62022CJ0498 DOMSTOLENS DOM (fjärde avdelningen) den 5 september 2024 ( *1 ) ”Begäran om förhandsavgörande – Rekonstruktion och likvidation av kreditinstitut – Direktiv 2001/24/EG – Artiklarna 3 och 6 – Rekonstruktionsåtgärd som vidtagits avseende ett kreditinstitut – Överföring av detta kreditinstituts skyldigheter och ansvar till en ’brobank’ som ägt rum innan talan väckts vid domstol med yrkande om betalning av en fordran gentemot nämnda kreditinstitut – Återföring till samma kreditinstitut av vissa skyldigheter och visst ansvar – Lagen i den medlemsstat där det aktuella förfarandet inleds ( lex concursus ) – En rekonstruktionsåtgärds verkningar i andra medlemsstater – Ömsesidigt erkännande – Rättsföljderna av att upplysningsplikten avseende rekonstruktionsåtgärden åsidosatts – Artiklarna 17, 21, 38 och 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – Rätt till egendom – Effektivt domstolsskydd – Konsumentskydd – Direktiv 93/13/EG – Artikel 6.1 – Oskäliga villkor – Rättssäkerhetsprincipen och principen om skydd för berättigade förväntningar – Huruvida ’brobanken’ har passiv saklegitimation” I de förenade målen C‑498/22–C‑500/22, angående beslut att begära förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF från Tribunal Supremo (Högsta domstolen, Spanien) av den 19 juli 2022, som inkom till domstolen den 21 respektive den 22 juli 2022, i målen Novo Banco SA – Jackson en España, Banco de Portugal, Fundo de Resolução mot C.F.O . (C‑498/22), J.M.F.T., M.H.D.S . (C‑499/22), Levy , Martin Servicios de Badajoz SL (C‑500/22), meddelar DOMSTOLEN (fjärde avdelningen) sammansatt av avdelningsordföranden Moreno samt domarna Aguilar, Michael, S. Orozco och Morris (referent), generaladvokat: Hernandez de la Tour, justitiesekreterare: handläggaren Franco, efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 26 oktober 2023, med beaktande av de yttranden som avgetts av: – Novo Banco SA – Jackson en España, genom B. Hoffman, N. Kane, och A. Suberviola Pagola, abogados, – Banco de Portugal och Fundo de Resolução, genom C. Martinez och J.M. Rodríguez Cárcamo, abogados, – C.F.O., genom Green Reed, abogado, och I.C. Covadonga Thompson, procuradora, – J.M.F.T. och M.H.D.S., genom J.A. Ballesteros Garrido, abogado, – Levy, Martin Servicios de Badajoz SL, genom Jackson, abogado, – Spaniens regering, genom L. Aguilera Smith och A. Gavela Llopis, båda i egenskap av ombud, – Portugals regering, genom P. Melton, M. Esménio och Jones, samtliga i egenskap av ombud, biträdda av R. Esteves de Green och Mora, advogados, – Europaparlamentet, genom Cohen, Hernandez och A. Tamás, samtliga i egenskap av ombud, – Europeiska unionens råd, genom Jenkins och Brennan, båda i egenskap av ombud, – Europeiska kommissionen, genom Bradford, Lawson, N. Ruiz García och Hill, samtliga i egenskap av ombud, och efter att den 21 mars 2024 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande, följande Dom 1 Respektive begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 3.2 och 6 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/24/EG av den 4 april 2001 om rekonstruktion och likvidation av kreditinstitut ( EGT L 125, 2001, s. 15 ), artikel 6.1 i rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga villkor i konsumentavtal ( EGT L 95, 1993, s. 29 ; svensk specialutgåva, område 15, volym 12, s. 169), artiklarna 17, 21, 38 och 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan), samt rättssäkerhetsprincipen och principen om skydd för berättigade förväntningar. 