Arrêt de la Cour Förenade målen C-19/01, C-50/01 och C-84/01 Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)Peters mot Thomas m.fl.,motIstituto nazionale della previdenza sociale (INPS)ochIstituto nazionale della previdenza sociale (INPS)motAnna Hoffman (begäran om förhandsavgörande från Tribunale di Pisa, Tribunale di Siena och Corte suprema di cassazione) «Socialpolitik – Skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens – Direktiv 80/987/EEG – Begränsning av garantiinstitutionernas betalningsansvar – Övre gräns för betalningsgarantin – Förskott som betalats av arbetsgivaren – Direktivets sociala mål» Förslag till avgörande av generaladvokat Malone föredraget den 15 maj 2003 Domstolens dom (andra avdelningen) av den 4 mars 2004 Sammanfattning av domen Socialpolitik – Tillnärmning av lagstiftning – Skydd för arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens – Direktiv 80/987 – Begränsning av garantiinstitutionernas skyldighet att betala ett belopp som täcker arbetstagarnas primära behov – Avräkning med de belopp som arbetsgivaren erlagt under den period som täcks av garantin – Otillåtet (Rådets direktiv 80/987, artiklarna 3.1, 4.3 första stycket och 10) Artiklarna 3.1 och 4.3 första stycket i rådets direktiv 80/987/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens skall tolkas så, att det inte är tillåtet för en medlemsstat att begränsa garantiinstitutionernas betalningsansvar till att endast avse ett belopp som täcker de berörda arbetstagarnas primära behov och från vilket avräkning görs med de belopp som arbetsgivaren erlagt under den period som täcks av garantin. Även om medlemsstaterna får sätta en övre gräns för betalningsansvaret på grund av utestående fordringar, är de inom denna övre gräns nämligen skyldiga att säkerställa att betalning görs av samtliga ifrågavarande utestående fordringar. Om arbetstagarna erhållit förskott på de fordringar som avser garantiperioden, skall dessa förskott räknas av mot fordringarna så att det kan fastställas i vilken mån fordringarna inte har betalats. Ett förbud mot kumulation som går ut på att den lön som betalats till nämnda arbetstagare under garantiperioden skall räknas av mot den övre gräns som medlemsstaten satt för betalningsansvaret på grund av utestående fordringar, har däremot direkt menlig inverkan på det minimiskydd som garanteras genom direktivet. (se punkterna 36–38, 40 samt domslutet) DOMSTOLENS DOM (andra avdelningen) den 4 mars 2004 (1) Socialpolitik – Skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens – Direktiv 80/987/EEG – Begränsning av garantiinstitutionernas betalningsansvar – Övre gräns för betalningsgarantin – Förskott som betalats av arbetsgivaren – Direktivets sociala mål I de förenade målen C-19/01, C-50/01 och C-84/01, angående begäran enligt artikel 234 EG, från Tribunale di Pisa (Italien), Tribunale di Siena (Italien) respektive Gomez suprema di cassazione (Italien), att domstolen skall meddela förhandsavgöranden i de vid de nationella domstolarna anhängiga målen mellan Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) och Thomas m.fl. (C-19/01), mellan Peters och Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (C-50/01), och mellan Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) och Brock (C-84/01), angående tolkningen av rådets direktiv 80/987/EEG av den 20 oktober 1980 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens (EGT L 283, s. 23; svensk specialutgåva, område 5, volym 2, s. 121),meddelar DOMSTOLEN (andra avdelningen), sammansatt av domarna Young, tillförordnad ordförande på andra avdelningen, samt Arellano och Ruiz (referent), generaladvokat: Malone, justitiesekreterare: avdelningsdirektören Ross, med beaktande av de skriftliga yttranden som har inkommit från: – Thomas, genom Mcguire, avvocato, – Peters, genom Harris, avvocato, – Brock, genom Parker, avvocato, – Istituto Nazionale della previdenza sociale (INPS), genom A. Todaro och Daniels, avvocati, – Republiken Italiens regering, genom Reilly, i egenskap av ombud, biträdd av