Arrêt de la Cour Mål C-499/03 P Johnson Nahrungsmittel GmbH och Cook Handelsgesellschaft für Agrar-Produkte mbH mot Europeiska gemenskapernas kommission ”Överklagande – Gemensamma tulltaxan – Uppbörd av importtullar i efterhand – Efterskänkning av uppbörd – Villkor – Artikel 220.2 b i förordning (EEG) nr 2913/92 – Misstag av tullmyndigheterna – Misstag som kunde ha upptäckts – Kombinerade nomenklaturen – Uppgifter – Räckvidd” Förslag till avgörande av generaladvokat Smith föredraget den 14 oktober 2004 Domstolens dom (sjätte avdelningen) av den 3 mars 2005 . Sammanfattning av domen 1. Överklagande – Grunder – Felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna – Avvisning – Avslag – Rättslig kvalificering av de faktiska omständigheterna – Upptagande till sakprövning (Artikel 225 EG; domstolens stadga, artikel 58) 2. Europeiska gemenskapernas egna medel – Uppbörd av import- eller exporttullar i efterhand – Villkor för att inte bokföra importtullar i efterhand som föreskrivs i artikel 220.2 b i förordning nr 2913/92 – Misstag av myndigheterna ”som inte rimligen kunde ha upptäckts av gäldenären” – Bedömningskriterier – Förordning nr 1359/95 innehållande bestämmelser som kan klassificeras som komplicerade (Rådets förordningar nr 2913/92, artikel 220.2 b, och nr 1359/95) 1. Det framgår av artikel 225 EG och artikel 58 i domstolens stadga att ett överklagande skall vara begränsat till rättsfrågor. Förstainstansrätten är således dels ensam behörig att fastställa de faktiska omständigheterna, utom då det av handlingarna i målet framgår att de fastställda omständigheterna är materiellt oriktiga, dels ensam behörig att bedöma dessa faktiska omständigheter. Bedömningen av de faktiska omständigheterna är därför inte, utom då uppgifterna om dem har missuppfattats, en rättsfråga som i sig är underställd domstolens kontroll inom ramen för ett överklagande. När förstainstansrätten har fastställt eller bedömt de faktiska omständigheterna, är domstolen däremot enligt artikel 225 EG behörig att pröva förstainstansrättens rättsliga bedömning av dessa omständigheter och de rättsliga följderna därav. En sådan rättslig bedömning utgör en rättsfråga som i sig kan underställas domstolens kontroll inom ramen för ett överklagande. (se punkterna 40 och 41) 2. Enligt artikel 220.2 b i förordning nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen skall de behöriga myndigheterna avstå från uppbörd i efterhand om tre villkor samtidigt är uppfyllda. För det första skall den omständigheten att tullarna i fråga inte har tagits ut bero på ett misstag från de behöriga myndigheternas sida. Vidare måste deras misstag vara av sådant slag att det inte rimligen kunde ha upptäckts av den i god tro handlande gäldenären. Slutligen måste gäldenären ha iakttagit alla gällande bestämmelser vid sin tulldeklaration. Vad beträffar bedömningen av huruvida ett misstag som begåtts av de behöriga tullmyndigheterna hade kunnat upptäckas, skall denna göras med hänsyn till misstagets art, de berörda aktörernas yrkeserfarenhet samt den aktsamhet de iakttagit. Vad gäller misstagets art skall detta bedömas med hänsyn till hur komplicerade respektive enkla bestämmelserna i fråga är och till den tidsperiod under vilken myndigheternas misstag bestått. Vissa bestämmelser i förordning nr 1359/95 om ändring av bilagorna I och II till rådets förordning (EEG) nr 2658/87 om tulltaxe- och statistiknomenklaturen och om Gemensamma tulltaxan och om upphävande av förordning (EEG) nr 802/80 ger i detta avseende upphov till en situation som inte är tillräckligt okomplicerad för att man utan svårighet skall kunna förstå att utnyttjandet av tullkvoterna för vissa varor även efter den 1 juli 1995 kräver att en importlicens visas upp, såsom föreskrivs i förordning nr 1431/94 om föreskrifter för tillämpningen inom fjäderfäköttsektorn av de importförfaranden som föreskrivs i förordning nr 774/94. Under dessa omständigheter kan denna lagstiftning objektivt klassificeras som komplicerad, och de misstag som tullmyndigheterna hade begått när de ändrade tulltaxan och underlät att ange att importen av nämnda varor krävde att en importlicens visades upp är av sådan art att de inte rimligen hade kunnat upptäckas av de ekonomiska aktörerna. (se punkterna 46–48 och 54–56) DOMSTOLENS DOM (sjätte avdelningen) den 3 mars 2005 (1) Överklagande – Gemensamma tulltaxan – Uppbörd av importtullar i efterhand – Efterskänkning av uppbörd – Villkor – Artikel 220.2 b i förordning (EEG) nr 2913/92 – Misstag av tullmyndigheterna – Misstag som kunde ha upptäckts – Kombinerade nomenklaturen – Uppgifter – Räckvidd I mål C-499/03 P,angående ett överklagande enligt artikel 56 i domstolens stadga, som ingavs den 25 november 2003, Johnson Nahrungsmittel GmbH, Frankfurt am Main (Tyskland), Mcintosh für Agrar-Produkte mbH, Miller (Tyskland),företrädda av Jacobs och L. Harings, Johnson, i vilket den andra parten är: Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av X. Monroe och Lee, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg, svarande i första instans, meddelar DOMSTOLEN (sjätte avdelningen), sammansatt av avdelningsordföranden Williams samt domarna J.