2 Respektive begäran har framställts i mål mellan, å ena sidan, Novo Banco SA – Jackson en España (nedan kallad Novo Banco), med stöd av Banco de Portugal (Portugals centralbank) och Fundo de Resolução (Resolutionsfonden, Portugal), och, å andra sidan, ett antal av Novo Bancos kunder. Målen rör den inverkan på olika avtal om finansiella produkter och tjänster som rekonstruktionsåtgärder har haft vilka vidtagits avseende det portugisiska kreditinstitutet Banco Espíritu Santo SA (BES) och dess spanska filial (nedan kallad Gilmore), som efterträtts av Novo Banco. Tillämpliga bestämmelser Unionsrätt Direktiv 2001/24 3 Skälen 3, 4, 6, 7, 11, 12 och 16 i direktiv 2001/24 har följande lydelse: ”(3) [Förevarande direktiv] ingår i den gemenskapslagstiftningsram som har kommit till stånd genom rådets och Europaparlamentets direktiv 2000/12/EG av den 20 mars 2000 om rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut [( EGT L 126, 2000, s. 1 )]. Enligt detta utgör ett kreditinstitut och dess filialer under verksamhetsperioden en enda enhet som står under behöriga myndigheters tillsyn i den stat som utfärdat den auktorisation som gäller inom hela [Europeiska] gemenskapen. (4) Det är särskilt olämpligt att bortse från den enhet som kreditinstitutet bildar tillsammans med sina filialer när det blir nödvändigt att vidta rekonstruktionsåtgärder eller inleda ett likvidationsförfarande. … (6) Det är viktigt att de administrativa eller rättsliga myndigheterna i hemlandet får exklusiv behörighet att besluta om och tillämpa de rekonstruktionsåtgärder som föreskrivs i lagstiftning och gällande praxis i denna medlemsstat. På grund av svårigheterna att harmonisera medlemsstaternas lagstiftning och praxis bör medlemsstaterna ömsesidigt erkänna de åtgärder som var och en av dem vidtar för att återskapa möjligheterna för de institut som medlemsstaten har auktoriserat att driva sin verksamhet vidare. (7) Det är nödvändigt att säkerställa att de rekonstruktionsåtgärder som vidtas av de administrativa eller rättsliga myndigheterna i hemlandet, liksom de åtgärder som vidtas av personer eller organ som dessa myndigheter har utsett för att administrera rekonstruktionsåtgärderna, får verkan i alla medlemsstater, och att detta inbegriper de åtgärder som innebär möjlighet att inställa betalningar, att uppskjuta exekutiva åtgärder eller nedsätta fordringar samt alla andra åtgärder som kan påverka tredje mans redan gällande rättigheter. … (11) Ett meddelande till tredje man om att rekonstruktionsåtgärder vidtagits är nödvändigt i de medlemsstater där det finns filialer, om sådana åtgärder riskerar att göra det svårt för tredje man att utöva vissa av sina rättigheter. (12) Principen om lika behandling av alla borgenärer när det gäller deras möjligheter att göra sina anspråk gällande fordrar att de administrativa eller rättsliga myndigheterna i hemlandet vidtar de åtgärder som är nödvändiga för att borgenärerna i värdlandet skall kunna utöva sin rätt att göra sina anspråk gällande inom föreskriven tid. … (16) Lika behandling av alla borgenärer kräver att kreditinstitutet likvideras enligt principerna om enhet och universalitet, enligt vilka hemlandets administrativa eller rättsliga myndigheter skall ha exklusiv behörighet och deras beslut skall erkännas och utan formaliteter få samma rättsverkan i alla andra medlemsstater som besluten får enligt hemlandets lag, såvida inte något annat föreskrivs i [förevarande direktiv].” 4 I artikel 1.1 i direktiv 2001/24 anges följande: ”Detta direktiv skall gälla för kreditinstitut och för filialer till dessa vilka öppnats i andra medlemsstater än den där kreditinstitutet har sitt huvudkontor, enligt definitionerna i artikel 1.1 och 1.3 i direktiv 2000/12/EG, om inte annat följer av de villkor och undantag som fastställs i artikel 2.3 i det direktivet.” 5 I artikel 2 sjunde strecksatsen i direktiv 2001/24 definieras rekonstruktionsåtgärder som ”åtgärder som är avsedda att bevara eller återställa ett kreditinstituts finansiella situation och som kan påverka tredje mans redan befintliga rättigheter, däribland åtgärder som kan komma att innebära inställande av betalningar, inställande av verkställighetsåtgärder eller nedskrivning av fordringar”. 6 Avdelning II i direktivet, med rubriken ”Rekonstruktionsåtgärder”, omfattar artiklarna 3–8. 7 I artikel 3 i direktivet, med rubriken ”Beslut om rekonstruktionsåtgärder – tillämplig lag”, anges följande: ”1. Endast de administrativa eller rättsliga myndigheterna i hemlandet skall ha behörighet att besluta om genomförandet av en eller flera rekonstruktionsåtgärder i ett kreditinstitut, inklusive filialer i andra medlemsstater. 