Mål C‑305/09 Europeiska kommissionen mot Republiken Italien ”Fördragsbrott – Statligt stöd – Direkta skattelättnader till förmån för företag som deltar i mässor utomlands – Återkrav” Sammanfattning av domen 1. Stöd som ges av en medlemsstat – Återkrav av ett rättsstridigt stöd – Skyldighet – Skyldighet att genomföra kommissionens beslut omedelbart och effektivt (Artiklarna 88.2 EG och 249 EG) 2. Talan om fördragsbrott – Skyldigheten att återkräva rättsstridigt stöd har inte iakttagits – Grunder för försvar – Absolut omöjligt att genomföra (Artiklarna 10 EG, 88.2 EG och 249 EG) 3. Stöd som ges av en medlemsstat – Återkrav av ett rättsstridigt stöd – Tillämpning av nationell rätt – Villkor och gränser – Nationella domstolars skyldigheter (Rådets förordning nr 659/1999, artikel 14.3) 1. Den medlemsstat till vilken ett beslut att återkräva ett olagligt stöd riktar sig är, enligt artikel 249 EG, skyldig att vidta alla lämpliga åtgärder för att säkerställa att beslutet verkställs och ska genomföra en effektiv återvinning av mottagna belopp. Då återkrav riktats alltför sent, efter att fristerna löpt ut, eller då lagstiftningsåtgärder, avsedda att säkerställa att de nationella domstolarna verkställer ett kommissionsbeslut enligt vilket en medlemsstat är skyldig att återkräva rättsstridigt stöd, vidtagits för sent eller visat sig otillräckliga, är de krav som följer av fördraget inte uppfyllda. Den omständigheten att en del av det rättsstridiga stödet ännu inte har återkrävts av medlemsstaten efter att samtliga frister som anges i kommissionens beslut har löpt ut är uppenbart oförenlig med medlemsstatens skyldighet att genomföra en effektiv återvinning av utbetalade belopp och utgör ett åsidosättande av skyldigheten att omedelbart och effektivt verkställa nämnda beslut. Den omständigheten att ungefär 90 procent av det rättsstridiga stödet har återvunnits vid dagen för förhandlingen vid domstolen i förevarande mål föranleder inte någon annan bedömning. (se punkterna 26, 27, 29, 30 och 40) 2. Vid en talan om fördragsbrott som kommissionen väckt med stöd av artikel 88.2 EG, är den enda grund som en medlemsstat kan åberopa till sitt försvar att det föreligger ett absolut hinder för en korrekt verkställighet av beslutet. Villkoret att det ska föreligga ett absolut hinder för att verkställa beslutet är inte uppfyllt när svarandemedlemsstaten endast underrättar kommissionen om de rättsliga, politiska och praktiska svårigheter som det innebär att genomföra beslutet, utan att vidta någon faktisk åtgärd gentemot de ifrågavarande företagen i syfte att återkräva stödet och utan att föreslå kommissionen några alternativa lösningar för att genomföra beslutet, som skulle kunna göra det möjligt att övervinna svårigheterna. I synnerhet kan inte den omständigheten att den aktuella medlemsstaten erfarit att det varit nödvändigt att kontrollera varje berört företags individuella situation för att kunna genomföra en förhandsgranskning, och på så vis identifiera stödmottagarna i kommissionens beslut, rättfärdiga att beslutet inte har verkställts. En medlemsstat som vid verkställandet av ett kommissionsbeslut inom området för statligt stöd möter oförutsedda och oförutsägbara svårigheter eller som blir varse följder som kommissionen inte har förutsett ska underställa kommissionen dessa problem för bedömning, med förslag på lämpliga förändringar av det ifrågavarande beslutet. I ett sådant fall bör kommissionen och medlemsstaten, enligt den regel om en ömsesidig skyldighet till lojalt samarbete som åligger medlemsstaterna och gemenskapens institutioner, vilken i synnerhet ligger till grund för artikel 10 EG, samarbeta med god vilja för att övervinna svårigheterna, med fullt iakttagande av bestämmelserna i fördraget, i synnerhet bestämmelserna avseende stödåtgärder. (se punkterna 32–34 och 37) 3. Den nationella domstolens prövning av den formella lagenligheten av ett nationellt beslut som har fattats för att återkräva ett rättsstridigt statligt stöd ska visserligen anses vara en enkel konkretisering av den allmänna unionsrättsliga principen om ett effektivt domstolsskydd. De nationella domstolarna är emellertid enligt artikel 14.3 i förordning nr 659/1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel 88 EG skyldiga att säkerställa att beslutet om återkrav av det olagliga