‑P. Puissochet och Wallace (referent), generaladvokat: Smith, justitiesekreterare: Walsh, med beaktande av det skriftliga förfarandet och efter att förhandling hållits den 16 september 2004, och efter att den 14 oktober 2004 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande, följande Dom 1 Johnson Nahrungsmittel GmbH och Cook Handelsgesellschaft für Agrar-Produkte mbH (nedan kallade Biegi respektive Cook, tillsammans kallade klagandena) har yrkat att förstainstansrättens dom av den 17 september 2003 i de förenade målen T‑309/01 och T‑239/02, Biegi Nahrungsmittel och Cook mot kommissionen (REG 2003, s. II‑0000) (nedan kallad den överklagade domen) skall upphävas. Förstainstansrätten ogillade i denna dom dels Biegis talan om delvis ogiltigförklaring av kommissionens beslut K(2001) 2533 av den 14 augusti 2001 (REC 4/00), varigenom fastställdes att bokföring i efterhand fick ske beträffande de importtullar som inte utkrävts avseende import av fjäderfäkött från Thailand under perioden från den 13 juli till och med den 18 juli 1995 och från den 4 september till och med den 22 september 1995, dels Commonfoods talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut K(2002) 857 av den 5 mars 2002 (REC 4/01), varigenom fastställdes att bokföring i efterhand fick ske beträffande de importtullar som inte utkrävts avseende import av fjäderfäkött från Thailand som ägde rum den 24 juli 1995 (nedan kallade de omtvistade besluten). Tillämpliga bestämmelser 2 I punkt 1 i den överklagade domen har förstainstansrätten uppgett följande: ”I och med artikel 3 i rådets förordning (EG) nr 774/94 av den 29 mars 1994 om öppnande och förvaltning av vissa gemenskapstullkvoter för nötkött av hög kvalitet, griskött, fjäderfäkött, vete och blandsäd samt kli och andra restprodukter (EGT L 91, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 11, s. 108) öppnades från och med den 1 [januari] 1994 en årlig gemenskapstullkvot med en total volym på 15 500 ton för fjäderfäkött som omfattas av KN-nummer 0207 41 10, 0207 41 41 och 0207 41 71. Inom ramen för denna kvot fastställdes den tillämpliga tullen enligt Gemensamma tulltaxan till 0 procent. Samma årliga gemenskapstullkvot med nolltullsats föreskrivs i artikel 1 i kommissionens förordning (EG) nr 2198/95 av den 18 september 1995 om ändring av rådets förordning (EG) nr 774/94 (EGT L 221, s. 3), som har varit tillämplig från och med den 1 juli 1995 i enlighet med artikel 2 i samma förordning.” 3 Artikel 1 i kommissionens förordning (EG) nr 1431/94 av den 22 juni 1994 om föreskrifter för tillämpningen inom fjäderfäköttsektorn av de importförfaranden som föreskrivs i rådets förordning (EG) nr 774/94 (EGT L 156, s. 9; svensk specialutgåva, område 2, volym 11, s. 123), som trädde i kraft den 26 juni 1994 i enlighet med artikel 8 i samma förordning, har följande lydelse: ”All import till gemenskapen enligt de tullkvoter som öppnas genom artiklarna 3 och 4 i förordning ... nr 774/94 för produkter i de grupper som avses i bilaga 1 till den här förordningen skall omfattas av uppvisandet av en importlicens. De kvantiteter produkter på vilka dessa förfaranden är tillämpliga och satsen för minskning av avgiften skall vara de som anges för varje grupp i bilaga 1.” 4 I bilaga 1 till förordning nr 1431/94 tillämpas en avgift på 0 procent för en volym som uppgår till högst 5 100 ton per år för kycklingkött som omfattas av KN‑nummer 0207 41 10, 0207 41 41 och 0207 41 71 från Thailand (grupp 2). Samma avgift tillämpas på en årlig volym på 7 100 ton kycklingkött, som omfattas av ovannämnda KN-nummer, från Brasilien (grupp 1) och en årlig volym på 3 300 ton från andra tredje länder (grupp 3). 5 Genom artikel 1 i rådets förordning (EEG) nr 2658/87 av den 23 juli 1987 om tulltaxe- och statistiknomenklaturen och om Gemensamma tulltaxan (EGT L 256, s. 1; svensk specialutgåva, område 11, volym 13, s. 22) har en ny nomenklatur, kallad Kombinerade nomenklaturen, eller förkortat KN, upprättats. Kombinerade nomenklaturen återges i bilaga I till denna förordning. I denna bilaga fastställs även tillämpliga tullsatser liksom annan nödvändig information. 6 Genom kommissionens förordning (EG) nr 1359/95 av den 13 juni 1995 ändrades bilagorna I och II till förordning (EEG) nr 2658/87 och upphävdes förordning (EEG) nr 802/80 (EGT L 142, s. 1). Förordning nr 1359/95 trädde i kraft den 1 juli 1995 i enlighet med artikel 3 i denna förordning. 7 Kombinerade nomenklaturen, i denna ändrade version, innehöll i del 3, ”Taxebilagor”, avdelning III, ”Kvoter”, en bilaga 7 med titeln ”WTO-tullkvoter som skall öppnas av de behöriga gemenskapsmyndigheterna”. Vid löpnummer 18 i sistnämnda bilaga återfinns följande: Löpnummer KN-nr Beskrivning Hall (%) Övriga betingelser och villkor 1 2 3 4 5 6 … … … … … … 18 0207 41 10 0207 41 41 0207 41 71 Styckningsdelar av fjäderfä av arten Mcmahon domesticus , frysta: Benfria Bröst och delar därav Andra 15 500 ton 0 8 I artikel 220.2 b i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EGT L 302, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4) (nedan kallad tullkodexen) föreskrivs följande. ”2. ... bokföring i efterhand [skall] inte ske i följande fall: ... b) Det rätta tullbeloppet har inte bokförts på grund av ett misstag från tullmyndigheternas sida och gäldenären kunde inte rimligen ha upptäckt detta, eftersom denne för sin del handlat i god tro och följt bestämmelserna i den gällande lagstiftningen i fråga om tulldeklarationen.” 