterierna vid bedömningen av de kvalifikationer som de tjänstemän som är kandidater till befordran besitter och ska således betraktas som ett ”primärt” kriterium vid den jämförande bedömningen av kvalifikationerna, till skillnad från de kompletterande kriterierna, såsom ålder eller tjänsteår, vilka endast är relevanta i ett senare skede, då det har konstaterats att de befordringsbara tjänstemännens kvalifikationer är likvärdiga. Personaldomstolens bedömning – Frågan huruvida talan kan upptas till sakprövning vad avser denna grund 42 När det gäller Salinas Neyghem framgår det både av hans klagomål (punkt 29) och av rådets beslut att avslå klagomålet (punkt 28) att den grund som avser att artikel 45 i tjänsteföreskrifterna har åsidosatts, genom att rådet vid den jämförande bedömningen av kvalifikationerna först i andra hand har beaktat det ansvar som kandidaterna till befordran hade, uttryckligen framfördes redan under det administrativa förfarandet. 43 Vad beträffar de två andra sökandena har personaldomstolen, mot bakgrund av den rättspraxis enligt vilken klagomål ska tolkas med öppet sinne, undersökt huruvida de hade rätt att åberopa den grund som angetts i föregående punkt, med hänsyn till lydelsen i respektive klagomål som de ingav. 44 Bradley åberopade uttryckligen i sitt klagomål att artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna hade åsidosatts (punkt 22) och han angav (punkt 26) att ”tillsättningsmyndigheten [är] skyldig, då den gör den jämförande bedömningen av de kvalifikationer som kandidaterna till befordran besitter med tillämpning av artikel 45 i tjänsteföreskrifterna, att pröva alla relevanta omständigheter”. Genom detta klagomål, vilket ska tolkas med öppet sinne, ska Vincent Bouillez anses ha haft för avsikt att ifrågasätta det förhållandet att det ansvar som kandidaterna till befordran hade inte beaktades vid den jämförande bedömningen av kvalifikationerna som rådet gjorde. 45 Johnson gjorde i sitt klagomål, vilket ingavs på engelska, gällande att beslutet att inte befordra henne strider mot artikel 45 i tjänsteföreskrifterna. Hon angav följande: ”Eftersom det inte förelåg några befattningsbeskrivningar var det inte möjligt att göra en jämförande bedömning av varje kandidats kvalifikationer med beaktande av hur viktig befattning tjänstemannen hade enligt organisationsschemat och det motsvarande ansvaret.” 46 Genom denna kritik har sökanden i vart fall underförstått hänvisat till den anmärkning som avser att tillsättningsmyndigheten inte beaktade det ansvar som de befordringsbara tjänstemännen hade. 47 Av det ovan anförda följer att de tre sökandena har rätt att åberopa den grund som avser att artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna har åsidosatts, genom att rådet vid den jämförande bedömningen av kvalifikationerna först i andra hand har beaktat kriteriet som avser det ansvar som de befordringsbara tjänstemännen hade. Personaldomstolen noterar för övrigt att rådet inte har framställt någon sådan invändning om rättegångshinder gentemot sökandena. – Frågan huruvida talan kan vinna bifall såvitt avser denna grund 48 Enligt artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna ska tillsättningsmyndigheten, vid jämförelsen av kvalifikationerna, särskilt beakta tjänstemannens rapport, eventuella språkkunskaper som används i arbetet, utöver de fördjupade kunskaper i ett språk som tjänstemannen redan har visat, och i förekommande fall det ansvar den befordringsbara tjänstemannen har. 49 Personaldomstolen har slagit fast att på ett område där administrationen har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning, ger det uttryckliga omnämnandet av dessa kriterier i artikel 45 i tjänsteföreskrifterna uttryck för den särskilda vikt som lagstiftaren fäster vid att dessa kriterier beaktas (personaldomstolens dom av den 31 januari 2008 i mål F-97/05, Wright mot kommissionen, REGP 2008, s. I-A-1-15 och II-A-1-49, punkt 62). Det särskilda omnämnandet, i artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna, att man vid bedömningen av kvalifikationerna för befordran i förekommande fall ska beakta det ansvar tjänstemannen har förefaller ännu mer betydelsefullt, eftersom förstainstansrätten, i sin dom av den 12 juli 2001 i mål T-131/00, Schochaert mot rådet (REGP 2001, s. I-A-141 och II-743), punkt 43, slog fast att det stred mot artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna, i den lydelse som var i kraft före den 1 maj 2004, att som ett avgörande kriterium beakta det ansvar som de tjänstemän som kan komma att befordras har. 50 Personaldomstolen har vidare slagit fast att bestämmelserna i artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna, vilka är tillämpliga sedan den 1 maj 