stödet får full verkan och att uppnå ett resultat som är förenligt med beslutets syfte. Om upphävandet av en nationell rättsakt om verkställande av ett kommissionsbeslut enligt vilket det rättsstridiga stödet ska återkrävas utgör hinder för att beslutet verkställs omedelbart och effektivt, är det nämligen inte förenligt med kraven i artikel 14.3 i nämnda förordning. (se punkterna 46 och 47) DOMSTOLENS DOM (första avdelningen) den 5 maj 2011 ( * ) ”Fördragsbrott – Statligt stöd – Direkta skattelättnader till förmån för företag som deltar i mässor utomlands – Återkrav” I mål C‑305/09, angående en talan om fördragsbrott enligt artikel 88.2 EG, väckt den 30 juli 2009, Europeiska kommissionen , företrädd av Wang, V. Di Paul och Tran, samtliga i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg, sökande mot Republiken Italien, företrädd av Cook, i egenskap av ombud, biträdd av Werner och Combs, avvocati dello Stato, med delgivningsadress i Luxemburg, svarande, meddelar DOMSTOLEN (första avdelningen) sammansatt av avdelningsordföranden Bryant samt domarna Carter, M. Ilešič, M. Safjan (referent) och Mccarty, generaladvokat: V. Gardner, justitiesekreterare: handläggaren Martinez, efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 16 december 2010, med hänsyn till beslutet, efter att ha hört generaladvokaten, att avgöra målet utan förslag till avgörande, följande Dom 1 Europeiska gemenskapernas kommission har yrkat att domstolen ska fastställa att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt EG‑fördraget och enligt artiklarna 2–4 i kommissionens beslut 2005/919/EG av den 14 december 2004 om direkta skattelättnader till förmån för företag som deltar i mässor utomlands (EUT L 335, 2005, s. 39), genom att inte inom föreskrivna frister ha vidtagit alla nödvändiga åtgärder för att avveckla den stödordning som i nämnda beslut befunnits vara rättsstridig och oförenlig med den gemensamma marknaden och från stödmottagarna återkräva det stöd som betalats ut enligt denna ordning. Tillämpliga bestämmelser 2 Skäl 13 i rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel [88 EG] (EGT L 83, s. 1) har följande lydelse: ”I fall av olagligt stöd som inte är förenligt med den gemensamma marknaden bör en effektiv konkurrens återställas. Därför är det nödvändigt att stödet jämte ränta återkrävs utan dröjsmål. Det är lämpligt att återkravet verkställs enligt förfaranden i nationell rätt. Tillämpningen av dessa förfaranden bör inte försvåra återställandet av effektiv konkurrens genom att hindra att kommissionens beslut genomförs omedelbart och effektivt. För att nå detta resultat bör medlemsstaterna vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att kommissionens beslut verkställs.” 3 I artikel 14 i förordning nr 659/1999, som har rubriken ”Återkrav av stöd”, föreskrivs följande: ”1. Vid negativa beslut i fall av olagligt stöd skall kommissionen besluta att den berörda medlemsstaten skall vidta alla nödvändiga åtgärder för att återkräva stödet från mottagaren (nedan kallat beslut om återkrav). Kommissionen skall inte återkräva stödet om detta skulle stå i strid med en allmän princip i gemenskapsrätten. 2. Det stöd som skall återkrävas enligt ett beslut om återkrav skall innefatta ränta med en lämplig räntesats som fastställs av kommissionen. Räntan skall betalas från det datum då det olagliga stödet stod till stödmottagarens förfogande till det datum då det har återbetalats. 3. Utan att det påverkar förordnanden av Europeiska gemenskapernas domstol enligt artikel [242 EG] skall återkravet verkställas utan dröjsmål och enligt den berörda medlemsstatens förfaranden enligt nationell lagstiftning, förutsatt att dessa förfaranden gör det möjligt att omedelbart och effektivt verkställa kommissionens beslut. I det syftet skall de berörda medlemsstaterna vid förfaranden inför nationella domstolar vidta alla nödvändiga åtgärder som är tillgängliga i deras respektive rättssystem, inbegripet interimistiska åtgärder, utan att gemenskapsrätten påverkas.” 