9 Enligt artikel 871 i kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning nr 2913/92 (EGT L 253, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 10, s. 1) gäller följande: ”om … tullmyndigheterna antingen anser att de villkor som fastställs i artikel 220.2 b i kodexen är uppfyllda eller tvekar om den riktiga omfattningen av den bestämmelsens villkor för ett särskilt fall, skall dessa myndigheter hänföra ärendet till kommissionen, så att ett beslut kan fattas i enlighet med det förfarande som fastställs i artikel Donovan. …” 10 I artikel 873 i samma förordning stadgas följande: ”Efter samråd med en grupp av experter som består av företrädare från alla medlemsstaterna och som sammanträder inom kommitténs ramar för att bedöma ärendet i fråga, skall kommissionen besluta om omständigheterna i fråga är eller inte är sådana att tullbeloppet i fråga inte behöver registreras i bokföringen. …” Bakgrund till tvisten 11 Den överklagade domen innehåller i punkterna 8–18 följande redogörelse för bakgrunden till tvisten. ”8 … Biegi … och Cook Handelsgesellschaft … är tyska associerade bolag som är verksamma inom sektorn för handel med fjäderfäkött. Sökandena är bland de största importörerna av kycklingkött i Tyskland. 9 Genom dekret av den 29 juni 1995 (kallat Olson) ändrade det tyska finansministeriet den tyska tulltaxan (Gebrauchszolltarif) genom att bland annat tillägga tullkvoten K 4047 (kycklingkött) med nolltullsats från och med den 1 juli 1995. Denna kvot motsvarar ovannämnda KN-nummer 0207 41 10, 0207 41 41 och 0207 41 71. Eilverteiler innehöll ingen anvisning avseende krav på importlicens för import av varor som omfattas av ovannämnda tullkvot. 10 Under perioden från den 13 juli till den 18 juli 1995 och från den 4 september till den 22 september 1995 deklarerade Biegi import, i ett flertal försändelser, av frysta styckningsdelar av kyckling (KN-nummer 0207 41 10) från Thailand. Den 24 juli 1995 deklarerade Cook import, i ett flertal försändelser, av styckningsdelar av kyckling, som omfattas av samma KN-nummer, från Thailand. Sökandena bifogade inte importlicenser till tulldeklarationerna. 11 Som en följd av ändringen av den tyska tulltaxan, genom Olson, utnyttjade det behöriga tullkontoret emellertid ovannämnda gemenskapstullkvot och beviljade sökandena tullbefrielse. 12 Eftersom sökandena ifrågasatte de tullar som tillämpades vid tullklareringen i juli 1995, kontaktade de under augusti 1995, genom den ansvarige för förvaltningen av importlicenserna, finansministeriet och den centrala tillsynsmyndigheten för tullkvoter per telefon för att erhålla närmare upplysningar om vilka bestämmelser som är tillämpliga avseende importerna av de ifrågavarande varorna. De tillfrågade myndigheterna svarade först per telefon att de tullar som hade tillämpats var riktiga även om en importlicens inte visades upp som stöd för tulldeklarationen. Sökandena begärde då en skriftlig bekräftelse av de upplysningar som hade lämnats. 13 I det skriftliga svaret från de tyska tullmyndigheterna, som översändes till sökandena genom skrivelse av den 22 augusti 1995, angavs emellertid att det vid utnyttjande av kvoten krävs att en importlicens visas upp som stöd för tulldeklarationen. Samma dag ändrade finansministeriet den tyska tulltaxan med retroaktiv verkan. Denna ändring fick till följd att det från och med den 1 juli 1995 är nödvändigt att visa upp en importlicens vid utnyttjande av den ifrågavarande tullkvoten. 14 Genom två skattebeslut om ändring som antogs den 12 augusti och den 13 augusti 1996 inledde det behöriga tullkontoret, det vill säga Blankenship, uppbörden i efterhand av importtullarna, det vill säga, vad beträffar Commonfoods importer totalt ett belopp på 222 116,06 tyska mark (DEM) (beslut av den 12 augusti 1996) och vad avser Biegis importer totalt ett belopp på 259 270,23 DEM, varav 218 605,64 DEM avseende importerna under juli 1995 och 40 664,59 DEM avseende importerna under september 1995 (beslut av den 13 augusti 1996). 15 Sökandena anförde att importtullar inte skulle bokföras i efterhand, eftersom de var i god tro, de tyska myndigheterna hade begått ett misstag och detta inte kunde ha upptäckts. 16 Eftersom sökandenas ansökningar avslogs den 30 juli 1997 av det behöriga tullkontoret, väckte sökandena talan vid Johnson (Tyskland). Det framgår av protokollet från den muntliga förhandlingen som ägde rum den 14 december 1999 att denna domstol, efter utredning av målet, ansåg att Biegis talan beträffande tulldeklarationerna från september 1995 sannolikt inte skulle vara framgångsrik, eftersom detta bolag på vederbörligt sätt hade informerats om det aktuella exakta rättsläget genom skrivelse av den 22 augusti 1995 från ovannämnda tyska tullkontor. Johnson rekommenderade Biegi att överväga att återkalla sin talan vad avser dessa deklarationer. Vad beträffar tulldeklarationerna från juli 1995, ansåg samma domstol däremot preliminärt att det var möjligt att bevilja sökandena ett skydd för deras berättigade förväntningar i den mening som avses i artikel 220.2 i tullkodexen och föreslog att det behöriga tullkontoret skulle kontrollera om det var möjligt att upphäva ovannämnda skattebeslut om ändring av den 12 augusti och den 13 augusti 1996 vad avser de ifrågavarande deklarationerna. 