2004, är mer tydliga, vad beträffar de omständigheter som ska beaktas för befordran, än bestämmelserna i denna artikel enligt den lydelse som gällde före detta datum, eftersom de, utöver betygsrapporterna, hänvisar till eventuella språkkunskaper, utöver de fördjupade kunskaper i ett språk som den berörda tjänstemannen redan har visat, och i förekommande fall det ansvar tjänstemannen har. Personaldomstolen har vidare slagit fast att det i princip är mot bakgrund av dessa tre omständigheter som tillsättningsmyndigheten numera ska göra den jämförande bedömningen av de kvalifikationer som de befordringsbara tjänstemännen besitter, varvid uttrycket ”kvalifikationer” som används i artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna har en annan och i huvudsak mer omfattande innebörd än det identiska uttryck som användes i den lydelse av denna artikel som var tillämplig före den 1 maj 2004 (personaldomstolens dom av den 7 november 2007 i mål F-57/06, Miller mot rådet, REGP 2007, s. I-A-1-329 och II-A-1-1831, punkt 45). Vid bedömningen av tjänstemännens kvalifikationer får tillsättningsmyndigheten i andra hand, då de befordringsbara tjänstemännens kvalifikationer är likvärdiga på grundval av de tre omständigheter som uttryckligen avses i artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna, beakta andra omständigheter, såsom kandidaternas ålder och tjänstetid i lönegraden eller i tjänsten (domen i det ovannämnda målet Miller mot rådet, punkt 46). Vid förhandlingen försvarade för övrigt rådet samma tolkning, genom att uppge att de nya reglerna för befordringsförfarandena, vilka håller på att utarbetas av rådet, framhåller betydelsen av kriteriet om tjänstemannens ansvar vid bedömningen av de kvalifikationer som kandidaterna till befordran besitter. 51 Det har vidare slagits fast att när administrationen har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning, vilket är fallet med tillsättningsmyndigheten vid befordran, är den skyldig, då den gör den jämförande bedömningen av de kvalifikationer som kandidaterna till befordran besitter med tillämpning av artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna, att omsorgsfullt och opartiskt pröva alla omständigheter som är relevanta för att bedöma dessa kvalifikationer (förstainstansrättens dom av den 2 april 2009 i mål T-473/07 P, kommissionen mot Hernandez, REGP 2009, s. Fitzgerald och Ramirez, punkt 42, och dom av den 10 oktober 2007 i mål F-107/06, Hernandez mot kommissionen, REGP 2007, s. I-A-1-285 och II-A-1-1603, punkt 71). 52 Det framgår således av bestämmelserna i artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna att det ansvar de befordringsbara tjänstemännen har utgör en av de tre relevanta omständigheter som administrationen ska beakta vid den jämförande bedömningen av de befordringsbara tjänstemännens kvalifikationer. 53 Som rådet har anfört förutsätter visserligen tillhörigheten till samma tjänstegrupp och samma lönegrad att likvärdiga arbetsuppgifter utförs. Användningen av uttrycket ”i förekommande fall” i artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna bekräftar att kriteriet om tjänstemannens ansvar i de flesta fall inte utgör en omständighet som gör det möjligt att särskilja de kvalifikationer som kandidaterna till befordran besitter, med hänsyn till denna presumtion om att tjänstemän inom samma lönegrad har likvärdigt ansvar. 54 Denna presumtion kan dock motbevisas, särskilt sedan sammanslagningen av de tidigare kategorierna B och C i den samlade tjänstegruppen för assistenter. Denna sammanslagning har nämligen automatiskt medfört en utökning av de ansvarsområden som en tjänsteman som tillhör tjänstegrupp AST kan ha, vilket för övrigt framgår av den tabell som införts i avsnitt A i bilaga I till tjänsteföreskrifterna. Vad beträffar tjänstemännens ansvar kan det således föreligga påtagliga skillnader mellan de olika arbetsuppgifter som utförs av tjänstemän inom samma tjänstegrupp. I tjänsteföreskrifterna fastställs inte heller något samband mellan de arbetsuppgifter som utförs och en viss lönegrad. Tvärtom tillåter tjänsteföreskrifterna att lönegraden och befattningen hålls isär (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 8 juli 2008 i mål T-56/07 P, kommissionen mot Economidis, REGP 2008, s. I-B-1-31 och II-B-1-213, punkterna 58–60). Detta särskiljande mellan lönegraden och de arbetsuppgifter som utförs överensstämmer för övrigt med lagstiftarens önskan och institutionernas val att underlätta sin personaladministration. Förstainstansrätten medgav själv, då den tolkade bestämmelserna i artikel 45 i tjänsteföreskrifterna i den lydelse som var i kraft före den 1 maj 2004, att denna presumtion om att tjänstemän inom samma lönegrad har likvärdigt ansvar i vissa situationer inte var befogad (domen i det ovannämnda målet Cunningham mot rådet, punkt 42 och där angiven rättspraxis). 