4 I artikel 23.1 i samma förordning föreskrivs följande: ”Om den berörda medlemsstaten inte följer villkorliga eller negativa beslut, särskilt i fall som avses i artikel 14, får kommissionen hänskjuta ärendet direkt till Europeiska gemenskapernas domstol i enlighet med artikel [88.2 EG].” Bakgrund till tvisten 5 I skäl 1 i beslut 2005/919 anges följande: ”Den 30 september 2003 utfärdade Italien lagförslag nr 269 om brådskande åtgärder för utveckling av ekonomin och sanering av de offentliga räkenskaperna [nedan kallat lagförslag nr 269/2003] som offentliggjordes i Republiken Italiens officiella tidning [GURI] nr 229 av den 2 oktober 2003. I artikel 1.1 b i lagförslag nr 269/2003 föreskrivs särskilda skattelättnader för deltagande i mässor utomlands. Detta lagförslag omvandlades senare, utan ändringar, till lag nr 326 av den 24 november 2003 … som offentliggjordes i Republiken Italiens officiella tidning [GURI] nr 274 av den 25 november 2003.” 6 Av beslutet följer att enligt den aktuella stödordningen får företag som är skyldiga att betala bolagsskatt i Italien, och som var verksamma den 2 oktober 2003, dra av de utgifter som direkt kan hänföras till deltagande i mässor utomlands. Avdraget påverkar fastställandet av den beskattningsbara inkomsten för år 2004 för de företag vars räkenskapsår sammanfaller med kalenderåret. 7 De Italienska myndigheterna har, till följd av att kommissionen inledde det formella förfarandet, offentligt underrättat de potentiella mottagarna av det aktuella stödet om de eventuella följderna av att kommissionen förklarar stödet oförenligt med den gemensamma marknaden. Efter att ha förklarat det aktuella stödet oförenligt med den gemensamma marknaden ansåg kommissionen att det var nödvändigt att återkräva det stöd som redan hade betalats ut till mottagarna. 8 I artiklarna 1–4 i beslut 2005/919 föreskrevs närmare följande: ”Artikel 1 Den statliga stödordning som har beviljats i form av skattelättnader till förmån för företag som deltar i mässor utomlands enligt artikel 1.1 b i lagförslag nr 269/2003 och som Italien olagligen har genomfört i strid mot artikel 88.3 i EG‑fördraget är oförenlig med den gemensamma marknaden. Italien skall upphäva den stödordning som avses i första stycket. Artikel 2 1. Italien skall vidta alla åtgärder som krävs för att från stödmottagarna återkräva de stöd som avses i artikel 1 och som olagligen har betalats ut. Återkravet skall ske utan dröjsmål och i enlighet med förfarandena i nationell lagstiftning. 2. Om stödet redan har beviljats genom sänkta skatteinbetalningar under det innevarande beskattningsåret skall Italien inkräva hela skatteskulden i samband med den planerade avräkningen 2004. I alla andra fall skall Italien återvinna skatteskulden senast vid utgången av det första beskattningsåret efter delgivning av detta beslut. 3. De stöd som skall återvinnas skall innefatta ränta som löper från den dag då stöden ställdes till mottagarnas förfogande fram till den dag då stöden verkligen har återbetalats och som beräknas enligt bestämmelserna i artiklarna 9–11 i förordning (EG) nr 794/2004. Artikel 3 Inom loppet av två månader från delgivningen av detta beslut skall Italien genom det formulär som bifogas beslutet underrätta kommissionen om de åtgärder som vidtagits för att följa detta. Inom loppet av samma tidsfrist som nämns i första stycket skall Italien: a) ålägga alla mottagare av stöd enligt artikel 1 att betala tillbaka de olagliga stöden inklusive ränta, och b) inkomma med alla handlingar som styrker att återvinningsförfarandet har inletts avseende mottagarna av de olagliga stöden. Artikel 4 Detta beslut riktar sig till Republiken Italien.” Det administrativa förfarandet 9 Beslut 2005/919 delgavs Republiken Italien den 17 december 2004. 10 De italienska myndigheterna vidtog ett antal åtgärder för att verkställa beslutet och informerade kommissionen om dessa åtgärder. Bland åtgärderna märks bland annat följande: – De italienska myndigheterna informerade kommissionen om antagandet av lag nr 29 av den 25 januari 2006 (GURI nr 32 av den 8 februari 2006) (nedan kallad lag nr 29/2006), som varit i kraft sedan den 23 februari 2006. I lagbestämmelserna föreskrevs särskilt att den aktuella stödordningen skulle upphöra, och vidare angavs villkoren för identifiering, fastställande och återkrav av det rättsstridigt erhållna stödet. – Agenzia delle Entrate angav återbetalningskoder för återvinningen av det aktuella stödet, gav de lokala och regionala myndigheterna praktiska direktiv och instrument för återvinningen av stödet och antog slutligen ett lämpligt databaserat förfarande för uppföljning av hur arbetet med att återkräva stöd fortskred. – Den italienska lagstiftaren försökte lagstiftningsvägen lösa det processuella problem som uppstått på grund av att de nationella domstolarna beslutat om uppskov med verkställigheten av föreläggandena om återbetalning av nämnda stöd, genom att anta lagdekret nr 59 av den 8 april 2008 (GURI nr 84, av den 9 april 2008, s. 3) (nedan kallat lagdekret nr 59/2008), som varit i kraft sedan den 9 april 2008, och som omvandlades till lag genom lag nr 101 av den 6 juni 2008 (GURI nr 132 av den 7 juni 2008, s. 4). 