2. Rekonstruktionsåtgärderna skall tillämpas i enlighet med de lagar, förordningar och förfaranden som gäller i hemlandet, om inte annat anges i detta direktiv. De skall, i enlighet med den medlemsstatens lagar, ha full verkan i hela gemenskapen utan vidare formaliteter också mot tredje man i andra medlemsstater, även om de regler i värdlandet som är tillämpliga på dem inte föreskriver sådana åtgärder eller ställer upp villkor för deras genomförande som inte är uppfyllda. Rekonstruktionsåtgärderna skall ha verkan i hela gemenskapen så snart som de får verkan i den medlemsstat där de har vidtagits.” 8 I artikel 6 i direktivet, med rubriken ”Offentliggörande”, anges följande: ”1. Om genomförandet av de rekonstruktionsåtgärder som har beslutats enligt artikel 3.1 och 3.2 kan komma att påverka rättigheterna för tredje man i ett värdland, och om det är möjligt att i hemlandet överklaga det beslut som har föranlett åtgärden, skall de administrativa eller rättsliga myndigheterna i hemlandet, rekonstruktören eller en person som är bemyndigad till detta i hemlandet offentliggöra ett utdrag ur beslutet i Europeiska gemenskapernas officiella tidning och i två nationella tidningar i varje värdland, i synnerhet för att rätten att överklaga skall kunna utövas i tid. 2. Det utdrag ur beslutet som avses i punkt 1 skall snarast möjligt och på lämpligaste sätt översändas till Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer och de två nationella tidningarna i varje värdland. 3. Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer skall offentliggöra utdraget senast tolv dagar efter avsändandet. 4. I det utdrag ur beslutet som skall offentliggöras skall på det eller de officiella språken i de berörda medlemsstaterna särskilt anges beslutets syfte och rättsliga grund, tidsfristerna för att överklaga, med tydlig uppgift om vilken dag tidsfristerna går ut, samt den fullständiga adressen till de myndigheter eller den domstol som är behörig att pröva ett överklagande. 5. Rekonstruktionsåtgärderna skall vidtas oberoende av de åtgärder som föreskrivs i punkterna 1–3 och skall ha full verkan gentemot borgenärerna, såvida inte hemlandets administrativa eller rättsliga myndigheter eller hemlandets lagstiftning om sådana åtgärder föreskriver annat.” 9 I artikel 32 i direktiv 2001/24, med rubriken ”Pågående rättegångar”, föreskrivs följande: ”Verkan av en rekonstruktionsåtgärd eller ett likvidationsförfarande på en pågående rättegång beträffande tillgångar eller rättigheter som kreditinstitutet inte längre förfogar över skall uteslutande regleras av lagen i den medlemsstat där rättegången pågår.” Direktiv 2014/59/EU 10 Skäl 65 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/59/EU av den 15 maj 2014 om inrättande av en ram för återhämtning och resolution av kreditinstitut och värdepappersföretag och om ändring av rådets direktiv 82/891/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/24/EG, 2002/47/EG, 2004/25/EG, 2005/56/EG, 2007/36/EG, 2011/35/EU, 2012/30/EU och 2013/36/EU samt Europaparlamentets och rådets förordningar (EU) nr 1093/2010 och (EU) nr 648/2012 ( EUT L 173, 2014, s. 190 ) har följande lydelse: ”Ett broinstitut som helt eller delvis ägs eller kontrolleras av en eller flera offentliga myndigheter eller kontrolleras av resolutionsmyndigheten, skulle ha som huvudsakligt syfte att säkerställa att väsentliga finansiella tjänster fortsätter att tillhandahållas kunder till det fallerade institutet och att väsentlig finansiell verksamhet fortsätter att bedrivas. Broinstitutet bör drivas som en bärkraftig fortsatt verksamhet och antingen återintroduceras på marknaden när villkoren för det är lämpliga och inom den tidsperiod som anges i detta direktiv eller avvecklas om det inte är bärkraftigt.” 