EUR-Lex - 61994J0192 - SV Avis juridique important | 61994J0192 Domstolens dom (sjätte avdelningen) den 7 mars 1996. - El Corte Inglés SA mot Burgess. - Begäran om förhandsavgörande: Juzgado de Primera Instancia n. 10 de Sevilla - Spanien. - Direkt effekt av icke införlivade direktiv - Rådets direktiv 87/102/EEG om konsumentkrediter. - Mål C-192/94. Rättsfallssamling 1996 s. I-01281 Sammanfattning Parter Domskäl Beslut om rättegångskostnader Domslut Nyckelord 1 Institutionernas rättsakter - Direktiv - Direkt effekt - Gränser - Möjlighet att åberopa ett direktiv gentemot en enskild - Omfattas inte (EG-fördraget, artikel 189 tredje stycket) 2 Tillnärmning av lagstiftning - Konsumentskydd i fråga om konsumentkrediter - Direktiv 87/102 - Möjlighet att grunda talan mot privat kreditgivare på direktivet i fall då åtgärder för införlivande inte vidtagits - Omfattas inte - Gemenskapens behörighet med stöd av artikel 129a - Saknar betydelse (EG-fördraget, artiklarna 129a och 189 tredje stycket; rådets direktiv 87/102, artikel 11) 3 Gemenskapsrätt - Rättigheter för enskilda - Medlemsstats åsidosättande av skyldigheten att införliva ett direktiv - Skyldighet att utge ersättning för skada som orsakats enskilda - Villkor (EG-fördraget, artikel 189 tredje stycket) Sammanfattning 4 Till grund för möjligheten att åberopa direktiv gentemot statliga inrättningar ligger direktivets bindande verkan, som dock enbart gäller de medlemsstater till vilka direktivet är riktat. Syftet härmed är att undvika att en stat kan dra fördel av att inte följa gemenskapsrätten. Att utsträcka denna princip till att även omfatta förhållanden mellan enskilda skulle innebära att gemenskapen gavs rätt att ålägga enskilda skyldigheter med omedelbar verkan, trots att den endast givits sådan behörighet i de fall som den har rätt att utfärda förordningar eller beslut. Därav följer att ett direktiv i sig inte kan medföra skyldigheter för en enskild och att direktivet som sådant således inte kan åberopas gentemot honom. 5 Då rådets direktiv 87/102/EEG av den 22 december 1986 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och författningar om konsumentkrediter inte har införlivats med nationell rätt inom den föreskrivna fristen, har konsumenten inte rätt - ej ens med beaktande av artikel 129a i EG-fördraget - att med stöd av direktivet i sig göra påföljder gällande gentemot en privat kreditgivare och åberopa denna rättighet inför nationell domstol när den leverantör med vilken kreditgivaren har ingått ett ensamrättsavtal om kreditgivning inte har levererat en vara eller utfört en tjänst på avtalat sätt. Artikel 129a har begränsad räckvidd. Å ena sidan ger bestämmelsen uttryck för gemenskapens skyldighet att bidra till att en hög konsumentskyddsnivå uppnås. Å andra sidan föreskrivs att gemenskapen skall ha behörighet att förutom de åtgärder som vidtas för att förverkliga den inre marknaden göra särskilda insatser för att skydda konsumenterna. Eftersom denna artikel endast innebär att en målsättning uppställs i gemenskapen och gemenskapen ges behörighet att verka för detta mål utan att det i övrigt föreskrivs skyldigheter för medlemsstater eller enskilda, medför den inte att enskilda i inbördes förhållanden direkt kan åberopa klara, precisa och ovillkorliga bestämmelser i direktiv som rör konsumentskyddet och som inte inom föreskrivna frister har införlivats med nationell rätt. 6 För det fall möjlighet saknas att genom en motsvarande tolkning av nationell rätt uppnå direktivets syfte medför gemenskapsrätten skyldighet för medlemsstaterna att ersätta de skador som de har vållat enskilda på grund av att direktivet inte har införlivats med nationell rätt. För att denna skyldighet skall inträda har tre villkor uppställts. För det första måste målsättningen med direktivet vara att ge enskilda rättigheter. Innebörden av dessa rättigheter måste vidare kunna fastställas på grundval av direktivets bestämmelser. Slutligen måste det föreligga ett orsakssamband mellan medlemsstatens åsidosättande av skyldigheten och den uppkomna skadan. Parter I mål C-192/94, angående en begäran enligt artikel 177 i EG-fördraget, från Juzgado de Primera Instancia n_ 10 de