11 Kommissionen vidhöll under hela det administrativa förfarandet att beslut 2005/919 skulle verkställas omedelbart och effektivt. Kommissionen begärde dessutom vid flera tillfällen ytterligare upplysningar och klarlägganden rörande mottagarna av det aktuella stödet och om hur bestämmelserna om återkrav av stödet skulle utformas. De italienska myndigheterna underrättade därefter kommissionen genom flera på varandra följande skrivelser om situationen och om vilka krav som skulle ställas i bestämmelserna för att verkställa beslut 2005/919. 12 Kommissionen riktade Republiken Italiens uppmärksamhet på den omständigheten att det förfarande för att återkräva det stöd som förklarats rättsstridigt och oförenligt med den gemensamma marknaden var otillräckligt. I skrivelse av den 11 december 2007 påpekade kommissionen närmare bestämt att det stöd som de italienska myndigheterna hade återvunnit motsvarade mindre än 50 procent av det stöd som de kunde antas ha betalat ut. Kommissionen ansåg att ansträngningarna för att återkräva stödet inte hade varit tillräckliga trots de lagstiftningsinitiativ som vidtagits, och beslutade därför att väcka förevarande talan. Talan Parternas argument 13 Kommissionen har i sin ansökan påpekat att den medlemsstat till vilket ett beslut om återkrav av rättsstridigt stöd är riktat är skyldig att vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att beslutet verkställs, enligt artikel 249 EG. 14 Kommissionen anser att skyldigheten att rikta återkrav utgör en faktisk skyldighet att uppnå resultat. Återkravet ska dessutom inte endast vara effektivt utan även ske omedelbart. 15 Vad beträffar behovet av att anta en lag och motsvarande administrativa genomförandeåtgärder för att verkställa beslut 2005/919, har kommissionen vid flera tillfällen erinrat om att lagstiftning inte var det mest lämpliga sättet att säkerställa att beslutet verkställs omedelbart och effektivt. 16 Kommissionen har påpekat att den enda grund som Republiken Italien kan åberopa till sitt försvar i detta mål är att det föreligger ett absolut hinder för en korrekt verkställighet av beslut 2005/919. De italienska myndigheterna har emellertid aldrig hävdat att det skulle vara absolut omöjligt att verkställa beslutet korrekt. 17 Villkoret att det ska föreligga ett absolut hinder för att verkställa beslutet är under alla omständigheter inte uppfyllt när svarandemedlemsstaten endast underrättar kommissionen om de rättsliga, politiska och praktiska svårigheter som det innebär att genomföra beslut 2005/919. 18 Vad beträffar de nationella domstolarnas beslut om uppskov har kommissionen påpekat att effektivitetsprincipen även gäller för nationella domstolar. I en situation där en stödmottagare begär att ett återkrav ska skjutas upp är den nationella domstolen skyldig att följa de krav som anges i domstolens praxis för att inte beslutet ska berövas sin ändamålsenliga verkan. De beslut om uppskov som de nationella domstolarna har fattat i detta mål lever inte upp till de krav som följer av denna rättspraxis. 19 Även om den nationella domstolen enligt lagdekret nr 59/2008, som nämnts i punkt 10 ovan, i princip bör fatta ett beslut om att omedelbart begära förhandsavgörande hos domstolen vid ett beslut om uppskov på grunder som rör återkravsbeslutets rättsstridighet, anser kommissionen att ovannämnda lagdekret inte förefaller ha haft något betydande praktiskt inflytande på de nationella domstolarnas praxis vad gäller förfarandet. Kommissionen har dessutom påpekat att mer än fyra år efter att beslut 2005/919 antogs hade de italienska myndigheterna endast återvunnit ungefär 65 procent av det stöd för vilket ett betalningsföreläggande skickats ut. 20 Vad slutligen beträffar den informationsskyldighet som åvilar de italienska myndigheterna enligt såväl artikel 3 i beslut 2005/919 som artikel 10 EG, har kommissionen påpekat att den inte fått några uppgifter om att det aktuella stödet har återkrävts av de 104 stödmottagare som inledningsvis inte hade haft rätt att nyttja stödet. Denna situation utgör ett åsidosättande av nämnda skyldighet. 