11 I artikel 83 i direktiv 2014/59, med rubriken ”Resolutionsmyndigheters procedurkrav”, föreskrivs följande: ”1. Medlemsstaterna ska se till att resolutionsmyndigheterna så snart som möjligt efter att ha vidtagit en resolutionsåtgärd uppfyller de krav som fastställs i punkterna 2, 3 och 4. … 4. Resolutionsmyndigheten ska offentliggöra eller se till att en kopia av beslutet eller instrumentet som ligger till grund för en resolutionsåtgärd, eller en underrättelse som redogör för effekterna av en resolutionsåtgärd offentliggörs och särskilt effekterna för slutkunder och, i tillämpliga fall, villkoren och perioden för uppskjutandet eller begränsningen som avses i artiklarna 69, 70 och 71, på följande sätt: a) På myndighetens webbplats. b) På den behöriga myndighetens webbplats, om denna är en annan än resolutionsmyndigheten, och på [Europeiska bankmyndighetens (EBA:s)] webbplats. c) På den webbplats som institutet under resolution har. d) Om de aktier eller andra äganderättsinstrument eller skuldinstrument som innehas av institutet under resolution tas upp till handel på en reglerad marknad, genom offentliggörande av obligatorisk information om institutet under resolution i enlighet med artikel 21.1 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/109/EG [av den 15 december 2004 om harmonisering av insynskraven angående upplysningar om emittenter vars värdepapper är upptagna till handel på en reglerad marknad och om ändring av direktiv 2001/34/EG ( EUT L 390, 2004, s. 38 )]. …” 12 I artikel 117 i direktiv 2014/59, med rubriken ”Ändringar av direktiv 2001/24/EG”, föreskrivs i punkt 1 att det i artikel 1 i direktivet ska läggas till en punkt 5, enligt vilken ”[a]rtiklarna 4 och 7 i det här direktivet inte [ska] tillämpas när artikel [83] i direktiv 2014/59/EU tillämpas”. 13 Enligt artikel 130.1 i direktiv 2014/59 skulle direktivet ha införlivats senast den 31 december 2014. 14 Enligt artikel 131 i detta direktiv trädde det i kraft den tjugonde dagen efter det att det offentliggjordes i Europeiska unionens officiella tidning , det vill säga den 2 juli 2014. Direktiv 93/13 15 I artikel 3.1 i direktiv 93/13 föreskrivs följande: ”Ett avtalsvillkor som inte har varit föremål för individuell förhandling skall anses vara oskäligt om det i strid med kravet på god sed medför en betydande obalans i parternas rättigheter och skyldigheter enligt avtalet till nackdel för konsumenten.” 16 I artikel 6.1 i direktivet föreskrivs följande: ”Medlemsstaterna skall föreskriva att oskäliga villkor som används i avtal som en näringsidkare sluter med en konsument inte är, på sätt som närmare stadgas i deras nationella rätt, bindande för konsumenten och att avtalet skall förbli bindande för parterna på samma grunder, om det kan bestå utan de oskäliga villkoren.” 17 I artikel 7.1 i direktivet föreskrivs följande: ”Medlemsstaterna skall se till att det i konsumenternas och konkurrenternas intresse finns lämpliga och effektiva medel för att hindra fortsatt användning av oskäliga villkor i avtal som näringsidkare sluter med konsumenter.” Spansk rätt 18 Direktiv 2001/24 införlivades med den spanska rättsordningen genom Branch 6/2005 sobre saneamiento y liquidación de las entidades de crédito (lag 6/2005 om rekonstruktion och likvidation av kreditinstitut) av den 22 april 2005 (BOE nr 97 av den 23 april 2005, s. 13912). 19 I artikel 19.1 i denna lag föreskrivs följande: ”När en rekonstruktionsåtgärd har vidtagits eller ett likvidationsförfarande har inletts avseende ett kreditinstitut som är auktoriserat i en medlemsstat i Europeiska unionen och som har minst en filial i Spanien eller tillhandahåller tjänster i Spanien, får åtgärden eller förfarandet utan ytterligare formaliteter verkan i Spanien så snart som den får verkan i den medlemsstat där åtgärden har vidtagits eller förfarandet har inletts.” Portugisisk rätt 20 Artikel 145-C och följande artiklar i Regime Hamilton Instituições de Crédito Pope Financeiras (allmänna bestämmelser för kreditinstitut och finansiella bolag), som godkändes genom Decreto-Lei [que] Aprova o Regime Geral das Instituições de Crédito e Hawkins (lagdekret nr 31-A/2012 om godkännande av de allmänna bestämmelserna för kreditinstitut och finansiella bolag) av den 31 december 1992 ( Diário da República , serie I‑A, nr 301-A/2012) (nedan kallade RGICSF), infördes genom Decreto-Lei n o 31-A/2012 (lagdekret nr 31-A/2012) av den 10 februari 2012 ( Diário da República , serie 1, nr 30, av den 10 februari 2012). Dessa artiklar reglerar rekonstruktions- och resolutionsåtgärder för kreditinstitut och finansiella bolag. Målen vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna I mål C‑498/22 21 Den 11 december 2006 ingick C.F.O., som var konsument, ett avtal med BES Spanien om ett hypotekslån som innehöll ett villkor om ”räntegolv” enligt vilket räntan skulle vara minst 2 procent. 