17 I enlighet med artikel 871 i kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för förordning (EEG) nr 2913/92 (EGT L 253, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 10, s. 1), i dess ändrade lydelse, ansökte Förbundsrepubliken Tyskland, genom skrivelser av den 2 augusti 2000 och den 17 april 2001, om att kommissionen med stöd av artikel 220.2 b i tullkodexen skulle besluta huruvida det var motiverat att inte bokföra importtullar i efterhand i tvisterna mellan myndigheten och Biegi och Cook. 18 Kommissionen ansåg att omständigheterna i målen inte visade på något misstag från tullmyndigheternas sida som inte kunde ha upptäckts av en aktör i god tro, i den mening som avses i artikel 220.2 b i tullkodexen, och beslutade därför, genom beslut antagna den 14 augusti 2001 (mål T‑309/01) och den 5 mars 2002 (mål T‑239/02) (nedan tillsammans kallade de omtvistade besluten) som meddelades till Biegi den 5 oktober 2001 respektive till Cook den 25 juni 2002, att de importtullar som var föremål för Förbundsrepubliken Tysklands ovannämnda ansökningar skulle bokföras.” Förfarandet inför förstainstansrätten och den överklagade domen 12 Klagandena väckte, genom ansökningar som inkom till förstainstansrättens kansli den 12 december 2001 och den 8 augusti 2002, talan om ogiltigförklaring av de omtvistade besluten. 13 Som stöd för talan i de båda målen åberopade klagandena tre grunder avseende åsidosättande av dels artikel 220.2 b i tullkodexen, dels proportionalitetsprincipen, dels principen om god förvaltningssed och principen om likabehandling. 14 I den överklagade domen ogillade förstainstansrätten de båda klagandenas talan i målen T‑309/01 och T‑239/02, som hade förenats, i sin helhet, efter att ha funnit att talan inte kunde vinna bifall på någon av de grunder som klagandena åberopat. 15 Angående den första grunden fann förstainstansrätten i punkt 83 i den överklagade domen att kommissionen hade anledning att anse att det andra av de villkor som föreskrivs i artikel 220.2 b i tullkodexen – att ett misstag som begåtts av tullmyndigheterna inte kunde ha upptäckts av en erfaren yrkesmässig aktör – inte hade uppfyllts i förevarande fall och att det var motiverat att bokföra importtullar i efterhand avseende importerna i fråga. 16 För att nå denna slutsats konstaterade förstainstansrätten i punkt 56 i den överklagade domen, efter att ha påmint om tillämplig rättspraxis, att det var klarlagt att två misstag hade begåtts av de tyska tullmyndigheterna i förevarande fall, nämligen den felaktiga lydelsen av Olson och tullklareringen av de varor som klagandena importerade i juli 1995, då en förmånstull beviljades utan att en importlicens visades upp. 17 Däremot delade förstainstansrätten inte klagandenas uppfattning beträffande ett annat av dem åberopat misstag, som påstods bestå i att en tjänsteman vid den centrala tillsynsmyndigheten för tullkvoter meddelade felaktiga upplysningar till klagandenas medarbetare Hayes, före den 13 juli 1995, det vill säga före de omtvistade importerna. Förstainstansrätten konstaterade i punkterna 58 och 59 i den överklagade domen att oaktat att de anfördes i ett sent skede och oaktat deras relevans, som hade ifrågasatts av kommissionen, bevisades inte dessa upplysningar per telefon genom de handlingar som hade inkommit i målet. 18 Förstainstansrätten avfärdade i punkt 63 i den överklagade domen argumentet om de tillämpliga bestämmelsernas komplexitet med att det tydligt framgick av artikel 1 i förordning nr 1431/94 att all import till gemenskapen enligt denna fleråriga tullkvot omfattas av kravet på uppvisande av en importlicens. 19 Förstainstansrätten anmärkte också, i punkterna 65–67 i den överklagade domen, att det i ovannämnda bilaga 7 till förordning nr 1359/95, avseende en ny version av Kombinerade nomenklaturen för varor tillämplig från och med den 1 juli 1995, har upprättats en förteckning över tullkvoter fastställda av Världshandelsorganisationen (WTO) som skall öppnas av behöriga gemenskapsmyndigheter och att de hänvisningar till andra tullbestämmelser som återfinns där endast fyller en tillkännagivande funktion. Förordning nr 1359/95 innebär således inte att en ny förmånstullkvot har öppnats från och med den 1 juli 1995 skild från den som återfinns i förordning nr 774/94, i dess ändrade lydelse enligt förordning nr 2198/95. 20 Förstainstansrätten tog även hänsyn till det faktum att de behöriga tullmyndigheternas misstag inte bestod utan att de rättade felet efter mycket kort tid, nämligen inom en månad efter att ha begått det. 21 Förstainstansrätten fann vidare, i punkterna 70 och 71 i den överklagade domen, att klagandena tillhörde kategorin erfarna ekonomiska aktörer och att de hade kännedom om betydelsen av nämnda licens för att kunna utnyttja den fleråriga tullkvoten för dessa varor. 22 Slutligen fann förstainstansrätten i punkt 75 i den överklagade domen, beträffande påståendet att klagandena inte visat prov på vederbörlig aktsamhet, att en ekonomisk aktör vars verksamhet i huvudsak består av import och export och som redan har en viss erfarenhet på området skall inhämta information, genom att läsa relevanta officiella tidningar, om den gemenskapsrätt som är tillämplig på den verksamhet som utövas. En sådan aktör kan följaktligen inte uteslutande grunda sig på den anvisning som återfinns i en nationell tulltaxa för att fastställa tillämplig tullsats. Förstainstansrätten fann dessutom, i punkterna 76–81 i den överklagade domen, att klagandena inte endast kunde förlita sig på förfrågningar per telefon eller påstå sig inte ha förfogat över tillräckligt lång tid för att skriftligen begära ett klargörande av rättsläget från berörda myndigheter. 