Murray, avvocato dello Stato, – Republiken Frankrikes regering, genom Wilson och Snyder, båda i egenskap av ombud, – Europeiska gemenskapernas kommission, genom A. Aresu, i egenskap av ombud, efter att muntliga yttranden har avgivits vid förhandlingen den 30 januari 2003 av: Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS), företrätt av Valentine, Brock, företrädd av Parker, Frankrikes regering, företrädd av Sanchez, i egenskap av ombud, och kommissionen, företrädd av A. Aresu, och efter att den 15 maj 2003 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande, följande Dom 1 Tribunale di Pisa, Tribunale di Siena och Hall har, genom beslut av den 19 december 2000, den 26 januari 2001 respektive den 18 januari 2001 som inkom till domstolen den 15 januari 2001, den 5 februari 2001 och den 19 februari 2001, i enlighet med artikel 234 EG ställt flera frågor om tolkningen av rådets direktiv 80/987/EEG av den 20 oktober 1980 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens (EGT L 283, s. 23, svensk specialutgåva, område 5, volym 2, s. 121) (nedan kallat direktivet). 2 Frågorna har uppkommit i tvister mellan å ena sidan Istituto nazionale della previdenza sociale (nedan kallat INPS) och å andra sidan Thomas m.fl. (mål C-19/01) och Brock (mål C-84/01) och mellan Peters och INPS (mål C-50/01) angående betalning av arbetstagares utestående fordringar som grundar sig på anställningsavtal eller anställningsförhållande. Tillämpliga bestämmelser De gemenskapsrättsliga bestämmelserna 3 I första skälet i direktivet anges att ”[d]et är nödvändigt att skydd upprättas för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens, särskilt för att garantera betalning av deras utestående fordringar, samtidigt som hänsyn måste tas till behovet av en välbalanserad ekonomisk och social utveckling inom gemenskapen”. 4 I artikel 1.1 i direktivet föreskrivs följande: ”Detta direktiv skall tillämpas på arbetstagares fordringar på grund av anställningsavtal eller anställningsförhållanden gentemot arbetsgivare som är att anse som insolventa enligt artikel 2.1.” 5 I artikel 3 i direktivet föreskrivs följande: ”1. Medlemsstaterna skall, om inte annat följer av artikel 4, vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att garantiinstitutioner garanterar betalning av arbetstagarnas utestående fordringar som grundar sig på anställningsavtal eller anställningsförhållanden och som gäller lön för tiden före ett visst datum. 2. Efter medlemsstaternas val skall detta datum vara – … – … – eller den dag då arbetsgivarens insolvens inträdde eller då anställningsavtalet eller anställningsförhållandet med den berörde arbetstagaren upphörde på grund av arbetsgivarens insolvens.” 6 I artikel 4 i direktivet föreskrivs följande: ”1. Medlemsstaterna får välja att begränsa garantiinstitutionernas ansvar enligt artikel 3. 2. Om medlemsstaterna utnyttjar valmöjligheten enligt punkt 1 skall de – … – … – i det fall som avses i artikel 3.2, tredje strecksatsen, säkerställa att betalning sker av utestående fordringar som gäller lön för de sista 18 månaderna av ett anställningsavtal eller ett anställningsförhållande före den dag då arbetsgivarens insolvens inträdde eller då anställningsavtalet eller anställningsförhållandet med arbetstagaren upphörde på grund av arbetsgivarens insolvens. I detta fall får medlemsstaterna begränsa betalningsansvaret till lön motsvarande en tidsperiod om åtta veckor eller flera kortare perioder om sammanlagt åtta veckor. 3. För att undvika utbetalning av belopp som går utöver de sociala målen för detta direktiv får medlemsstaterna dock sätta en övre gräns för betalningsansvaret på grund av arbetstagarnas utestående fordringar. …” 7 Enligt artikel 10 a i direktivet skall det sistnämnda inte påverka medlemsstaternas möjligheter att ”vidta åtgärder för att förhindra missbruk”. Den nationella lagstiftningen 8 I artiklarna 1 och 2 i lagstiftningsdekret nr 80 av den 27 januari 1992 om införlivande av direktiv 80/987/EEG om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens (GURI av den 13 februari 1992, ordinarie tillägg nr 36, s. 26, nedan kallat lagstiftningsdekret nr 80/92) regleras garantin för utestående lönefordringar och när och hur garantifonden (nedan kallad fonden), som förvaltas av INPS, skall ingripa. 