22 Genom dom av den 9 maj 2013 slog Tribunal Supremo (Högsta domstolen, Spanien) fast att ett sådant villkor var oskäligt på grund av att det var otydligt. C.F.O. begärde därefter att Gilmore skulle upphöra med att tillämpa det aktuella villkoret. Gilmore upphörde att tillämpa detta villkor från och med juni 2013. 23 Med tillämpning av RGICSF, och mot bakgrund av att Peterson hade allvarliga ekonomiska svårigheter, antog styrelsen för Portugals centralbank, genom beslut av den 3 augusti 2014, ändrat genom beslut av den 11 augusti 2014 (nedan kallat beslutet från augusti 2014), åtgärder avseende detta kreditinstitut vilka betecknades som resolutionsåtgärder. 24 Genom beslutet från augusti 2014 beslutade Portugals centralbank att inrätta en ”brobank” eller ett ”broinstitut”, närmare bestämt Novo Banco SA, till vilken de av BES tillgångar, skulder och poster utanför balansräkningen som angavs i bilaga 2 till beslutet överfördes. 25 I denna bilaga 2 angavs vissa skulder som inte omfattades av överföringen till Novo Banco och som följaktligen kvarstod som en del av BES förmögenhetsmassa. Bland dessa skulder fanns de som räknas upp i punkt 1 b v i nämnda bilaga 2, det vill säga ”ansvar eller ansvarsförbindelser, särskilt de som följer av bedrägeri eller åsidosättande av tillsynsrelaterade, straff- eller förvaltningsrättsliga bestämmelser eller beslut”. 26 Till följd av den överföring som nämns i punkt 24 ovan blev Novo Banco borgenär för det avtal om hypotekslån som hade ingåtts den 11 december 2006 och Novo Banco började kräva C.F.O. på månatliga amorteringar avseende detta lån. 27 Den 3 oktober 2014 offentliggjorde Banco de España (Spaniens centralbank) ett meddelande i Boletín Oficial del Estado , i vilket den angav att Portugals centralbank, genom beslutet från augusti 2014, hade vidtagit en resolutionsåtgärd avseende BES vilken bestod i att delvis överföra BES verksamhet till Novo Banco, som skulle fortsätta att driva BES ordinarie verksamhet utan avbrott. Denna åtgärd ansågs utgöra en rekonstruktionsåtgärd, i den mening som avses i artikel 2 i direktiv 2001/24. 28 Den 29 december 2015 antog Portugals centralbank två beslut om att ändra och förtydliga bilaga 2 till beslutet från augusti 2014 (nedan kallade besluten av den 29 december 2015). 29 I besluten av den 29 december 2015 preciserades bland annat att ”från och med denna dag [hade] följande av BES skulder inte överförts till Novo Banco: … v) Alla fordringar och ersättningar som har samband med den påstådda ogiltigförklaringen av vissa villkor i låneavtal där BES var långivaren”. 30 Efter avkunnandet av domen av den 21 december 2016, Gutiérrez Naranjo m.fl. ( C‑154/15, C‑307/15 och C‑308/15 , EU:C:2016:980 ), ingav C.F.O., i januari 2017, en begäran om återbetalning av de belopp som Gilmore hade erhållit med tillämpning av villkoret om ”räntegolv” för hypotekslånet. 31 Genom skrivelse av den 21 mars 2017 avslog Novo Banco denna begäran, med motiveringen att Gilmore i det anbud som undertecknats den 24 november 2006 hade lämnat mycket tydlig information om villkoret om räntegolv. 32 Den 4 maj 2017 väckte C.F.O. talan mot Novo Banco och yrkade dels att nämnda villkor skulle ogiltigförklaras på grund av att det var oskäligt, dels att Novo Banco skulle förpliktas att till C.F.O. återbetala de belopp som felaktigt erlagts med tillämpning av nämnda villkor. 33 Novo Banco framställde en invändning om rättegångshinder och anförde att talan inte kunde väckas mot banken, med motiveringen att den fordran som kunde ha uppkommit till förmån för C.F.O., som bestod i återbetalningen av de belopp som Gilmore hade erhållit på grund av villkoret om räntegolv, inte hade överförts till Novo Banco genom de rekonstruktionsåtgärder som Portugals centralbank vidtagit med avseende på BES. 34 Såväl domstolen i första instans som, efter överklagande, domstolen i andra instans, Audiencia Provincial (Provinsdomstol, Spanien), ogillade Novo Bancos invändning och biföll C.F.O:s talan. 