55 Av en sådan presumtion om likvärdighet går det således inte att dra slutsatsen att administrationen inte är skyldig att pröva kriteriet om tjänstemannens ansvar, genom att konkret undersöka huruvida det av detta kriterium kan framgå skillnader vad beträffar de berörda tjänstemännens kvalifikationer. 56 Uttrycket ”i förekommande fall” kan således inte tolkas så, att det ger administrationen befogenhet att utan vidare underlåta att beakta kriteriet om tjänstemannens ansvar vid den jämförande bedömningen av kvalifikationerna. Genom att uttryckligen nämna detta kriterium i artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna, medan detta kriterium inte fanns med i den lydelse av denna artikel som var i kraft före den 1 maj 2004, har lagstiftaren tvärtom avsett att påpeka att det ansvar som de befordringsbara tjänstemännen har utgör en omständighet som kan vara relevant vid en sådan bedömning. Uttrycket ”i förekommande fall” betyder helt enkelt att även om anställda i samma lönegrad i princip antas ha befattningar med likvärdigt ansvar, så ska denna omständighet beaktas vid befordringsförfarandet då så inte är fallet i praktiken. 57 I förevarande fall kunde för övrigt en sådan presumtion om likvärdighet mellan tjänstemän inom samma lönegrad under alla omständigheter inte beaktas och därmed medföra att rådet inte behövde undersöka relevansen av det kriterium som avser det ansvar som de befordringsbara tjänstemännen hade. Av Bradley’ och Salinas Neyghems betygsrapporter framgick nämligen att dessa tjänstemän hade förutsättningar att utföra en handläggares arbetsuppgifter, det vill säga arbetsuppgifter som hör till en högre tjänstegrupp än deras egen. Det var således möjligt att dessa två tjänstemän hade ett större ansvar än vad de andra befordringsbara tjänstemännen inom samma lönegrad hade. 58 I förevarande mål har rådet slutligen vid förhandlingen gjort gällande att det ansvar som de befordringsbara tjänstemännen har är ett av tre ”primära” kriterier som ska beaktas vid den jämförande bedömningen av kvalifikationerna. Rådet hävdade dock att det inte kan klandras för att ha åsidosatt bestämmelserna i artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna vid befordringsförfarandet år 2007, eftersom det beaktade denna omständighet genom att anta besluten om befordran och de angripna besluten. 59 I det avseendet konstaterar personaldomstolen att prövningen av skälen till ett beslut om befordran och ett beslut om att neka befordran försvåras på grund av att dessa två kategorier av beslut inte behöver motiveras (förstainstansrättens dom av den 29 maj 1997 i mål T-6/96, Duffy mot rådet, REGP 1997, s. I-A-119 och II-357, punkt 147 och där angiven rättspraxis). Endast beslutet att avslå ett klagomål som enligt artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna har ingetts av en kandidat som inte har befordrats ska motiveras, eftersom motiveringen av det beslutet antas sammanfalla med motiveringen till det beslut som klagomålet avsåg (förstainstansrättens dom av den 11 juni 1996 i mål T-118/95, Wang mot kommissionen, REGP 1996, s. I-A-283 och II-835, punkt 82). 60 Personaldomstolen ska således undersöka de olika handlingarna i målet för att fastställa huruvida rådet, såsom det har hävdat, verkligen gjorde den jämförande bedömningen av kvalifikationerna i enlighet med de villkor som föreskrivs i artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna, genom att särskilt beakta det ansvar som de befordringsbara tjänstemännen hade. I det avseendet är svaret på klagomålet av särskild betydelse. 61 Till stöd för sin ståndpunkt har rådet för det första åberopat meddelandet av den 12 juni 2007. I meddelandet anges bland annat följande: ”Varje kommitté ska upprätta förteckningar över de kandidater som kan komma i fråga för befordran vilka, efter en jämförande bedömning av kvalifikationerna, är bäst lämpade för att inneha de tjänster som skapats för år 2007. Vid denna bedömning ska särskilt tjänstemännens rapporter beaktas liksom de andra omständigheter som anges i artikel 45 i tjänsteföreskrifterna.” 