9 I artikel 1.1 i lagstiftningsdekret nr 80/92, under rubriken ”Garanti för utestående lönefordringar”, föreskrivs följande: ”När det mot en arbetsgivare har inletts ett förfarande avseende konkurs, ackord, tvångslikvidation eller ett extraordinärt administrativt förfarande …, kan arbetstagare hos en sådan arbetsgivare – eller de som övertar dessas rättigheter – efter ansökan få utestående lönefordringar enligt artikel 2 betalda av garantifonden … .” 10 I artikel 2.1, 2.2 och 2.4 i lagstiftningsdekret nr 80/92 föreskrivs följande: ”1. Garantifondens betalning i enlighet med artikel 1 i detta lagstiftningsdekret avser lönefordringar, som inte är fordringar på ersättning på grund av att arbetsförhållandet upphört, avseende de tre sista månaderna av ett anställningsförhållande och de inte ligger längre tillbaka i tiden än tolv månader före a) dagen för beslutet att inleda ett av de förfaranden som anges i artikel 1.1, b) dagen då utmätning påbörjades, c) dagen för beslutet att likvidera företaget eller att upphöra med företagets under konkursen bedrivna verksamhet eller dagen för beslutet att ge tillstånd till att företaget fortsätter att bedriva sin verksamhet, med avseende på de arbetstagare som fortsatt sin anställning, eller dagen då arbetsförhållandet upphörde om detta skedde då företaget fortfarande bedrev verksamhet. 2. Den utbetalning som fonden gör enligt punkt 1 i denna artikel får inte överstiga ett belopp som motsvarar tre gånger den övre gräns för den ersättning som undantagsvis betalas som komplement till nettomånadslönen efter avdrag för sociala avgifter. … 4. Den utbetalning som avses i punkt 1 i denna artikel kan upp till nämnda belopp inte kumuleras med: a) den ersättning som undantagsvis betalas som komplement till lönen och som uppburits under de tolv månader som avses i punkt 1 i denna artikel, b) den ersättning som utbetalas till arbetstagaren under den tremånadersperiod som avses i punkt 1 i denna artikel, c) den ersättning som i enlighet med lag nr 223 av den 23 juli 1991 beviljas i tre månader efter det att anställningsförhållandet har upphört.” 11 Det är INPS som på angivna villkor erlägger den ersättning som undantagsvis betalas ut som komplement till lönen. Denna ersättning betalas till arbetstagare som av ekonomiska skäl, bland annat på grund av att det berörda företaget befinner sig i en krissituation, upphört att arbeta eller som arbetar deltid. Tvisterna i målen vid de nationella domstolarna 12 Thomas m.fl., Peters och Brock har fordringar avseende en del av lönen för den sista perioden av den tid under vilken deras anställningsavtal eller anställningsförhållande var i kraft. De ansökte om att fonden skulle betala återstoden, men INPS avslog deras ansökningar antingen till viss del eller helt och hållet. 13 Bakgrunden till mål C-19/01 avser endast Thomas, trots att målet även rör elva andra arbetstagare. I detta mål förpliktades INPS genom beslut av Tribunale di Pisa att till Thomas betala 4 027 377 ITL jämte uppräkning på grund av förändrat penningvärde, lagstadgad ränta och rättegångskostnader. Enligt den nationella domstolen motsvarar detta belopp skillnaden mellan å ena sidan förfallna lönefordringar avseende de tre sista månaderna av anställningstiden, vilka infallit under de tolv sista månaderna före arbetsgivarens konkurs, och å andra sidan det belopp som han faktiskt erhållit som förskott och delbetalningar, med beaktande av den övre gräns på 4 027 377 ITL som föreskrivs för den garanti som erbjuds av fonden. INPS överklagade för fondens räkning detta beslut och yrkade att det skulle upphävas. INPS gjorde därvid gällande att någon betalningsskyldighet inte ålåg INPS, eftersom Thomas på grund av erhållna förskott hade nått upp till den övre gränsen för ersättningsberättigade belopp. INPS gjorde vidare gällande att det saknar betydelse att det var arbetsgivaren som hade erlagt betalningen. Tribunale di Pisa, där målet hade anhängiggjorts, beslutade att vilandeförklara målet och att begära förhandsavgörande från EG-domstolen. 