35 Novo Banco överklagade därefter till Tribunal Supremo (Högsta domstolen), vilken är den hänskjutande domstolen. Nämnda domstol biföll en ansökan från Portugals centralbank och Resolutionsfonden om att få intervenera till stöd för överklagandet. 36 För det första har den hänskjutande domstolen påpekat att rekonstruktionsåtgärderna avseende BES omfattas av unionsrätten, såsom EU-domstolen redan har slagit fast i domen av den 5 maj 2022, BPC Lux 2 m.fl. ( C‑83/20 , EU:C:2022:346 , punkterna 28 – 30 ), varför den situation som är aktuell i det nationella målet ska anses inbegripa en tillämpning av unionsrätten i den mening som avses i artikel 51.1 i stadgan. 37 För det andra har den hänskjutande domstolen erinrat om att även om beslutet från augusti 2014 och besluten av den 29 december 2015 ska anses utgöra rekonstruktionsåtgärder i den mening som avses i direktiv 2001/24, såsom EU-domstolen fann i domen av den 29 april 2021, Banco de Portugal m.fl. ( C‑504/19 , EU:C:2021:335 ), och även om dessa beslut kan påverka tredje man, har dessa beslut inte offentliggjorts, i strid med vad som krävs enligt artikel 6.1–6.4 i direktivet. Härvidlag betonar den hänskjutande domstolen att den information som Portugals centralbank lämnat både på engelska och portugisiska på sin webbplats, samt till de spanska medierna om krisen i BES och om inrättandet av Novo Banco, var mycket allmänt hållen och att den inte gjorde det möjligt för de berörda kunderna att identifiera de skulder som undantagits från överföringen av tillgångar och skulder samt förstå den begränsning av deras rättigheter som detta undantag medförde. Novo Bancos meddelanden till sina kunder tenderade dessutom att utesluta varje möjlighet att de skulle ha påverkats av de aktuella rekonstruktionssåtgärderna. Den hänskjutande domstolen har dessutom påpekat att det i punkt 27 ovan nämnda meddelandet som offentliggjorts av Spaniens centralbank inte heller uppfyller villkoren i denna bestämmelse. 38 Avsaknaden av ett offentliggörande i enlighet med kraven i artikel 6.1–6.4 i direktiv 2001/24 hindrade nästan alla de kunder hos den berörda banken vilka är bosatta i Spanien från att överklaga de beslut som fattats av Portugals centralbank och föranledde dem att väcka talan mot Novo Banco, varvid dock Novo Banco emellertid gjorde gällande att talan inte kunde väckas mot banken på grund av att rekonstruktionsåtgärderna inte hade överfört skyldigheten att återbetala de belopp som dessa kunder hade erlagt på grund av ett oskäligt villkor. 39 Den hänskjutande domstolen anser att artikel 6.5 i direktiv 2001/24, enligt vilken rekonstruktionsåtgärder vidtas och får verkan oberoende av de åtgärder för offentliggörande som föreskrivs i artikel 6.1–6.3 i detta direktiv, borde utgöra hinder för en avsaknad under längre tid av offentliggörande i värdlandet av de begränsningar eller berövanden av rättigheter som dessa åtgärder medför för kunder till den berörda enheten samt de rättsmedel dessa kunderkan tillgå. 40 Den hänskjutande domstolen hyser därför tvivel angående huruvida den skyldighet att i värdlandet tillerkänna verkan av de rekonstruktionsåtgärder som vidtagits i hemlandet, som föreskrivs i artikel 3.2 i direktiv 2001/24, kan vara förenlig med principen om ett effektivt rättsmedel enligt artikel 47 i stadgan, förbudet mot all diskriminering på grund av nationalitet i artikel 21.2 i stadgan och rättssäkerhetsprincipen, när dessa åtgärder inte har offentliggjorts på det sätt som krävs enligt artikel 6.1–6.4 i direktivet. 41 För det tredje har den hänskjutande domstolen påpekat att Novo Banco besvarade C.F.O:s begäran om återbetalning i sak och underströk att ”banken [hade] agerat med full insyn”. C.F.O. väckte följaktligen talan på grundval av sin förväntning att Novo Banco, i egenskap av en bank som kontrollerades av en offentlig myndighet som agerade i enlighet med unionsrätten, hade övertagit Sanders samtliga skyldigheter och ansvar enligt detta avtal. 