Sevilla, Spanien, att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande i det vid den nationella domstolen anhängiga målet mellan El Corte Inglés SA och Williams Rivero, angående tolkningen av artikel 129a i EG-fördraget och artikel 11 i rådets direktiv 87/102/EEG av den 22 december 1986 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och författningar om konsumentkrediter (EGT nr L 42, s. 48), meddelar DOMSTOLEN (sjätte avdelningen) sammansatt av avdelningsorföranden Higgins samt domarna Roman (referent), P.J.G. Carroll, Woodard och Cox, generaladvokat: C.O. Jensen, justitiesekreterare: Wilson, med beaktande av de skriftliga yttranden som har inkommit från: - El Corte Inglés SA, genom advokaterna S. Oliver och Wallace, Madrid, - Spaniens regering, genom Bennett, Director General de Coordinación Jurídica e Institucional Comunitaria, och R. Silva de Myers, Thompson del Estado, båda i egenskap av ombud, - Frankrikes regering, genom Rogers, administrateur civil, utrikesministeriets rättsavdelning, och E. Belliard, directeur adjoint, samma avdelning, båda i egenskap av ombud, - Europeiska gemenskapernas kommission, genom Macias, rättstjänsten, i egenskap av ombud, med hänsyn till referentens rapport, och efter att den 7 december 1995 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande, följande Dom Domskäl 1 Juzgado de Primera Instancia n_ 10 de Sevilla har genom beslut av den 30 juni 1994, som inkommit till domstolen den 4 juli samma år, med stöd av artikel 177 i EG-fördraget ställt en fråga om tolkningen av artikel 129a i EG-fördraget och artikel 11 i rådets direktiv 87/102/EEG av den 22 december 1986 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och författningar om konsumentkrediter (EGT nr L 42, s. 48, nedan kallat direktivet). 2 Denna fråga har uppkommit i en tvist mellan finansbolaget El Corte Inglés (nedan kallat finansbolaget) och Burgess, sedan den senare avbrutit sina avbetalningar till finansbolaget. 3 Williams Rivero ingick avtal med resebyrån Viajes Rhodes Inglés SA (nedan kallad resebyrån) om en turistresa som hon delvis finansierade genom att uppta ett lån i finansbolaget. Genom ett avtal med resebyrån beviljar finansbolaget alla lån som ges till resebyråns kunder. 4 Burgess, som ansåg att resebyrån inte uppfyllt sina skyldigheter enligt avtalet, klagade flera gånger till resebyrån. Då klagomålen inte ledde till något resultat avbröt hon sina avbetalningar till finansbolaget, som därefter har väckt talan vid Juzgado de Primera Instancia n_ 10 de Sevilla om betalning för utestående kreditfordran. 5 Inför den nationella domstolen har Williams Rivero gentemot finansbolaget gjort gällande att skyldigheterna enligt reseavtalet inte har uppfyllts, varvid hon på grund av det nära sambandet mellan finansbolaget och resebyrån inte har gjort skillnad mellan dessa. 6 Den nationella domstolen har funnit att konsumenten har rätt att framställa anspråk mot finansbolaget med stöd av artikel 11.2 i direktivet. Denna bestämmelse har följande lydelse: "När a) konsumenten för att köpa en vara eller få en tjänst utförd ingår ett kreditavtal med en annan person än leverantören, och b) kreditgivaren och leverantören av varan eller tjänsten har ett tidigare avtal enligt vilket kredit lämnas enbart av den kreditgivaren till den leverantörens kunder för förvärv av varor eller tjänster från den leverantören, och c) den konsument som avses i a) ovan får sin kredit enligt ett sådant tidigare avtal, och d) varan eller tjänsten som omfattas av kreditavtalet inte levereras eller levereras endast till en del eller inte överensstämmer med leveransavtalet, och e) konsumenten har sökt få rättelse gentemot leverantören men har misslyckats med att få den gottgörelse han är berättigad till, skall konsumenten ha rätt att göra påföljder gällande gentemot kreditgivaren. Medlemsstaterna skall avgöra i vilken omfattning och under vilka villkor denna rättighet skall kunna utövas." 7 Enligt den nationella domstolen är det oviktigt att talan, som i föreliggande fall, har väckts av finansbolaget och inte av konsumenten, eftersom rättigheterna kan göras gällande såväl genom att väcka talan som genom att framställa en invändning. 