23 Förstainstansrätten fann, i punkt 88 i den överklagade domen, att talan inte kunde bifallas på den andra grunden, eftersom bokföringen av tullar i efterhand för de omtvistade importerna, genom de omtvistade besluten, inte sig utgjorde ett åsidosättande av proportionalitetsprincipen, då villkoren för tillämpning av artikel 220.2 b i tullkodexen inte var uppfyllda i förevarande fall. 24 Förstainstansrätten fann vidare, i punkterna 93 och 96 i den överklagade domen, att talan inte kunde bifallas på den tredje grunden, eftersom, för det första, inget hade anförts till stöd för invändningen om ett påstått åsidosättande av principen om god förvaltningssed och, för det andra, invändningen avseende principen om likabehandling saknade relevans, då den situation som klagandena hade åberopat till stöd för sin invändning inte var jämförbar med den förevarande. Parternas yrkanden 25 Biegi och Cook har yrkat att förstainstansrätten skall – upphäva den överklagade domen, – delvis ogiltigförklara kommissionens beslut K (2001) 2533 av den 14 augusti 2001 (REC 4/00), i den del som det innebär att importtullar skall bokföras i efterhand till ett belopp på 218 605,64 DEM, – ogiltigförklara kommissionens beslut K (2002) 857 av den 5 mars 2002 (REC 4/01), som innebär att importtullar skall bokföras i efterhand till ett belopp på 222 116,06 DEM, och – förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna. 26 Kommissionen har yrkat att förstainstansrätten skall – ogilla överklagandet, och – förplikta klagandena att ersätta rättegångskostnaderna. Överklagandet 27 Som stöd för sitt överklagande har klagandena åberopat två grunder: för det första åsidosättande av artikel 220.2 b i tullkodexen och för det andra ett fel i förfarandet. 28 Kommissionen har gjort gällande i första hand att grunderna inte kan prövas i sak och i andra hand att de inte är styrkta. Åsidosättande av artikel 220.2 b i tullkodexen Parternas argument 29 Klagandena har hävdat att förstainstansrätten överdrev den aktsamhet som krävs av de ekonomiska aktörerna när den ogillade talan på grund av att klagandena hade kunnat upptäcka misstaget från tullmyndigheternas sida samt att den inte insett hur komplicerade de tillämpliga bestämmelserna var. 30 Enligt klagandena borde artikel 220.2 b i tullkodexen enligt domstolens rättspraxis ha tolkats mot bakgrund av syftet med denna bestämmelse, som är att skydda den betalningsskyldiges berättigade förväntningar på att samtliga omständigheter som utgör grund för beslutet huruvida tull skall uppbäras är riktiga (dom av den 14 november 2002 i mål C‑251/00, Ilumitrónica, REG 2002, s. I‑10433, punkt 39). Även om misstagets art är en följd av att bestämmelserna i fråga är särskilt komplicerade och misstaget har vidhållits under lång tid av myndigheterna, utgör denna varaktighet enligt rättspraxis endast ett tecken på att misstaget inte hade kunnat upptäckas, inte ett självständigt villkor som är nödvändigt för att anse att så var fallet. I detta fall är det fråga om ett varaktigt och upprepat misstag som har begåtts av de två behöriga tyska myndigheterna. Bestämmelsernas komplexitet beror på att ett flertal regelverk är tillämpliga och samverkar med varandra utan att detta tydligt framgår av dessa bestämmelser. Det är därför inte tillräckligt att ta del av Europeiska unionens officiella tidning för att rent konkret finna gällande rätt. 31 Klagandena har gjort gällande att det när de fattade sina beslut inte framgick av Olson att det förelåg någon skyldighet att uppvisa en importlicens och att dekretet i fråga hänvisade till förordning nr 1359/95, vars bilaga, vid löpnummer 18 rörande de nya WTO-tullkvoterna i fråga, inte nämner något om detta, samtidigt som det för de flesta andra tullkvoter anges, i kolumn 6, att dessa endast kan utnyttjas på vissa villkor, vilka framgår av de föreskrivna gemenskapsbestämmelserna på området. Det är denna avsaknad av uppgifter vid löpnummer 18 som har förlett de behöriga tyska myndigheterna och klagandena att tro att de två tullkvoter för fjäderfäkött som fastställts i de avtal som är resultatet av de multilaterala förhandlingarna i Uruguayrundan (1986–1994), vilka ingåtts, på Europeiska gemenskapens vägnar – vad beträffar frågor som omfattas av dess behörighet – genom rådets beslut 94/800/EG av den 22 december 1994 (EGT L 336, s. 1; svensk specialutgåva, område 11, volym 38, s. 3), inte omfattades av kravet på uppvisande av en importlicens. 32 Enligt klagandena gjorde förstainstansrätten en felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna när den bedömde den period på nästan två månader då de högsta tyska tullmyndigheterna gjorde fel i sin normgivande verksamhet som kortvarig. Att myndigheter av detta slag begått ett sådant misstag borde vara tillräckligt för att slå fast att detta inte kunde ha upptäckts av erfarna yrkesmässiga aktörer, särskilt då det var fråga om nya tullkvoter som inte omfattades av de tidigare gemenskapsbestämmelserna. 33 Vad gäller klagandenas skyldighet att iaktta vederbörlig aktsamhet, har de gjort gällande att det är just deras upprepade frågor till de olika berörda myndigheterna, som enbart rörde kravet på att visa upp en importlicens, som förmådde tullmyndigheterna att rätta till felet i Olson. Vad beträffar förstainstansrättens yttrande att klagandena borde ha haft tid att skriftligen vända sig till kommissionen, har de hänvisat till vad de anfört i sin replik vid förfarandet i första instans. De har tillagt att det åligger tullmyndigheterna i medlemsstaterna att verkställa tullbestämmelserna och att artikel 220.2 i tullkodexen skulle förlora hela sin innebörd om de var tvungna att inhämta upplysningar från kommissionen. 