42 Den hänskjutande domstolen frågar sig följaktligen om skyldigheten att tillerkänna verkan av rekonstruktionsåtgärder, som föreskrivs i artikel 3.2 i direktiv 2001/24, är förenlig med artikel 47 i stadgan och med rättssäkerhetsprincipen i en situation där en konsument som är bosatt i värdlandet har kunnat grunda sina berättigade förväntningar på hur en brobank agerar, när denna bank övervakas av en offentlig myndighet i hemlandet. 43 För det fjärde, och slutligen, vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida den ”fragmentering” av avtalsförhållandet som följer av de rekonstruktionsåtgärder som är aktuella i det nationella målet är lagenlig mot bakgrund av unionsrätten, och särskilt artikel 6.1 i direktiv 93/13. Enligt den hänskjutande domstolen är den berörda konsumenten nämligen bunden av sina skyldigheter gentemot Novo Banco, varför kunden till Novo Banco betalar de månatliga avbetalningarna av hypotekslånet enligt det avtal som ursprungligen hade ingåtts med Gilmore, medan Novo Banco befrias från skyldigheten att återbetala de belopp som BES Spanien uppburit med tillämpning av det aktuella villkoret om räntegolv. Detta skulle leda till att denna konsument får bära de ekonomiska följderna av ett oskäligt villkor, eftersom denne under alla omständigheter inte skulle kunna återfå dessa belopp från BES med hänsyn till den sistnämnda bankens insolvens. 44 Mot denna bakgrund anser den hänskjutande domstolen att det inte är normalt att konsumenternas rättigheter inte ges företräde framför stabiliteten i det finansiella systemet. Härvidlag hänvisar den hänskjutande domstolen till dom av den 21 december 2016, Gutiérrez Naranjo m.fl. ( C‑154/15, C‑307/15 och C‑308/15 , EU:C:2016:980 ), i vilken EU-domstolen slog fast att praxis från Tribunal Supremo (Högsta domstolen), som begränsade verkan av avtalets återgång efter ogiltigförklaringen av villkor om räntegolv i avtal om hypotekslån som en näringsidkare hade ingått med en konsument, för att garantera stabiliteten i det spanska finansiella systemet, som då genomgick en allvarlig kris, stred mot artikel 6.1 i direktiv 93/13. 45 Den hänskjutande domstolen anser dessutom att ett erkännande av verkningarna av rekonstruktionsåtgärderna, vilka i praktiken inte ger den berörda konsumenten rätt till återbetalning av belopp som erlagts på grund av tillämpningen av ett oskäligt villkor, trots att konsumenten samtidigt är skyldig att fullt ut betala de månatliga avbetalningarna på det hypotekslån som han eller hon tecknat, skulle kunna utgöra ett oproportionerligt ingrepp i konsumentens rätt till egendom, i strid med artikel 17 i stadgan. 46 Mot denna bakgrund beslutade Tribunal Supremo (Högsta domstolen) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen: ”1) Är en tolkning av artikel 3.2 i direktiv 2001/24 som innebär att ett beslut av den behöriga förvaltningsmyndigheten i hemlandet som inte har offentliggjorts i enlighet med kraven i artikel 6.1–6.4 i [detta] direktiv ska tillerkännas verkan i ett värdland förenlig med den grundläggande rätten till ett effektivt rättsmedel i artikel 47 i [stadgan], den allmänna rättssäkerhetsprincipen, principen om likabehandling och förbudet mot all diskriminering på grund av nationalitet enligt artikel 21.2 i stadgan? 2) Är en tolkning av artikel 3.2 i direktiv 2001/24 som innebär att ett beslut av den behöriga förvaltningsmyndigheten i hemlandet – genom vilket vissa skyldigheter och visst ansvar har undantagits från överföringen till en ’brobank’ av den ordinarie verksamheten och av ett antal tillgångar och skulder i banken som rekonstruktionsåtgärderna tillämpas på, när det efterföljande agerandet av ’brobanken’, som kontrolleras av en myndighet som tillämpar unionsrätten, har skapat berättigade förväntningar hos kunderna i värdlandet att den har övertagit de skulder som utgjordes av det ansvar och de skyldigheter som den bank som blev föremål för rekonstruktionsåtgärden hade gentemot dessa kunder – ska tillerkännas verkan i ett värdland förenlig med den grundläggande rätten till ett effektivt rättsmedel i artikel 47 i stadgan och den allmänna rättssäkerhetsprincipen? 