8 Den nationella domstolen har emellertid anmärkt att artikel 11.2 i direktivet inte har införlivats med spansk rätt, trots att fristen härför hade löpt ut vid tidpunkten för de omständigheter som ligger till grund för tvisten, och att bestämmelsens syfte inte kan uppnås genom motsvarande tolkning av spansk rätt. Artikel 1257 i den spanska avtalslagen, där det föreskrivs att "avtal endast har verkan mellan de parter som har ingått avtalet och dessas arvingar", innebär nämligen att konsumenten inte kan göra finansbolaget ansvarigt för att resebyrån inte har fullgjort sin del av avtalet. 9 Den nationella domstolen, som funnit att artikel 11.2 är tillräckligt klar, precis och ovillkorlig för att kunna åberopas i målet, har förklarat målet vilande och begärt att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande angående följande fråga: "Är artikel 11 i rådets direktiv 87/102/EEG av den 22 december 1986 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och författningar om konsumentkrediter, som den spanska staten inte har införlivat med spansk rätt, direkt tillämplig i ett fall där en konsument bestrider en kreditgivares fordran med åberopande av brister i den tjänst som tillhandahållits av en leverantör, med vilken kreditgivaren har ingått avtal som innebär att endast denne beviljar lån åt leverantörens kunder?" 10 Kort tid efter det att denna fråga ställdes avkunnade domstolen domen av den 14 juli 1994, Faccini Dori (C-91/92, Rec. s. I-3325), i vilken bekräftades att direktiv inte hade horisontell direkt effekt. Domstolen översände en kopia av denna dom till den nationella domstolen och bad att få veta om denna vidhöll sin fråga mot bakgrund av detta avgörande. 11 Den nationella domstolen ansåg att domen i målet Faccini Dori visserligen gav klart besked i fråga om horisontell direkt effekt av direktiv som inte hade införlivats med nationell rätt men påpekade att målet Faccini Dori, i motsats till det mål som där var anhängigt, rörde omständigheter som inträffat innan Fördraget om Europeiska unionen trädde i kraft. Härigenom infördes en ny bestämmelse i fråga om konsumentskydd, nämligen artikel 129a. 12 Denna bestämmelse har följande lydelse: "1. Gemenskapen skall bidra till att en hög konsumentskyddsnivå uppnås genom a) åtgärder som beslutas enligt artikel 100a inom ramen för förverkligandet av den inre marknaden, b) särskilda insatser som understöder och kompletterar medlemsstaternas politik för att skydda konsumenternas hälsa, säkerhet och ekonomiska intressen och ge god konsumentupplysning. 2. Rådet skall enligt förfarandet i artikel 189b och efter att ha hört Ekonomiska och sociala kommittén besluta om de särskilda insatser som avses i punkt 1 b. 3. Insatser som beslutas enligt punkt 2 skall inte hindra någon medlemsstat från att upprätthålla eller införa strängare skyddsåtgärder. Sådana åtgärder måste vara förenliga med detta fördrag. Kommissionen skall underrättas om åtgärderna." 13 Den nationella domstolen frågade sig om denna föreskrift, varigenom principen om en hög konsumentskyddsnivå fastslogs, kunde ha någon inverkan på den direkta effekten av artikel 11 i direktivet mellan enskilda och vidhöll därför sin begäran. 14 Den nationella domstolen önskar genom sin fråga i huvudsak besked om huruvida en konsument - då direktivet inte har införlivats med nationell rätt inom den föreskrivna fristen - med beaktande av artikel 129a i fördraget har rätt att med stöd av direktivet i sig göra påföljder gällande gentemot en privat kreditgivare och åberopa denna rättighet inför nationell domstol när den leverantör med vilken kreditgivaren har ingått ett ensamrättsavtal om kreditgivning inte har levererat en vara eller utfört en tjänst på avtalat sätt. Huruvida konsumenten kan åberopa direktivets bestämmelser om rätten att göra påföljder gällande i en tvist mellan honom och kreditgivaren 15 Som domstolen i fast rättspraxis har fastslagit (se bl.a. dom av den 26 februari 1986, Woods I, 152/84, Rec. s. 723, punkt 48), kan ett direktiv inte i sig medföra skyldigheter för den enskilde, vilket innebär att direktivet inte som sådant kan åberopas emot honom. 