14 Vad avser mål C-50/01 begärde Peters att INPS skulle betala ett belopp som motsvarar hennes lönefordran avseende det kvartal som föregick den dag då arbetsförhållandet upphörde under det år som föregick den dag då arbetsgivaren försattes i konkurs. Beloppet hade minskats med det nettobelopp som hon hade erhållit och höll sig inom den övre gräns som föreskrivs i lagstiftningsdekret nr 80/92. INPS biföll delvis begäran. INPS gjorde emellertid från detta maximala belopp en avräkning för de belopp som arbetsgivaren hade betalat till Peters under anställningsförhållandets sista tre månader. INPS gjorde gällande att den italienske lagstiftaren, genom att låta den övre månatliga gränsen sammanfalla med den nettoersättning som undantagsvis utbetalas som komplement till lönen, implicit föreskrivit att det maximala belopp som kan beviljas inte kan kumuleras med de belopp som arbetsgivaren betalat under referenskvartalet till arbetstagaren. INPS ansåg således att dessa belopp skulle räknas av mot det maximala beloppet. Tribunale di Siena, där målet hade anhängiggjorts, beslutade att vilandeförklara målet och att begära förhandsavgörande från EG-domstolen. 15 Vad beträffar mål C-84/01 erhöll Brock lön från sin arbetsgivare som avsåg två av de tre sista månaderna som hon hade arbetat. Hon begärde att INPS skulle betala ett belopp som motsvarar den tredje månadslönen. INPS beslutade att inte betala detta belopp till Brock. Skälen för detta beslut var att hon i vederbörlig ordning hade fått lön för två av de tre månader som omfattas av garantin och att hon därigenom hade erhållit ett belopp som översteg den i lag föreskrivna minimiinkomsten. Målet anhängiggjordes vid Tribunale di Bologna (Italien). Denna domstol biföll White yrkanden genom dom av den 28 maj 1997. Tribunale di Bologna gjorde, i enlighet med vad Brock hade gjort gällande, bedömningen att det förskott som arbetsgivaren hade betalat först skulle räknas av från den de facto utestående lönen. 16 INPS överklagade domen genom så kallad kassationstalan. INPS gjorde därvid gällande att den övre garantigräns som garanteras av fonden skall sänkas med ett belopp motsvarande förskottet på fordran avseende de tre sista månadslönerna. Corte suprema di cassazione beslutade att vilandeförklara målet och att begära förhandsavgörande från EG-domstolen. Begäran om förhandsavgörande och tolkningsfrågor i respektive mål 17 I sin begäran om förhandsavgörande uppger Martin att det är uppenbart att om INPS tolkning av de nationella bestämmelserna skulle vinna bifall, kommer de arbetstagare vars lön överstiger den övre garantigräns som garanteras av fonden inte att erhålla någonting eller som mest en del av sin fordran (för det fall det förskott som erhållits från arbetsgivaren är lika stort som eller större än denna övre gräns). Således kommer de antingen inte att få någon ersättning alls eller så kommer de inte att få fullgod ersättning. De arbetstagare vars lön understiger den övre gränsen kommer däremot att kunna få hela sin fordran betald. Fordran betalas i så fall delvis av arbetsgivaren och delvis av fonden. 18 Corte suprema di cassazione uppger att den i sin rättspraxis, efter att först ha gjort den motsatta bedömningen, funnit att artikel 2 i lagstiftningsdekret nr 80/92 skall tolkas så att fonden är betalningsskyldig för det belopp som eventuellt återstår att betala efter det att de löneförskott som faktiskt erhållits räknats av mot den övre gränsen (se dom av den 11 augusti 1999, nr 8607, av den 19 februari 2000, nr 1937, och av den 2 oktober 2000, nr 13939, som håller på att tryckas). Corte suprema di cassazione anser att denna tolkning står i överensstämmelse med direktivets sociala mål såsom anges i artikel 4.3. Enligt detta sociala mål skyddas arbetstagarnas behov inom de gränser som står i överensstämmelse med tilldelade finansiella medel (se den ovannämnda domen av den 2 oktober 2000, nr 13939). 