21 Republiken Italien har gjort gällande att det inte anges i unionsrätten att ett visst förfarande ska följas vid återkrävandet av det statliga stödet, utan att det endast krävs att de nationella förfarandena ska vara ägnade att säkerställa en omedelbar och effektiv verkställighet av beslut 2005/919. 22 Det var just för att säkerställa en omedelbar och effektiv verkställighet av beslut 2005/919 som de italienska myndigheterna ansåg det vara nödvändigt att anta lag nr 29/2006. I den italienska rättsordningen utgör nämligen lagstiftning den mest ändamålsenliga åtgärden för att uppfylla de krav som följer av effektivitetsprincipen. 23 Republiken Italien har även påpekat att myndigheterna i den omfattande skriftväxlingen mellan kommissionen och de italienska myndigheterna bland annat angav att det uppkommit svårigheter till följd av att det var nödvändigt att beräkna de belopp som skulle betalas och till följd av att stödet inte skulle återkrävas från små och medelstora företag, då det med avseende på dessa skulle anses vara förenligt med den gemensamma marknaden. 24 Vad beträffar kommissionens argument att de nationella rättsprocesserna är ineffektiva, har Republiken Italien påpekat att lagstiftaren och den nationella skattemyndigheten vidtagit åtgärder. Republiken Italien har i detta sammanhang även påpekat att den inte kan klandras för att inte ha återkrävt det aktuella stödet eftersom detta är avhängigt ett beslut från den nationella domstolen. 25 Vad beträffar kommissionens grund att informationsskyldigheten har åsidosatts har Republiken Italien hävdat att den upplyste kommissionen om att den situation som de potentiella stödmottagarna befinner sig i inte regleras genom lag nr 29/2006, utan att den snarare omfattas av bestämmelserna om skatteundandragande. Republiken Italien har dessutom till sitt försvar ingett en kompletterande förteckning över de belopp som mottagits samt över de relevanta mål som är anhängiga vid nationell domstol. Domstolens bedömning 26 Det följer av rättspraxis att den medlemsstat till vilken ett beslut att återkräva ett olagligt stöd riktar sig enligt artikel 249 EG är skyldig att vidta alla lämpliga åtgärder för att säkerställa att beslutet verkställs (se dom av den 5 oktober 2006 i mål C‑232/05, kommissionen mot Frankrike, REG 2006, s. I‑10071, punkt 42 och där angiven rättspraxis). 27 Medlemsstaten ska genomföra en effektiv återvinning av mottagna belopp (se domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Frankrike, punkt 42, och dom av den 22 december 2010 i mål C‑304/09, kommissionen mot Italien, REU 2010, s. I‑0000, punkt 32). Att rikta återkrav alltför sent, efter att fristerna löpt ut, uppfyller inte kraven i fördraget (domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Frankrike, punkt 32 och där angiven rättspraxis). 28 Enligt artikel 2.1 andra stycket i beslut 2005/919 ska Republiken Italien återkräva det aktuella stödet av stödmottagarna utan dröjsmål. I punkt 2 i samma artikel föreskrivs att om stödet redan har beviljats genom sänkta skatteinbetalningar under det innevarande beskattningsåret ska Republiken Italien inkräva hela skatteskulden med ränta i samband med den planerade avräkningen 2004. I alla andra fall ska skatteskulden jämte ränta återvinnas senast vid utgången av det första beskattningsåret efter delgivning av detta beslut, det vill säga den 17 december 2004. 29 Det är ostridigt i detta mål att en del av det rättsstridiga stödet inte hade återkrävts av Republiken Italien flera år efter att beslut 2005/919 hade delgetts och efter att samtliga frister som anges i detta beslut hade löpt ut. En sådan situation är uppenbart oförenlig med medlemsstatens skyldighet att genomföra en effektiv återvinning av mottagna belopp och utgör ett åsidosättande av skyldigheten att omedelbart och effektivt verkställa beslut 2005/919. 