16 Till grund för den rättspraxis som angår möjligheten att åberopa direktiv gentemot statliga inrättningar ligger direktivets bindande verkan som dock enbart gäller de medlemsstater till vilka direktivet är riktat. Syftet med denna praxis är att undvika att en stat kan dra fördel av att inte följa gemenskapsrätten (se den ovan nämnda domen Woods, punkt 48-49). 17 Att utsträcka denna rättspraxis till att även omfatta förhållanden mellan enskilda skulle innebära att gemenskapen gavs rätt att ålägga enskilda skyldigheter med omedelbar verkan, trots att den endast givits sådan behörighet i de fall som den har rätt att utfärda förordningar eller beslut (se den ovan nämnda domen Faccini Dori, punkt 24). 18 Artikel 129a i fördraget medför inte någon ändring i denna rättspraxis såvitt gäller direktiv om konsumentskydd. 19 I detta avseende är det tillräckligt att påpeka att artikel 129a har begränsad räckvidd. Å ena sidan ger bestämmelsen uttryck för gemenskapens skyldighet att bidra till att en hög konsumentskyddsnivå uppnås. Å andra sidan föreskrivs att gemenskapen skall ha behörighet att förutom de åtgärder som vidtas för att förverkliga den inre marknaden göra särskilda insatser för att skydda konsumenterna. 20 Eftersom artikel 129a endast innebär att en målsättning uppställs i gemenskapen och gemenskapen ges behörighet att verka för detta mål utan att det i övrigt föreskrivs skyldigheter för medlemsstater eller enskilda, medför den inte att enskilda i inbördes förhållanden direkt kan åberopa klara, precisa och ovillkorliga bestämmelser i direktiv som rör konsumentskyddet och som inte inom föreskrivna frister har införlivats med nationell rätt. 21 En konsument kan således inte grunda en talan mot en privat kreditgivare på direktivet i sig och göra denna rättighet gällande inför nationell domstol, om en vara inte levereras eller en tjänst inte utförs på avtalat sätt. 22 För det fall möjlighet saknas att genom en motsvarande tolkning av nationell rätt uppnå direktivets syfte, bör för övrigt erinras om domen av den 19 november 1991, Lamb m.fl. (C-6/90 och C-9/90, Rec. s. I-5357, punkt 39), enligt vilken gemenskapsrätten medför skyldighet för medlemsstaterna att ersätta de skador som de har vållat enskilda på grund av att ett direktiv inte har införlivats med nationell rätt. För att denna skyldighet skall inträda har tre villkor uppställts. För det första måste målsättningen med direktivet vara att ge enskilda rättigheter. Innebörden av dessa rättigheter måste vidare kunna fastställas på grundval av direktivets bestämmelser. Slutligen måste det föreligga ett orsakssamband mellan medlemsstatens åsidosättande av skyldigheten och den uppkomna skadan (den ovannämnda domen i målet Wall, punkt 27). 23 Med hänsyn till vad som nu anförts skall frågan besvaras på följande sätt: Då direktivet inte har införlivats med nationell rätt inom den föreskrivna fristen, har konsumenten inte rätt - ej ens med beaktande av artikel 129a i fördraget - att med stöd av direktivet i sig göra påföljder gällande gentemot en privat kreditgivare och åberopa denna rättighet inför nationell domstol när den leverantör med vilken kreditgivaren har ingått ett ensamrättsavtal om kreditgivning inte har levererat varor eller utfört en tjänst på avtalat sätt. Beslut om rättegångskostnader Rättegångskostnader 24 De kostnader som har förorsakats den franska och den spanska regeringen och kommissionen, vilka har inkommit med yttrande till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. Domslut På dessa grunder beslutar DOMSTOLEN (sjätte avdelningen) - angående den fråga som genom beslut av den 30 juni 1994 förts vidare av Juzgado de Primera Instancia n_ 10 de Sevilla - följande dom: Då rådets direktiv 87/102/EEG av den 22 december 1986 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och författningar om konsumentkrediter inte har införlivats med nationell rätt inom den föreskrivna fristen, har konsumenten inte rätt - ej ens med beaktande av artikel 129a i EG-fördraget - att med stöd av direktivet i sig göra påföljder gällande gentemot en privat kreditgivare och åberopa denna rättighet inför nationell domstol när den leverantör med vilken kreditgivaren har ingått ett ensamrättsavtal om kreditgivning inte har levererat en vara eller utfört en tjänst på avtalat sätt.