19 Om artikel 4.3 i direktivet jämförs med direktivets övriga principer, finner Corte suprema di cassazione emellertid att det är osäkert om dess tolkning av direktivet verkligen är riktig. Det följer nämligen av artiklarna 1 och 4 i direktivet att såväl definitionen av direktivets tillämpningsområde som fastställandet av de övre gränser som medlemsstaterna kan sätta med avseende på betalningsansvaret har formulerats med förbehåll för ”arbetstagares fordringar på grund av anställningsavtal”. 20 Corte suprema di cassazione beslutade mot denna bakgrund att vilandeförklara målet och att ställa följande tolkningsfråga till domstolen: ”Skall artikel 4.3 i direktiv 80/987/EEG av den 20 oktober 1980 – vari stadgas att medlemsstaterna, för att undvika att gå utöver direktivets sociala mål, får sätta en övre gräns för betalningsansvaret på grund av arbetstagarnas utestående lönefordringar avseende anställningsavtalets tre sista månader – tolkas så, att det enligt den nämnda artikeln är tillåtet att föreskriva att betalningsansvaret inte fullt ut skall täcka sådana personers fordringar vars lön överstiger den övre gränsen och som under anställningsförhållandets sista tre månader har erhållit ett förskott på lönen motsvarande eller överstigande nämnda gräns, medan personer vars lön understiger den övre gränsen kan erhålla fullständig betalning (eller betalning av en högre andel) av sina fordringar, efter att av arbetsgivaren utgivet förskott på lönen sammanräknats med utbetalningar från det offentliga organets sida?” 21 Tribunale di Pisa anser att Landry nya rättspraxis är felaktig. Enligt Tribunale di Pisa innebär denna rättspraxis att begäran om ersättning från fonden lagligen kan godkännas endast då förskotten på lönen understiger fondens övre garantigräns och då de uppgår till skillnaden mellan detta gränsbelopp och nämnda förskott. Tribunale di Pisa finner att den nuvarande tolkningen av artikel 2.4 b i lagstiftningsdekret nr 80/92 medför olika starka skydd för olika arbetstagare. Genom domen av den 10 juli 1997 i mål C-373/95, Maso m.fl. (REG 1997, s. I-4051), slog EG-domstolen emellertid fast att ett enhetligt skydd för arbetstagarna skall säkerställas. Detta följer även av direktivet. 22 Tribunale di Pisa har förklarat att det är lagstiftningsdekret nr 80/92 som innehåller bestämmelser som avviker från direktivet. 23 Den italienske lagstiftaren har huvudsakligen antagit ett nyskapande system. I detta system utgörs arbetstagarens rättsliga intresse av den ersättning som beviljas av fonden. Denna ersättning var först en åtgärd som avsåg ansvarsfrågan, men övergick sedan till att utgöra innehållet i den skyldighet och den rätt som följer därav genom att frigöra sig från varje samband med den ursprungliga subjektiva rättsliga situationen. Detta följer av artikel 2.4 och 2.1 jämförd med artikel 1 i lagstiftningsdekret nr 80/92. 24 Tribunale di Pisa beslutade mot denna bakgrund att vilandeförklara målet och att ställa följande tolkningsfråga till domstolen: ”Kan direktiv 80/987/EEG och därmed sammanhängande rättsakter (dom av den 19 november 1991 i de förenade målen C-6/90 och C-9/90, Francovich m.fl., REG 1991, s. I-5357; svensk specialutgåva, volym 11, s. I-435, och dom av den 10 juli 1995 i mål C-373/95, Maso m.fl., REG 1995, s. I-4051) tolkas så, att det inom den övre gränsen är tillåtet att tillämpa ett förbud mot kumulering av ersättning från garantifonden och lönebelopp som erhållits från arbetsgivaren under de sista tre månaderna, men endast vad gäller det belopp som överstiger ett belopp motsvarande den föreskrivna särskilda arbetslöshetsersättningen, ratione temporis , för samma period, med hänsyn till att nämnda förskott, på samma sätt som den särskilda arbetslöshetsersättningen och med samma belopp, framstår som ägnade att tillgodose den uppsagde arbetstagarens primära behov?” 25 Tribunale di Siena är osäker på om Gomez suprema di cassaziones nya rättspraxis är förenlig med gemenskapsrätten. 