62 I punkt 3 i bilaga 1 till meddelandet av den 12 juni 2007 anges följande: ”Detta befordringsförfarande präglas av ikraftträdandet av artikel 45.2 i tjänsteföreskrifterna, enligt vilken en tjänsteman före sin första befordran efter rekryteringen ska visa sin förmåga att arbeta på ett tredje språk. De tjänstemän som berörs av denna bestämmelse och som inte har visat sin förmåga att arbeta på ett tredje språk kan inte befordras, även om de har den tjänsteår som krävs per den 1 januari 2007. …” 63 I meddelandet av den 12 juni 2007 hänvisas det visserligen, vad beträffar jämförelsen av kvalifikationerna, både till betygsrapporten och till de ”andra omständigheter” som anges i artikel 45 i tjänsteföreskrifterna. I meddelandet omnämns dock inte uttryckligen det ansvar som de befordringsbara tjänstemännen har, trots att det i bilaga 1 till meddelandet uttryckligen hänvisas till kriteriet eventuella språkkunskaper som används, utöver de fördjupade kunskaper i ett språk som de berörda tjänstemännen redan har visat. Under dessa omständigheter kan inte meddelandet av den 12 juni 2007, med hänsyn till dess allmänna och obestämda lydelse, i sig visa att rådet beaktade det ansvar som tjänstemännen hade vid den jämförande bedömningen av kvalifikationerna. 64 Rådet har till stöd för sitt påstående att det har jämfört de befordringsbara tjänstemännens kvalifikationer i enlighet med bestämmelserna i artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna, för det andra, hänvisat till den rådgivande befordringskommitténs rapport. Det ska dock noteras att det i denna rapport inte uttryckligen anges vilka omständigheter som kommittén beaktade då den utformade sina förslag. Vid en läsning av rapporten framgår att den rådgivande kommittén hade tillgång till kandidaternas betygsrapporter och en förteckning över de tjänstemän som har visat sin förmåga att arbeta på ett tredje språk. Däremot finns det inte någon uppgift i den rådgivande kommitténs rapport som gör att det klart kan fastställas att den hade tillgång till relevanta och användbara uppgifter avseende det ansvar som de olika befordringsbara tjänstemännen hade. Det är i det avseendet talande att uttrycket ”det ansvar tjänstemannen har” inte förekommer i denna rapport. Följaktligen kan inte heller den rådgivande kommitténs rapport styrka att rådet beaktade det ansvar som tjänstemännen hade, då det fattade de angripna besluten. 65 För det tredje, och med beaktande av ovannämnda ovisshet, är det tydligt att motiveringen till besluten att avslå sökandenas klagomål är av särskild betydelse för att personaldomstolen ska kunna ta ställning till huruvida talan kan vinna bifall såvitt avser den aktuella grunden. 66 I det avseendet är besluten att avslå Allen och Gross klagomål föga upplysande, eftersom det inte har lämnats några upplysningar om den metod som rådet faktiskt tillämpade för att jämföra tjänstemännens kvalifikationer. 67 Det framgår däremot av beslutet att avslå Salinas Neyghems klagomål att tillsättningsmyndigheten, för att göra den jämförande bedömningen av de befordringsbara tjänstemännens kvalifikationer, grundade sig på de berörda personernas betygsrapporter, utan att beakta det ansvar som dessa hade. 68 Tillsättningsmyndigheten var nämligen noga med att understryka den del av meningen som lyder ”särskilt beakta tjänstemannens rapport”, då den i nämnda beslut citerade artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna. Vidare angav tillsättningsmyndigheten att samtliga godkända tjänstemän som befordrades hade bättre betygsrapporter än den som hade ingett klagomålet. Slutligen påpekade administrationen, i beslutet, framför allt att kriteriet om tjänstemannens ansvar endast skulle beaktas ” för att skilja de tjänstemän som kan komma i fråga för befordran åt … vid likvärdiga kvalifikationer”. 69 Genom denna formulering underrättade tillsättningsmyndigheten den som hade ingett klagomålet om att kriteriet om tjänstemannens ansvar inte hade beaktats, eftersom det i detta fall inte förelåg någon likvärdighet, konstaterad utifrån betygsrapporterna, mellan hans kvalifikationer och de befordrade tjänstemännens kvalifikationer. Av den mycket allmänna formulering som tillsättningsmyndigheten använde i detta beslut (formuleringen visar att administrationen inte valde en lösning som var specifik för Cervantes situation, utan att den i hans fall tillämpade den tolkning som den för övrigt gjorde av bestämmelserna i artikel 45 i tjänsteföreskrifterna) kan dock slutsatsen dras att tillsättningsmyndigheten, vid bedömningen av huruvida de olika tjänstemännen som kunde befordras till lönegrad AST 7 hade samma kvalifikationer, inte beaktade det ansvar som dessa tjänstemän hade. Som angetts ovan utgör emellertid tjänstemannens ansvar en av de tre faktorer som gör det möjligt att bedöma de kvalifikationer som en kandidat till befordran besitter. 70 För det fjärde har rådet som bilaga (B 9) till sitt svaromål ingett en översiktstabell, av vilken de berörda tjänstemännens arbetsuppgifter och ansvar framgår. Det framgår dock inte av handlingarna i målet att denna tabell förelåg då de angripna besluten fattades och det har för övrigt inte hävdats att denna tabell låg till grund för den rådgivande befordringskommitténs bedömning, vars förslag rådet följde. 