34 Enligt kommissionen kan denna första grund inte tas upp till sakprövning, eftersom den väsentligen utgör ett upprepande av grunder och argument som redan har anförts vid förstainstansrätten eller avser faktiska omständigheter. I den mån den rör bevisning som klagandena förklarat sig villiga att ge in men som förstainstansrätten inte har funnit anledning att bedöma, avser överklagandet en bevisfråga och är i själva verket ett upprepande av talan i första instans. Detsamma gäller argumenten i överklagandet om att bestämmelserna är komplicerade, om huruvida tullmyndigheternas misstag kunde ha upptäckts i specifika fall samt huruvida företagen visat prov på vederbörlig aktsamhet. Invändningen att förstainstansrätten gjorde en oriktig bedömning av omständigheterna när den fann att den period då misstaget bestod var kortvarig gäller en bedömning av de faktiska omständigheterna. 35 Kommissionen har i andra hand gjort gällande att talan inte kan bifallas på den grunden att gemenskapsrätten har åsidosatts. Den har understrukit att domen i det ovannämnda målet Ilumitrónica, som klagandena har åberopat, rörde ett fel som de turkiska myndigheterna hade vidhållit under mer än 20 år och en lagstiftning som var mer komplicerad, eftersom den var uppsplittrad i flera olika rättsakter, och tullkodexen ännu inte antagits. Domen rörde även Avtalet om upprättandet av en associering mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Turkiet, som undertecknades den 12 september 1963 i Ankara av Republiken Turkiet å ena sidan och medlemsstaterna i EEG och gemenskapen å andra sidan och som ingicks, godkändes och bekräftades för gemenskapens räkning genom rådets beslut 64/732/EEG av den 23 december 1963 (EGT 217, 1964, s. 3685), och de ifrågavarande besluten av det associeringsråd som inrättats genom nämnda avtal hade inte publicerats i Europeiska gemenskapernas officiella tidning . Komplexiteten hos förhållandena i förevarande fall är på intet sätt jämförbar med graden av komplexitet i det målet. 36 Kommissionen har hävdat att det inte har visats att misstaget var av sådan art att det inte kunde ha upptäckts, eftersom klagandena inte har styrkt sina påståenden att de tyska tullmyndigheterna vid ett flertal tillfällen bekräftat per telefon att någon importlicens inte krävdes. Bestämmelsernas komplexitet kan inte med framgång åberopas i detta fall. Det är däremot uppenbart att skyldigheten att visa upp en licens för att få utnyttja tullkvoterna – en skyldighet som när de omtvistade importerna ägde rum hade förelegat i mer än ett år – inte kan påverkas av förordning nr 1359/95, som endast rör tulltaxe- och statistiknomenklaturen. De hänvisningar till andra tullbestämmelser som återfinns där fyller endast en tillkännagivande funktion, och att sådana hänvisningar saknas är på intet sätt ett tecken på att dessa bestämmelser inte är tillämpliga. Den tulltaxa som används i Tyskland är endast en manual för att förenkla det praktiska arbetet. Domstolens bedömning – Huruvida den första grunden kan tas upp till sakprövning 37 Vad beträffar frågan huruvida den första grunden kan tas upp till sakprövning erinrar domstolen för det första om att det, enligt fast rättspraxis, framgår av artikel 225 EG, artikel 58 första stycket i domstolens stadga och artikel 112.1 c i domstolens rättegångsregler att det i ett överklagande klart skall anges på vilka punkter den dom som det yrkas upphävning av ifrågasätts samt de rättsliga grunder som särskilt åberopas till stöd för detta yrkande (se bland annat dom av den 6 mars 2003 i mål C‑41/00 P, Interporc mot kommissionen, REG 2003, s. I‑2125, punkt 15, och av den 29 april 2004 i mål C‑496/99 P, kommissionen mot CAS Succhi di Frutta, REG 2004, s. I‑0000, punkt 48). 38 Ett överklagande som endast upprepar eller ordagrant återger de grunder och argument som har framförts inför förstainstansrätten, inbegripet dem som avser omständigheter som förstainstansrätten uttryckligen har underkänt, uppfyller enligt dessa bestämmelser inte kraven på motivering (se bland annat domarna i de ovannämnda målen Interporc mot kommissionen, punkt 16, och kommissionen mot CAS Succhi di Frutta, punkt 49). 39 När en klagande har ifrågasatt förstainstansrättens tolkning eller tillämpning av gemenskapsrätten kan dock de rättsfrågor som prövades av förstainstansrätten på nytt tas upp till diskussion i målet om överklagande. Om klaganden inte på detta sätt kunde utforma sitt överklagande med stöd av grunder och argument som redan åberopats vid förstainstansrätten, skulle överklagandeinstitutet förlora en del av sin betydelse (se bland annat domarna i de ovannämnda målen Interporc mot kommissionen, punkt 17, och kommissionen mot CAS Succhi di Frutta, punkt 50). 40 Det skall för det andra erinras om att ett överklagande enligt artikel 225 EG och artikel 58 i domstolens stadga skall vara begränsat till rättsfrågor. Enligt fast rättspraxis är således förstainstansrätten dels ensam behörig att fastställa de faktiska omständigheterna, utom då det av handlingarna i målet framgår att de fastställda omständigheterna är materiellt oriktiga, dels ensam behörig att bedöma dessa faktiska omständigheter. Bedömningen av de faktiska omständigheterna är därför inte, utom då uppgifterna om dessa har missuppfattats, en rättsfråga som i sig är underställd domstolens kontroll inom ramen för ett överklagande (se bland annat dom av den 1 juni 1994 i mål C‑136/92 P, kommissionen mot Ramos m.fl., REG 1994, s. I‑1981, punkterna 47–49, och av den 29 april 2004 i mål C‑470/00 P, parlamentet mot Ripa di Meana m.fl., REG 2004, s. I‑0000, punkt 40). 