30 Den omständigheten, som framgår av handlingarna i målet, att ungefär 90 procent av det rättsstridiga stödet hade återvunnits vid dagen för förhandlingen i detta mål föranleder inte en annan bedömning. Det har inte heller bestritts att det totala beloppet av det aktuella stödet inte hade återvunnits vid dagen för talans väckande. 31 Det framgår inte heller av handlingarna i målet att de italienska myndigheterna har iakttagit de frister som föreskrivs i artikel 2 i beslut 2005/919 för att återkräva det rättsstridiga stödet av stödmottagarna. 32 Vad beträffar de argument som Republiken Italien har anfört till sitt försvar ska det erinras om att enligt fast rättspraxis är den enda grund som en medlemsstat kan åberopa till sitt försvar, vid en talan om fördragsbrott som kommissionen väckt med stöd av artikel 88.2 EG, att det föreligger ett absolut hinder för en korrekt verkställighet av beslutet (se, bland annat, dom av den 20 september 2007 i mål C‑177/06, kommissionen mot Spanien, REG 2007, s. I‑7689, punkt 46, av den 13 november 2008 i mål C‑214/07, kommissionen mot Frankrike, REG 2008, s. I‑8357, punkt 44, och domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Italien, punkt 35). 33 Villkoret att det ska föreligga ett absolut hinder för att verkställa beslutet är inte uppfyllt när svarandemedlemsstaten endast underrättar kommissionen om de rättsliga, politiska och praktiska svårigheter som det innebär att genomföra beslutet, utan att vidta någon faktisk åtgärd gentemot de ifrågavarande företagen i syfte att återkräva stödet och utan att föreslå kommissionen några alternativa lösningar för att genomföra beslutet, som gör det möjligt att övervinna svårigheterna (se, bland annat, dom av den 14 december 2006 i de förenade målen C‑485/03–C‑490/03, kommissionen mot Spanien, REG 2006, s. I‑11887, punkt 74, och av den 13 november 2008 i det ovannämnda målet kommissionen mot Frankrike, punkt 46, och domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Italien, punkt 36). 34 Domstolen har likaså redan uttalat att en medlemsstat som vid verkställandet av ett kommissionsbeslut möter oförutsedda och oförutsägbara svårigheter eller som blir varse följder som kommissionen inte har förutsett ska underställa kommissionen dessa problem för bedömning, med förslag på lämpliga förändringar av det ifrågavarande beslutet. I ett sådant fall bör kommissionen och medlemsstaten, enligt den regel om en ömsesidig skyldighet till lojalt samarbete som åligger medlemsstaterna och gemenskapens institutioner, vilken i synnerhet ligger till grund för artikel 10 EG, samarbeta med god vilja för att övervinna svårigheterna, med fullt iakttagande av bestämmelserna i fördraget, i synnerhet bestämmelserna avseende stödåtgärder (domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Italien, punkt 37, och där angiven rättspraxis). 35 Det ska i detta sammanhang påpekas att Republiken Italien vid sina kontakter med kommissionen samt under förfarandet vid domstolen inte har åberopat att det föreligger ett absolut hinder för att verkställa beslut 2005/919. Det framgår dessutom av handlingarna i målet att medlemsstaten aldrig lämnat förslag till kommissionen på ändringar av beslut 2005/919 för att kunna övervinna de svårigheter som är förbundna med en omedelbar och effektiv verkställighet av beslutet. 36 Den italienska regeringen har emellertid i förevarande fall endast underrättat kommissionen om de rättsliga, politiska och praktiska problem som är förknippade med verkställandet av beslutet. 37 Republiken Italiens argument avseende de svårigheter som uppkommit till följd av att det var nödvändigt att beräkna de belopp som skulle betalas och att stödet inte skulle återkrävas från små och medelstora företag, då det med avseende på dessa skulle anses vara förenligt med den gemensamma marknaden, kan inte godtas. Den omständigheten att den aktuella medlemsstaten erfor att det var nödvändigt att kontrollera varje berört företags individuella situation för att kunna genomföra en förhandsgranskning, och på så vis identifiera stödmottagarna i kommissionens beslut, rättfärdigar inte att beslutet inte har verkställts (se dom av den 1 april 2004 i mål C‑99/02, kommissionen mot Italien, REG 2004, s. I‑3353, punkt 23, och av den 1 juni 2006 i mål C‑207/05, kommissionen mot Italien, punkterna 46 och 50). 