71 Av det ovan anförda följer att det ska anses styrkt att rådet, i motsats till vad det har gjort gällande, inte har beaktat det ansvar tjänstemännen hade vid den jämförande bedömningen av kvalifikationerna. Rådet har således gjort sig skyldig till en felaktig rättstillämpning, och av det skälet ska de angripna besluten ogiltigförklaras. Det saknas därvid anledning att pröva de övriga grunder som har åberopats i ansökan. De yrkanden som avser besluten att befordra de godkända tjänstemännen Upptagande till sakprövning – Parternas argument 72 De andra intervenienterna har hävdat att de yrkanden som avser besluten att befordra de godkända tjänstemännen inte kan tas upp till prövning. Dessa beslut utgör nämligen endast en följd av besluten om godkännande, vilka inte har angripits av sökandena. 73 Sökandena har gjort gällande att den sålunda framställda invändningen om rättegångshinder inte kan bifallas. Deras talan syftar nämligen inte till att angripa besluten om godkännande av de befordrade tjänstemän som förut tillhörde den tidigare kategorin C, utan till ogiltigförklaring av besluten att befordra dessa tjänstemän, eftersom dessa inte utför arbetsuppgifter som hör till karriärsystemet för assistenter utan begränsning i befordringsgången. 74 I sak har parterna anfört samma argument som dem som tidigare har angetts i den del av domen som avser yrkandena om ogiltigförklaring av de angripna besluten. 75 Vidare har de andra intervenienterna gjort gällande att det skulle vara uppenbart oproportionerligt att ogiltigförklara besluten att befordra de godkända tjänstemännen, med hänsyn till antalet tjänstemän som berörs och den skada som en sådan ogiltigförklaring riskerar att orsaka. För övrigt skulle en ogiltigförklaring av dessa beslut strida mot principen om skydd för berättigade förväntningar och förvärvade rättigheter. – Personaldomstolens bedömning 76 Enligt artikel 110 i rättegångsreglerna kan yrkanden i en interventionsinlaga endast upptas till prövning om de helt eller delvis stöder någon av parternas yrkanden. Intervenienten kan följaktligen inte framställa en invändning om rättegångshinder som inte uttryckts under det skriftliga förfarandet och personaldomstolen är således inte skyldig att pröva de grunder som intervenienten har åberopat i det avseendet. 77 Enligt artikel 77 i rättegångsreglerna kan dock personaldomstolen när som helst på eget initiativ pröva huruvida talan ska avvisas till följd av att det föreligger ett rättegångshinder som inte kan avhjälpas, däri inbegripet de rättegångshinder som har åberopats av en intervenient (se analogt förstainstansrättens dom av den 14 april 2005 i mål T-88/01, Sniace mot kommissionen, REG 2005, s. II-1165, punkterna 49, 52 och 53). 78 I motsats till vad de andra intervenienterna har hävdat utgör i förevarande fall besluten om godkännande och besluten om befordran skilda beslut. Det förhållandet att sökandena inte har angripit besluten om godkännande medför inte att de yrkanden som avser besluten om befordran inte kan tas upp till prövning. 79 Den invändning om rättegångshinder som de andra intervenienterna har framställt kan således inte godtas. 80 Personaldomstolen anser vidare att det är nödvändigt att erinra om att de tjänstemän som kan komma i fråga för befordran till en viss lönegrad i princip har ett personligt intresse av att angripa besluten att befordra andra tjänstemän till denna lönegrad. Domstolen har upprepade gånger implicit godtagit att en sådan talan kan tas upp till prövning och har till och med ogiltigförklarat beslut om befordran eller tillsättning på grund av det har begåtts ett fel vid den jämförande bedömningen av kvalifikationerna eller att en sådan bedömning inte har gjorts (domstolens dom av den 23 januari 1975 i mål 29/74, de Dapper mot parlamentet, REG 1975, s. 35, och av den 17 januari 1989 i mål 293/87, Vainker mot parlamentet, REG 1989, s. 23). Förstainstansrätten har uttryckligen slagit fast att även om en anställd inte har rätt att kräva befordran, har vederbörande emellertid ett intresse av att angripa ett beslut att befordra en annan anställd till den lönegrad som den förstnämnde kan erhålla, när denne har ingett ett klagomål mot detta beslut och klagomålet har avslagits (förstainstansrättens dom av den 21 januari 2004 i mål T-328/01, Sheppard mot parlamentet, REGP 2004, s. I-A-5 och II-23, punkterna 32 och 33). Prövning i sak 81 Vad beträffar besluten att befordra de godkända tjänstemännen, har sökandena åberopat den grund som avser att artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna har åsidosatts, genom att rådet vid den jämförande bedömningen av kvalifikationerna först i andra hand har beaktat det ansvar som kandidaterna till befordran hade. Eftersom denna grund utgör stöd för de yrkanden som avser nämnda beslut och personaldomstolen har funnit att talan kan bifallas såvitt avser denna grund, ska detta följaktligen normalt medföra att besluten ogiltigförklaras, utan att det finns anledning att pröva de övriga grunder som åberopats till stöd för dessa yrkanden. 