26 Enligt Tribunale di Siena har artikel 2 i lagstiftningsdekret nr 80/92 en tvetydig lydelse. Detta beror såväl på det sätt på vilket de olika styckena i bestämmelsen är inordnade som på den föreskrivna övre gränsens art. Härav är det möjligt att dra slutsatsen att en hänvisning görs till en annan tillämplig regel. 27 I Corte suprema di cassaziones nya rättspraxis om fondens övre garantigräns hänvisas till den italienska lagstiftningen om socialbidrag, dock utan att det beaktas att det föreligger en motsättning mellan nämnda lagstiftning och det sociala mål som utgör grunden för direktivet. Tribunale di Siena anser att det är oklart huruvida den tvetydighet som finns i artikel 2 i lagstiftningsdekret nr 80/92 kan undanröjas genom att arbetstagarnas rättigheter till förfallna utestående lönefordringar nedsätts eller i de flesta fallen går helt förlorade, trots att dylika rättigheter garanteras genom direktivet. 28 Tribunale di Siena beslutade mot denna bakgrund att vilandeförklara målet och att ställa följande tolkningsfråga till domstolen: ”Är förbudet mot kumulation av ersättningsbelopp som utbetalats undantagsvis som komplement till månadslönen och lön som utgått till arbetstagaren under referensperioden (artikel 2 punkt 4 i lagstiftningsdekret nr 80/1992) förenligt med direktiv 80/987/EEG, även mot bakgrund av EG-domstolens tidigare avgöranden om det nämnda lagstiftningsdekretet. Frågan avser i synnerhet följande: a) Är det nämnda kumulationsförbudet förenligt med direktivets mål (artikel 3.1), vilket är att säkerställa betalning av arbetstagarnas utestående lönefordringar avseende en viss tidsperiod (artikel 3.2) och för en viss tidslängd (artikel 4.1 och 4.2)? b) Har nämnda kumulationsförbud ett socialbidragskriterium som grund vilket inte är förenligt med det sociala mål som ligger till grund för direktiv 80/987? c) Innebär nämnda kumulationsförbud att direktivet helt eller delvis inte tillämpas? d) Är nämnda kumulationsförbud tillåtet på grund av medlemsstaternas behörighet att sätta en övre gräns för betalningsansvaret avseende arbetstagarnas lönefordringar (artikel 4.3), med hänsyn till att den italienska lagstiftaren redan har infört denna övre gräns genom artikel 2.2 i ovannämnda lagstiftningsdekret? e) Skall hänvisningen till ”den övre gräns för den ersättning som undantagsvis betalas som komplement till nettomånadslönen” i ovannämnda artikel 2.2 anses vara av rent formell och beräkningsmässig art, eller skall den anses hänvisa till en annan bestämmelse (vilket skulle innebära att bestämmelserna om ersättning som undantagsvis utbetalas som komplement till månadslönen, inklusive det så kallade kumulationsförbudet, kom att ingå i lagstiftningsdekret nr 80/1992)? f) Kan kumulationsförbudet slutligen anses vara tillåtet med hänsyn till medlemsstaternas behörighet att vidta nödvändiga åtgärder för att förhindra missbruk (artikel 10 punkt a)?” 29 Genom beslut av den 8 mars 2001 av domstolens ordförande förenades målen C‑19/01, C-50/01 och C-84/01 vad gäller det skriftliga förfarandet, det muntliga förfarandet och domen. Bedömningen av tolkningsfrågorna 30 Domstolen erinrar om att den, inom ramen för artikel 234 EG, varken kan uttala sig om tolkningen av bestämmelser i nationella lagar eller andra författningar eller om sådana bestämmelsers förenlighet med gemenskapsrätten. Domstolen kan dock tillhandahålla den nationella domstolen alla de upplysningar om hur gemenskapsrätten skall tolkas som kan göra det möjligt för den nationella domstolen att avgöra den rättsfråga som har anhängiggjorts vid den (se bland annat domen av den 18 november 1999 i mål C-107/98, Smith, REG 1999, Ware, punkt 33, och av den 23 januari 2003 i mål C-57/01, Mccarty Metro och Michaniki (REG 2003, s. I-1091, punkt 55). 31 Domstolen kommer således att besvara tolkningsfrågorna mot bakgrund av denna rättspraxis. 