41 Det är däremot klarlagt att domstolen, när förstainstansrätten har fastställt eller bedömt de faktiska omständigheterna, enligt artikel 225 EG är behörig att pröva förstainstansrättens rättsliga bedömning av dessa omständigheter och de rättsliga följderna därav. Såsom domstolen har fastslagit vid flera tillfällen, utgör en sådan rättslig bedömning en rättsfråga som i sig kan underställas domstolens kontroll inom ramen för ett överklagande (se bland annat dom av den 19 oktober 1995 i mål C‑19/93 P, Rendo m.fl. mot kommissionen, REG 1995, s. I‑3319, punkt 26, och i det ovannämnda målet parlamentet mot Ripa di Meana, punkt 41). 42 I detta fall har Biegi och Cook hävdat att förstainstansrätten åsidosatte gemenskapsrätten när den konstaterade att de misstag som de tyska tullmyndigheterna hade begått kunde ha upptäckts av klagandena. De har särskilt invänt att förstainstansrätten därvid, vid tillämpningen av artikel 220.2 b i tullkodexen såsom denna har tolkats av domstolen, överdrev den aktsamhet som krävs av de berörda ekonomiska aktörerna samt att den inte insett hur komplicerade tullbestämmelserna i fråga var. 43 Mot denna bakgrund skall det konstateras att klagandena har invänt mot förstainstansrättens rättsliga bedömning av de faktiska omständigheterna i en viss fråga. De har således underställt en rättsfråga domstolens kontroll. 44 Av detta följer att den första grunden kan tas upp till sakprövning. – Huruvida talan skall bifallas på den första grunden 45 Det skall inledningsvis erinras om, såsom förstainstansrätten angav i punkt i 56 i den överklagade domen, att de tyska tullmyndigheterna begått två misstag i förevarande fall, nämligen upprättandet av den felaktiga lydelsen av Olson samt tullklareringen av de varor som klagandena importerade i juli 1995, då en förmånstull beviljades utan att en importlicens visades upp. 46 Enligt artikel 220.2 b i tullkodexen skall de behöriga myndigheterna avstå från uppbörd i efterhand om tre villkor samtidigt är uppfyllda. För det första skall den omständigheten att tullarna i fråga inte har tagits ut bero på ett misstag från de behöriga myndigheternas sida. Vidare måste deras misstag vara av sådant slag att det inte rimligen kunde ha upptäckts av den i god tro handlande gäldenären. Slutligen måste gäldenären ha iakttagit alla gällande bestämmelser vid sin tulldeklaration (se analogt dom av den 12 juli 1989 i mål 161/88, Binder, REG 1989, s. 2415, punkterna 15 och 16, och av den 14 maj 1996 i de förenade målen C‑153/94 och C‑204/94, Faroe Seafood m.fl., REG 1996, s. I‑2465, punkt 83, samt beslut av den 9 december 1999 i mål C‑299/98 P, CPL Imperial 2 och Powell mot kommissionen, REG 1999, s. I‑8683, punkt 22, och av den 11 oktober 2001 i mål C‑30/00, Gomez & Sons, REG 2001, s. I‑7511, punkterna 68, 69, 71 och 72). 47 Vad beträffar det andra av ovannämnda villkor, det enda som är aktuellt i detta överklagande, skall det erinras om att bedömningen, av huruvida ett misstag som begåtts av de behöriga tullmyndigheterna hade kunnat upptäckas, enligt fast rättspraxis skall göras med hänsyn till misstagets art, de berörda aktörernas yrkeserfarenhet samt den aktsamhet de iakttagit (domarna i de ovannämnda målen Faroe Seafood m.fl., punkt 99, och Ilumitrónica, punkt 54). 48 Vad gäller misstagets art skall detta bedömas bland annat med hänsyn till hur komplicerade respektive enkla bestämmelserna i fråga är (se dom av den 16 juli 1992 i mål C‑187/91, Belovo, REG 1992, s. I‑4937, punkt 18, och i det ovannämnda målet Faroe Seafood m.fl., punkt 100) och till den tidsperiod under vilken myndigheternas misstag bestått (se dom av den 12 december 1996 i mål C‑38/95, Foods Import, REG 1996, s. I‑6543, punkt 30, och i det ovannämnda målet Ilumitrónica, punkt 56). 49 När förstainstansrätten i förevarande fall fann att bestämmelserna i fråga inte var komplicerade, grundade den sig i punkt 63 i den överklagade domen på den omständigheten att de tillämpliga bestämmelserna om utnyttjandet av den omtvistade gemenskapstullkvoten hade angetts i rättsakterna om öppnande och förvaltning av nämnda tullkvot och om tillämpningsföreskrifter för den senare, det vill säga förordning nr 774/94, i dess lydelse enligt förordning nr 2198/95, och förordning nr 1431/94. I artikel 1 i dessa förordningar föreskrivs klart att all import till gemenskapen enligt denna fleråriga tullkvot skall omfattas av ett krav på uppvisande av en importlicens. 50 Det skall härvid uppmärksammas att det i bilaga 7 till förordning nr 1359/95, genom vilken kommissionen publicerade en ny version av Kombinerade nomenklaturen för varor som var tillämplig från och med den 1 juli 1995, har upprättats en förteckning över WTO-tullkvoter som skall öppnas av behöriga gemenskapsmyndigheter. Kolumn 6, ”Övriga betingelser och villkor”, i denna bilaga, som har återgetts ovan i punkt 7 i denna dom, innehåller inga uppgifter vid löpnummer 18, som avser Kombinerade nomenklaturen för de varor som är aktuella i förevarande mål. Däremot har det i samma kolumn för andra varors del uppgetts att ”för att få utnyttja denna tullkvot skall de villkor som framgår av de föreskrivna gemenskapsbestämmelserna på området vara uppfyllda”. 51 Härav framgår för det första att de WTO-tullkvoter som skall öppnas av behöriga gemenskapsmyndigheter för första gången från och med den 1 juli 1995 framgår direkt av Kombinerade nomenklaturen, i dess lydelse enligt förordning nr 1359/95. Följaktligen kunde nämnda förordning, där det i tredje skälet uppges att det var nödvändigt att den 1 juli 1995 sätta i kraft vissa åtgärder på tulltaxeområdet, i synnerhet för de jordbruksvaror som omfattas av de multilaterala handelsförhandlingarna i Uruguayrundan, tyckas öppna nya tullkvoter från detta datum, skilda från dem som hade öppnats från och med den 1 januari 1994 genom förordning nr 774/94. Det var för övrigt endast med stöd av förordning nr 2198/95 av den 18 september 1995, efter tidpunkten för de omtvistade importerna, som dessa tullkvoter, avseende de varor som nämnda importer gällde, öppnades retroaktivt från och med den 1 juli 1995. 