82 Unionsdomstolen har dock slagit fast att när den rättsakt som ska ogiltigförklaras gynnar tredje man, vilket är fallet med ett beslut att uppta någon i en förteckning över godkända sökande, ett beslut om befordran eller ett beslut om tillsättning av en ledig tjänst, ankommer det på domstolen att först undersöka huruvida en ogiltigförklaring utgör en alltför långtgående sanktionsåtgärd för den rättsstridighet som har förekommit (domstolens dom av den 5 juni 1980 i mål 24/79, Oberthür mot kommissionen, REG 1980, s. 1743, punkterna 11 och 13, och förstainstansrättens dom av den 10 juli 1992 i mål T-68/91, Gamble mot kommissionen, REG 1992, s. II-2127, punkt 36). 83 Det ska i det avseendet påpekas att de slutsatser som unionsdomstolen drar av en rättsstridighet inte är desamma i fråga om uttagningsprov och i fråga om befordran. En ogiltigförklaring av samtliga resultat från ett uttagningsprov utgör nämligen i princip en alltför långtgående sanktionsåtgärd för den rättsstridighet som har förekommit, oavsett rättsstridighetens art och omfattningen av dess följder för resultaten från uttagningsprovet (se bland annat, i fråga om uttagningskommitténs rättsstridiga sammansättning, förstainstansrättens dom av den 22 juni 1990 i de förenade målen T-32/89 och T-39/89, Marcopoulos mot domstolen, REG 1990, s. II-281, och, i fråga om åsidosättande av principen om likabehandling, förstainstansrättens dom av den 17 mars 1994 i mål T-44/91, Smets mot kommissionen, REGP 1994, s. I-A-97 och II-319). 84 I fråga om befordran gör däremot unionsdomstolen en prövning från fall till fall. 85 Först bedömer unionsdomstolen arten av den rättsstridighet som har förekommit. Om den konstaterade rättsstridigheten enbart utgör ett förfarandefel som endast påverkar en tjänstemans situation (se bland annat, vad beträffar avsaknaden av betygsrapport, domen i det ovannämnda målet Gamble mot kommissionen, förstainstansrättens dom av den 21 november 1996 i mål T-144/95, Johnson mot kommissionen, REGP 1996, s. I-A-529 och II-1429, och av den 5 oktober 2000 i mål T-202/99, Kim mot kommissionen, REGP 2000, s. I-A-201 och II-911, och se, vad beträffar avsaknaden av motivering, förstainstansrättens dom av den 6 juli 2004 i mål T-281/01, Huygens mot kommissionen, REGP 2004, s. I-A-203 och II-903), anser unionsdomstolen i princip att en sådan rättstridighet inte motiverar att besluten om befordran ogiltigförklaras, eftersom en sådan ogiltigförklaring utgör en alltför långtgående sanktionsåtgärd. Om det däremot föreligger ett väsentligt fel, som till exempel en felaktig rättstillämpning som gör hela den jämförande bedömningen av kvalifikationerna ogiltig, ogiltigförklarar domstolen i princip besluten om befordran (domarna i de ovannämnda målen Vainker mot parlamentet och Sheppard mot parlamentet). 86 Därefter gör unionsdomstolen en intresseavvägning. 87 Vid denna intresseavvägning beaktar unionsdomstolen först de berörda tjänstemännens intresse av att på ett lagenligt sätt få sina rättigheter helt återupprättade genom en faktisk omprövning av jämförelsen av kvalifikationerna som i vederbörlig ordning tar hänsyn till de lagligen tillämpliga kriterierna, deras intresse av att i framtiden inte behöva konkurrera med tjänstemän som rättsstridigt har befordrats och av att den rättsstridighet som domstolen har konstaterat inte upprepas senare. 88 Sedan beaktar unionsdomstolen de rättsstridigt befordrade tjänstemännens intresse. Dessa har visserligen inte någon förvärvad rättighet till att deras befordran ska kvarstå, då besluten om befordran är rättsstridiga och har angripits inom tidsfristerna för väckande av talan (se, för exempel på ogiltigförklaring, domarna i de ovannämnda målen Vainker mot parlamentet och Sheppard mot parlamentet). Unionsdomstolen beaktar dock det förhållandet att dessa tjänstemän i god tro har kunnat förlita sig på att de beslut varigenom de befordrades var lagenliga, i synnerhet om de berörda personerna har fått positiva omdömen av sina överordnade, vilka objektivt sett kan motivera en befordran. Unionsdomstolen är särskilt lyhörd för dessa tjänstemäns intressen om de utgör en stor grupp (se, för en lösning som innebar att yrkandena om ogiltigförklaring av hela förteckningen över befordrade tjänstemän på vilken ett stort antal tjänstemän fanns angivna ogillades, förstainstansrättens dom av den 19 oktober 2006 i mål T-311/04, Wright mot kommissionen, REG 2006, s. II-4137, punkt 349). 