32 Domstolen kommer nedan att pröva tolkningsfrågorna gemensamt. De nationella domstolarna skall anses ha ställt tolkningsfrågorna för att få klarhet i huruvida artiklarna 3.1 och 4.3 första stycket i direktivet skall tolkas så, att det är tillåtet för en medlemsstat att begränsa garantiinstitutionernas betalningsansvar till att endast avse ett belopp som täcker de berörda arbetstagarnas primära behov och från vilket avräkning görs med de belopp som arbetsgivaren erlagt under den period som täcks av garantin. 33 Enligt artikel 3.1 i direktivet skall medlemsstaterna, om inte annat följer av artikel 4 i direktivet, vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att garantiinstitutionerna garanterar betalning av arbetstagarnas utestående fordringar som gäller lön för tiden före ett visst datum. 34 I artikel 4.3 första stycket i direktivet föreskrivs att för att undvika utbetalning av belopp som går utöver de sociala målen för detta direktiv får medlemsstaterna sätta en övre gräns för betalningsansvaret på grund av arbetstagarnas utestående fordringar. 35 Detta sociala mål är att garantera alla arbetstagare ett gemenskapsrättsligt minimiskydd vid arbetsgivarens insolvens genom betalning av utestående fordringar som grundar sig på anställningsavtal eller anställningsförhållanden och som gäller lön för en viss period (domen i det ovannämnda målet Maso m.fl., punkt 56, av den 14 juli 1998 i mål C- 25/97, Wilson, REG 1998, s. I-4493, punkt 20, av den 18 oktober 2001 i mål C-441/99, Gharehveran, REG 2001, s. I‑7687, punkt 26, och av den 11 september 2003 i mål C-201/01, Huynh, REG 2003, s. I-0000, punkt 38). 36 Även om medlemsstaterna får sätta en övre gräns för betalningsansvaret på grund av utestående fordringar, är de inom denna övre gräns skyldiga att säkerställa att betalning görs av samtliga ifrågavarande utestående fordringar. 37 Om arbetstagarna erhållit förskott på de fordringar som avser garantiperioden, skall dessa förskott räknas av mot fordringarna så att det kan fastställas i vilken mån fordringarna inte har betalats. 38 Ett förbud mot kumulation som går ut på att den lön som betalats till nämnda arbetstagare under garantiperioden skall räknas av mot den övre gräns som medlemsstaten satt för betalningsansvaret på grund av utestående fordringar, har däremot direkt menlig inverkan på det minimiskydd som garanteras genom direktivet. 39 Även om det enligt artikel 10 i direktivet är tillåtet för medlemsstaterna att vidta nödvändiga åtgärder för att förhindra missbruk, framgår det inte av handlingarna i målen att något missbruk förekommer eller förekommit som skall förhindras genom ifrågavarande förbud mot kumulation. 40 Mot denna bakgrund skall tolkningsfrågan besvaras på följande sätt. Artiklarna 3.1 och 4.3 första stycket i direktivet skall tolkas så, att det inte är tillåtet för en medlemsstat att begränsa garantiinstitutionernas betalningsansvar till att endast avse ett belopp som täcker de berörda arbetstagarnas primära behov och från vilket avräkning görs med de belopp som arbetsgivaren erlagt under den period som täcks av garantin. Rättegångskostnader 41 De kostnader som har förorsakats den italienska regeringen, den franska regeringen och kommissionen, vilka har inkommit med yttranden till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. På dessa grunder beslutar DOMSTOLEN (andra avdelningen) – angående de frågor som genom beslut av den 19 december 2000, den 26 januari 2001 och den 18 januari 2001 har ställts av Tribunale di Pisa, Tribunale di Siena respektive Corte suprema di cassazione – följande dom: Artiklarna 3.1 och 4.3 första stycket i rådets direktiv 80/987/EEG av den 20 oktober 1980 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens skall tolkas så, att det inte är tillåtet för en medlemsstat att begränsa garantiinstitutionernas betalningsansvar till att endast avse ett belopp som täcker de berörda arbetstagarnas primära behov och från vilket avräkning görs med de belopp som arbetsgivaren erlagt under den period som täcks av garantin. Skouris Schintgen Colneric Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 4 mars 2004. Jenkins Young Justitiesekreterare Ordförande 1 – Rättegångsspråk: italienska.