38 Det är korrekt att den italienske lagstiftaren under återvinningsförfarandet genom att först anta lag nr 29/2006 och sedan lagdekret nr 59/2008 har gjort ett allvarligt menat försök att säkerställa återvinningens effektivitet. Det framgår av handlingarna i målet att det i denna lag föreskrevs att stödordningen skulle upphöra samt att den innehöll villkoren för identifiering, fastställande och återkrav av det rättsstridigt erhållna stödet. Lagdekretet, som skulle lösa det processuella problem som uppstått genom att nationella domstolar beslutat om uppskov med verkställigheten av förelägganden om att återbetala stöd, syftade till att påskynda redan anhängiga tvister. 39 Den omständigheten att de i föregående punkt nämnda åtgärderna vidtogs har emellertid inte kunnat avhjälpa den situationen att det stöd som anges i beslut 2005/919 återkrävdes för sent. Lagen och lagdekretet trädde nämligen i kraft efter den i beslutet föreskrivna fristen, och eftersom Republiken Italien inte hade återvunnit en del av det rättsstridiga stödet flera år efter delgivandet av beslut 2005/919 fram till dagen för talans väckande, och efter att samtliga frister som anges i detta beslut hade löpt, synes de vara ineffektiva. 40 Det ska påpekas att lagstiftningsåtgärder, som vidtagits för att säkerställa att de nationella domstolarna verkställer ett kommissionsbeslut enligt vilket en medlemsstat är skyldig att återkräva rättsstridigt stöd, och som vidtagits för sent eller som visar sig otillräckliga, inte uppfyller de krav som följer av den rättspraxis som avses i punkterna 26 och 27 ovan (dom av den 22 december 2010 i det ovannämnda målet kommissionen mot Italien, punkt 42). 41 Republiken Italien har dessutom gjort gällande att den situation som vissa av stödmottagarna befinner sig i inte regleras genom lag nr 29/2006, utan att den snarare omfattas av bestämmelserna om skatteundandragande, och att den i ett sådant fall inte är skyldig att återkräva det rättsstridiga stödet. 42 Republiken Italiens hänvisning till tillämpningsområdet för lag nr 29/2006 är inte relevant i förevarande fall. Såsom framgår av artikel 1 i beslut nr 2005/919 och skäl 1 i detsamma verkställdes den aktuella stödordningen med tillämpning av artikel 1.1 b i lagdekret nr 269/2003, som senare omvandlades till lag nr 326 av den 24 november 2003. Republiken Italien ska emellertid enligt artikel 2.1 i beslut nr 2005/919 från stödmottagarna återkräva de stöd som har betalats ut med stöd av lagdekret nr 269/2003. Frågan huruvida den förmån som de berörda företagen beviljats var förenlig med den nationella lagstiftningen eller, tvärtom, utgjorde ett fall av skatteundandragande eller skattebedrägeri påverkar mot denna bakgrund inte den berörda medlemsstatens skyldighet att återvinna stödet inom föreskrivna frister. Såsom framgår av punkterna 33 och 37 ovan kan eventuella svårigheter som uppkommer till följd av att det är nödvändigt att kontrollera skattedeklarationerna inom ramen för de relevanta nationella förfarandena, inte i sig rättfärdiga att beslut 2005/919 inte verkställdes inom föreskrivna frister. 43 Vad beträffar kommissionens argument att de nationella domstolarna har möjlighet att bevilja uppskov med verkställigheten under återvinningsförfarandet, ska det erinras om att sådana åtgärder kan vidtas under förutsättning att de villkor som uppställts i rättspraxis är uppfyllda (se, bland annat, dom av den 21 februari 1991 i de förenade målen Young och C‑92/89, Zuckerfabrik Süderdithmarschen och Zuckerfabrik Soest, REG 1991, s. I‑415, svensk specialutgåva, volym 11, s. I‑19, och av den 9 november 1995 i mål C‑465/93, Atlanta Fruchthandelsgesellschaft m.fl. (I), REG 1995, s. I‑3761). 44 Den nationella domstolen kan besluta om uppskov med verkställigheten för det fall den hyser allvarliga tvivel om unionsrättsaktens giltighet och ska, för det fall domstolen inte redan handlägger frågan om den ifrågasatta rättsaktens giltighet, själv hänskjuta frågan till domstolen. I förevarande fall handlägger emellertid unionsdomstolen inte en fråga avseende giltigheten av beslut nr 2005/919. Republiken Italien har under alla omständigheter inte under förfarandet vid domstolen visat att de övriga villkor som uppställs i, i föregående punkt nämnda, rättspraxis är uppfyllda. 