89 Slutligen undersöker unionsdomstolen tjänstens intresse, det vill säga bland annat lagenlighet, budgetkonsekvenserna av att rättsstridiga beslut inte ogiltigförklaras (se nedan punkt 90), de eventuella svårigheterna att verkställa avgörandet, eventuell skadlig inverkan på tjänstens kontinuitet och riskerna för en försämrad arbetsstämning inom institutionen. 90 Efter att ha beaktat de olika föreliggande intressena beslutar unionsdomstolen, från fall till fall, huruvida besluten om befordran ska ogiltigförklaras eller ej. Om unionsdomstolen slutligen anser att en ogiltigförklaring av besluten om befordran skulle utgöra en alltför långtgående sanktionsåtgärd i förhållande till den konstaterade rättsstridigheten, kan den i förekommande fall, för att i sökandens intresse säkerställa att domen om ogiltigförklaring av beslutet att neka befordran ges en ändamålsenlig verkan, utöva den fulla prövningsrätt som den har i mål av ekonomisk art och förplikta, även ex officio, institutionen att betala skadestånd (domen i det ovannämnda målet Oberthür mot kommissionen, punkt 14). 91 I förevarande mål sker prövningen av dessa olika bedömningskriterier i en specifik kontext. Det ska nämligen påpekas att det endast är ”i den mån det är nödvändigt” (och inte ”följaktligen, som en följd av ogiltigförklaringen av besluten att neka befordran”) som sökandena vid personaldomstolen har framställt yrkandena om ogiltigförklaring av besluten att befordra de godkända tjänstemännen. 92 Med hänsyn till formuleringen i dessa yrkanden ska personaldomstolen, till och med innan den undersöker huruvida en ogiltigförklaring av besluten om befordran utgör en alltför långtgående sanktionsåtgärd för den rättsstridighet som konstaterats på ovannämnda villkor, bedöma huruvida en sådan ogiltigförklaring är nödvändig för att återupprätta sökandenas möjligheter att bli befordrade. För att återställa lagenligheten krävs en ny jämförande bedömning av kvalifikationerna utifrån de lagligen tillämpliga kriterierna och i förekommande fall en befordran av sökandena med retroaktiv verkan ( ex tunc ). 93 Den centrala frågan är således huruvida det skulle utgöra ett hinder för sökandenas befordran om besluten att befordra de fjorton godkända tjänstemännen har lämnats utan åtgärd i ett rättsligt avgörande, för det fall sökandenas kvalifikationer, efter en ny jämförande bedömning, som utförs för att följa avgörandet, skulle anses vara bättre än de kvalifikationer som de tjänstemän som rättsstridigt har befordrats besitter och ge sökandena möjlighet till befordran. 94 Fram till dess att det skriftliga förfarandet avslutades föreföll det – särskilt med hänsyn till bilaga 2 till meddelandet av den 12 juni 2007, vari antalet möjliga befordringar för år 2007 i lönegrad AST 7 begränsades till 22, och rådets skrivelse av den 19 december 2008 som bekräftade dessa uppgifter – i princip vara nödvändigt att ogiltigförklara besluten att befordra de godkända tjänstemännen, eftersom en eventuell befordran av sökandena till lönegrad AST 7 föreföll endast kunna ske om de godkända tjänstemän som har befordrats till denna lönegrad berövas sin befordran. 95 Vid förhandlingen gjorde rådets ombud i sin inledande plädering gällande att det från och med avkunnandet av domen inte längre skulle vara nödvändigt att ogiltigförklara besluten att befordra de godkända tjänstemännen. Ombudet uppgav nämligen att rådet, vid en ogiltigförklaring av de angripna besluten, skulle återupprätta sökandenas rättigheter som en åtgärd för att följa domen, genom att vid behov fatta beslut om befordran för år 2009 och genom att bevilja sökandena en ersättning som täcker den negativa inverkan på deras karriär till följd av dröjsmålet med befordran mellan åren 2007 och 2009. 96 Efter parternas och intervenienternas inledande pläderingar ställdes en fråga till sökandenas advokat huruvida sökandena, med hänsyn till rådets ovannämnda påpekanden, önskade återkalla yrkandena om ogiltigförklaring av besluten att befordra de godkända tjänstemännen. Denne förklarade som svar på denna fråga sig vara villig att överväga en sådan återkallelse om rådet skriftligen bekräftade de åtaganden som dess ombud hade nämnt. 