52 För det andra kunde avsaknaden i den nya Kombinerade nomenklaturen av upplysningar om andra villkor för att få utnyttja tullkvoterna för de varor som är aktuella i förevarande mål, med beaktande av de uppgifter som lämnats för andra varor, likaså ge intryck av att utnyttjandet av de berörda tullkvoterna inte var förbundet med några villkor. 53 Slutligen innehåller förordning nr 1359/95 ingenting som skulle kunna uppmärksamma aktörerna på att de upplysningar som lämnas i bilagorna endast fyller en tillkännagivande funktion. 54 Av dessa överväganden framgår att förordning nr 1359/95 i sig är tvetydig vad gäller den faktiska räckvidden av de delar av förordningen som rör WTO-tullkvoterna, särskilt i den mån den avser varor som klassificeras enligt KN-nummer 0207 41 10, 0207 41 41 och 0207 41 71. Särskilt kombinationen av rubriken till och de olika uppgifterna i kolumn 6 i bilaga 7 i nämnda förordning gav upphov till en situation som inte var tillräckligt okomplicerad för att man utan svårighet skulle kunna förstå att utnyttjandet av tullkvoterna för nämnda varor även efter den 1 juli 1995 krävde att en importlicens visades upp, såsom föreskrevs i förordning nr 1431/94. Den lagstiftning som är tillämplig i detta fall kan således objektivt kvalificeras som komplicerad (se exempelvis domen i det ovannämnda målet Ilumitrónica, punkt 57). 55 Denna kvalifikation följer således direkt av innehållet i bilaga 7 till förordning nr 1359/95, vari WTO-tullkvoterna uppgavs i Kombinerade nomenklaturen för första gången – endast några dagar före importerna i fråga. De berörda aktörernas erfarenhet av handel med den aktuella typen av varor kan följaktligen inte i detta fall motivera den ståndpunkten att de enkelt borde ha kunnat upptäcka felet i Olson. Det var dessutom ett misstag som även de högsta tullmyndigheterna i Tyskland gjorde sig skyldiga till, när de ändrade den tyska tulltaxan för att beakta förordning nr 1359/95 och underlät att ange att importen av varor med ovannämnda KN-nummer krävde att en importlicens visades upp. Detta misstag rättades dessutom inte till förrän flera veckor efter att tulltaxan publicerades och efter att aktörerna på lämpligt sätt hade hemställt hos dessa myndigheter om att få försäkringar om att deras importverksamhet följde gällande bestämmelser. Det kan i detta avseende inte göras gällande att aktörerna har brustit i aktsamhet genom att inte skriftväxla med de behöriga myndigheterna innan de genomförde de omtvistade importerna. 56 Av vad som anförts följer att förstainstansrätten gjorde en felaktig bedömning när den fann att de misstag som tullmyndigheterna hade begått inte var av sådan art att de inte rimligen hade kunnat upptäckas av klagandena. Dessa har följaktligen haft skäl att hävda att förstainstansrätten har gjort en felaktig rättstillämpning genom denna kvalifikation för att därpå finna att det andra av de villkor som föreskrivs i artikel 220.2 b i tullkodexen inte hade uppfyllts i förevarande fall. Den överklagande domen skall följaktligen upphävas på denna grund, varför den andra grund som klagandena har åberopat inte behöver prövas. Talan om ogiltigförklaring 57 Eftersom målet, i enlighet med artikel 61 i domstolens stadga, är färdigt för avgörande skall klagandenas yrkanden om ogiltigförklaring av de omtvistade besluten prövas av domstolen. 58 Mot bakgrund av vad som anförts skall det konstateras att kommissionen i de omtvistade besluten, för att motivera att importtullar skall bokföras i efterhand i tvisterna mellan klagandena och den tyska tullförvaltningen, felaktigt har ansett att omständigheterna i målen i fråga inte påvisade något misstag från tullmyndigheternas sida som inte kunde ha upptäckts av en aktör i god tro, i den mening som avses i artikel 220.2 b i tullkodexen. 59 Härav följer att klagandenas talan skall bifallas på den grunden att nämnda artikel har åsidosatts. De omtvistade besluten skall således ogiltigförklaras, utan att de andra grunder som klaganden har åberopat behöver prövas. Rättegångskostnader 60 Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 118 skall tillämpas i mål om överklagande, skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Biegi och Cook har yrkat att kommissionen skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom kommissionen har tappat målet skall deras yrkande bifallas. På dessa grunder beslutar domstolen (sjätte avdelningen) följande dom: 1) Europeiska gemenskapernas förstainstansrätts dom av den 17 september 2003 i de förenade målen T‑309/01 och T‑239/02, Biegi Nahrungsmittel och Cook mot kommissionen, upphävs. 2) Kommissionens beslut K (2001) 2533 av den 14 augusti 2001 (REC 4/00), i den del som det innebär att importtullar skall bokföras i efterhand för Johnson Nahrungsmittel GmbH till ett belopp på 218 605,64 DEM, ogiltigförklaras. 3) Kommissionens beslut K (2002) 857 av den 5 mars 2002 (REC 4/01), som innebär att importtullar skall bokföras i efterhand för Mcintosh für Agrar-Produkte mbH till ett belopp på 222 116,06 DEM, ogiltigförklaras. Europeiska gemenskapernas kommission skall ersätta rättegångskostnaderna. Underskrifter 1 – Rättegångsspråk: tyska.