45 De enda nationella beslut avseende återkrav enligt beslut 2005/919 som parterna ingett i detta mål, nämligen det beslut som fattats av Commissione tributaria provinciale di Treviso den 2 juli 2007 och det beslut som fattats av Commissione tributaria regionale di Venezia-Mestre den 15 december 2008, syftar till, såsom Republiken Italien medgav vid förhandlingen, att kontrollera lagenligheten av en nationell rättsakt avseende återvinning av rättsstridigt stöd som beviljats ett företag, och påverkar inte lagenligheten av beslut 2005/919. Domarna i de ovannämnda målen Zuckerfabrik Süderdithmarschen, Zuckerfabrik Soest, och Atlanta Fruchthandelsgesellschaft m.fl. (I) är följaktligen inte tillämpliga med avseende på de nationella besluten. 46 Den nationella domstolens prövning av den formella lagenligheten av ett beslut som har fattats för att återkräva ett rättsstridigt statligt stöd ska visserligen anses vara ett uttryck för den allmänna unionsrättsliga principen om ett effektivt domstolsskydd. De nationella domstolarna är emellertid enligt artikel 14.3 i förordning nr 659/1999 skyldiga att säkerställa att beslutet om återkrav av det olagliga stödet får full verkan och att uppnå ett resultat som är förenligt med beslutets syfte (se dom av den 20 maj 2010 i mål Nielsen, Andrews och Escobar, Mann 2010, s. I‑0000, punkterna 25 och 29). 47 Om upphävandet av en nationell rättsakt om verkställande av ett kommissionsbeslut enligt vilket det rättsstridiga stödet ska återkrävas utgör hinder för att beslutet verkställs omedelbart och effektivt, är det nämligen inte förenligt med kraven i artikel 14.3 i förordning nr 659/1999 (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Andrews och Escobar, punkt 30). 48 Vad beträffar de nationella beslut som avses i punkt 45 ovan har, såsom framgår av handlingarna i målet, det företag som mottagit det rättsstridiga stödet och som är skyldigt att återbetala det enligt det nationella betalningsföreläggandet, som företaget överklagat, betalat tillbaka stödet först efter beslutet i andra instans den 15 december 2008 varigenom talan om upphävande ogillades. Av ovanstående överväganden framgår följaktligen att upphävandet i första instans av det nationella betalningsföreläggandet ledde till att det rättsstridiga stödet återvanns alldeles för sent. Denna situation är inte ägnad att säkerställa att beslut 2005/919 verkställs omedelbart och effektivt. 49 Det följer av vad som angetts ovan att förevarande talan ska bifallas i den mån kommissionen har kritiserat Republiken Italien för att den inte inom föreskrivna frister vidtog alla nödvändiga åtgärder för att av stödmottagarna återkräva allt det stöd som betalats ut enligt den stödordning som i beslut 2005/919 befunnits vara rättsstridig och oförenlig med den gemensamma marknaden. 50 Med hänsyn till den slutsats som dras i föregående punkt saknas anledning att pröva yrkandet att det ska fastställas att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter genom att inte underrätta kommissionen om de åtgärder som nämnts i föregående punkt, eftersom medlemsstaten faktiskt inte verkställde beslut 2005/919 inom föreskrivna frister (dom av den 22 december 2010 i det ovannämnda målet kommissionen mot Italien, punkt 57, och där angiven rättspraxis). 51 Republiken Italien har således underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 2 i beslut 2005/919 genom att inte inom föreskrivna frister ha vidtagit alla nödvändiga åtgärder för att av stödmottagarna återkräva det stöd som betalats ut enligt den stödordning som i beslut 2005/919 befunnits vara rättsstridig och oförenlig med den gemensamma marknaden. Rättegångskostnader 52 Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att Republiken Italien ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Republiken Italien har tappat målet, ska kommissionens yrkande bifallas. Mot denna bakgrund beslutar domstolen (första avdelningen) följande: 1) Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 2 i kommissionens beslut 2005/919/EG av den 14 december 2004 om direkta skattelättnader till förmån för företag som deltar i mässor utomlands, genom att inte inom föreskrivna frister ha vidtagit alla nödvändiga åtgärder för att av stödmottagarna återkräva allt det stöd som betalats ut enligt den stödordning som i beslut 2005/919 befunnits vara rättsstridig och oförenlig med den gemensamma marknaden. 2) Republiken Italien ska ersätta rättegångskostnaderna. Underskrifter * Rättegångsspråk: italienska.