97 Efter förhandlingen angav rådet, i skrivelse av den 17 december 2009, innehållet i sina åtaganden. Rådet bekräftade att om personaldomstolen ogiltigförklarade de angripna besluten på grund av att den jämförande bedömningen av kvalifikationerna vid befordringsförfarandet år 2007 för lönegrad AST 7 var rättsstridig, så skulle rådet vidta följande åtgärder för att följa domen: ”… [T]illsättningsmyndigheten kommer på nytt att sammankalla den rådgivande befordringskommittén för att göra en ny jämförelse av de kvalifikationer som de tjänstemän besitter som kunde komma i fråga för befordran till lönegrad AST 7 år 2007, i enlighet med slutsatserna i domen. Den nya jämförelsen av kvalifikationerna får inte begränsas till enbart sökandena och de befordrade tjänstemännen, utan ska avse de kvalifikationer som samtliga tjänstemän besitter som kunde komma i fråga för befordran till lönegrad AST 7 vid förfarandet år 2007. Sökandena kan endast befordras om de, efter denna jämförelse och som en följd av tillämpningen av samtliga ’primära’ och kompletterande kriterier, får en bra placering i förhållande till övriga befordringsbara tjänstemän. Om så faktiskt blir fallet, kommer sökandena att med retroaktiv verkan befordras till lönegrad AST 7, med verkan från och med den 1 januari 2007, utöver de tjänstemän som befordrades vid förfarandet år 2007, vilkas beslut om befordran inte kommer att ifrågasättas.” 98 Sökandena underrättade personaldomstolen, genom skrivelse av den 7 januari 2010, att de, med hänsyn till rådets förtydliganden i dess skrivelse av den 19 december 2009, inte var villiga att återkalla sina yrkanden om ogiltigförklaring av besluten om befordran. 99 Det framgår av skriftväxlingen mellan parterna att rådet, för att följa avgörandet i förevarande dom, har gjort ett slutgiltigt åtagande att göra en ny jämförelse av kvalifikationerna och att i förekommande fall därutöver befordra sökandena med retroaktiv verkan. 100 Med hänsyn till rådets ovillkorliga åtagande, vilket är förenligt med artikel 266 FEUF, framstår det inte som absolut nödvändigt att ogiltigförklara besluten om befordran för att på lämpligt sätt återupprätta sökandenas rättigheter, eftersom en eventuell befordran av sökandena kan ske utöver befordran av de godkända tjänstemän som redan har befordrats. Om en sådan befordran sker kommer den med nödvändighet att ha samma innebörd som befordran i de beslut om befordran som först antogs, utan några negativa biverkningar. 101 Sökanden har i sin skrivelse av den 7 januari 2010 visserligen ifrågasatt de åtgärder för att följa förevarande dom som rådet har hänvisat till i sin skrivelse av den 17 december 2009, genom att göra gällande att deras kvalifikationer ska jämföras enbart med de redan befordrade tjänstemännens kvalifikationer, och inte med alla befordringsbara tjänstemäns kvalifikationer. Den kritiken saknar dock betydelse för bedömningen av huruvida det är nödvändigt att ogiltigförklara besluten om befordran. Fastställandet av exakt vilka tjänstemän som kan bli föremål för en ny jämförelse av kvalifikationerna för att följa avgörandet är nämligen fristående från frågan huruvida besluten att befordra de godkända tjänstemännen ska ogiltigförklaras. 102 Med hänsyn till omständigheterna i förevarande mål är det inte nödvändigt att ogiltigförklara besluten att befordra de godkända tjänstemännen. Härav följer att de yrkanden som avser dessa beslut ska ogillas. Rättegångskostnader 103 Enligt artikel 87.1 i rättegångsreglerna ska, om inte annat följer av bestämmelserna i samma kapitel, tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Enligt artikel 87.2 får personaldomstolen, om så anses skäligt, besluta att en tappande part endast delvis, eller inte alls, ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. 104 Av domskälen i denna dom framgår att rådet i huvudsak har tappat målet. Sökandena har dessutom uttryckligen yrkat att rådet ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom omständigheterna i förevarande mål inte motiverar en tillämpning av bestämmelserna i artikel 87.2 i rättegångsreglerna, ska rådet förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. 105 Intervenienterna ska bära sina rättegångskostnader, i enlighet med artikel 89.4 i rättegångsreglerna, utan att detta hindrar att rådet eventuellt står för samtliga eller en del av dessa kostnader med stöd av bestämmelserna i artikel 24 i tjänsteföreskrifterna. Mot denna bakgrund beslutar PERSONALDOMSTOLEN (plenum) följande: 1) Besluten genom vilka Europeiska unionens råd beslutade att inte befordra Bradley, Salinas Neyghem och Johnson till lönegrad AST 7 vid befordringsförfarandet 2007 ogiltigförklaras. 2) Vincent Bouillez’, Cervantes och Gross övriga yrkanden ogillas. 3) Europeiska unionens råd ska ersätta rättegångskostnaderna. 4) Intervenienterna ska bära sina rättegångskostnader. Mahoney Tagaras Gervasoni Kreppel Van Raepenbusch Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 5 maj 2010. Baker P. Mahoney Justitiesekreterare Ordförande Det här avgörandet och däri angivna avgöranden från Europeiska unionens domstolar finns tillgängliga på webbplatsen www.curia.europa.eu * Rättegångsspråk: franska.