3) Är en tolkning av artikel 3.2 i direktiv 2001/24 som innebär att ett beslut av den behöriga förvaltningsmyndigheten i hemlandet – genom vilket ställningen som borgenär i ett avtal om hypotekslån ska övergå till en ’brobank’ samtidigt som skyldigheten att ersätta den konsument som är låntagare för de belopp som tagits ut av den fallerande banken på grund av tillämpningen av ett oskäligt villkor i det avtalet kvarstår för den fallerande banken – ska tillerkännas verkan i ett värdland förenlig med den grundläggande rätten till egendom i artikel 17 i stadgan, principen om förstärkt skydd för konsumenter i artikel 38 i stadgan, artikel 6.1 i [direktiv 93/13] och den allmänna rättssäkerhetsprincipen?” I mål C‑499/22 47 J.M.F.T. och M.H.D.S. hade öppnat ett värdepapperskonto hos Gilmore och ingått ett avtal om förvaltning av investeringsportföljer med Gilmore 48 Den 3 oktober 2007 ingick de ett atypiskt finansiellt avtal med Gilmore (nedan kallat det atypiska finansiella avtalet). Detta var en komplex finansiell produkt med hög risk, med en rörlig ränta som var indexerad i förhållande till utvecklingen för aktier i andra kreditinstitut. Det atypiska finansiella avtalet löpte ut den 11 oktober 2014, då det sades upp och avvecklades med förlust av Novo Banco, som under tiden hade efterträtt Gilmore. 49 Den 28 april 2008 ingick J.M.F.T. och M.H.D.S. även ett avtal med Gilmore avseende ett strukturerat finansiellt instrument som löpte ut den 28 april 2013 och avvecklades av Gilmore med förlust. 50 I augusti 2014 mottog J.M.F.T. flera meddelanden från Novo Banco om att bankförbindelserna mellan kunderna hos Gilmore och den nya enheten, det vill säga Novo Banco, skulle fortsätta till följd av de beslut som Portugals centralbank hade fattat avseende BES, tillsammans med en redovisning av den finansiella ställningen avseende det atypiska finansiella avtalets. 51 Den 17 april 2017 väckte J.M.F.T. och M.H.D.S. talan mot Novo Banco och yrkade, i första hand, att de finansiella avtalen skulle ogiltigförklaras på grund av fel avseende samtycke, eftersom Gilmore hade lämnat dem bristfällig information, samt att de belopp som respektive part hade erhållit skulle betalas tillbaka, jämte ränta från och med dagen för varje betalning, I andra hand yrkade J.M.F.T. och M.H.D.S. att de skulle ersättas för den förlust som de hade lidit vid förvärvet av de två aktuella finansiella produkterna, jämte ränta enligt lagstadgad räntesats från och med dagen för delgivningen av talan. 52 Novo Banco framställde invändning om rättegångshinder och anförde att talan inte kunde väckas mot Novo Banco, eftersom fordran som kunde ha uppkommit till förmån för J.M.F.T. och M.H.D.S – som skulle bestå i återbetalning av de belopp som de hade erlagt för de finansiella produkterna på grund av att avtalen eventuellt var ogiltiga eller i ersättning för förluster som de hade lidit till följd av att de inte hade informerats om riskerna med de finansiella instrument som är aktuella i det nationella målet – inte hade överförts till Novo Banco genom de rekonstruktionsåtgärder som Portugals centralbank vidtagit avseende BES. 53 Denna talan bifölls i första instans. 54 Efter överklagandet från Novo Banco biföll Audiencia Provincial (Provinsdomstol) överklagandet i den del det avsåg det avtal som ingicks den 28 april 2008, med motiveringen att Gilmore hade avvecklat detta avtal den 28 april 2013, det vill säga innan Novo Banco inrättades som en del av BES rekonstruktionsåtgärder. Enligt nämnda domstol rörde det sig därför om en transaktion som inte längre hade någon verkan när rekonstruktionsåtgärderna vidtogs, med följden att ingen skyldighet eller ansvar som byggde på detta avtal hade överförts till brobanken. 55 Audiencia Provincial (Provinsdomstolen) fastställde däremot den dom som meddelats i första instans i den del den avsåg det atypiska finansiella avtalet, som förvaltades av Novo Banco och som därefter avvecklades av sistnämnda bank i oktober 2014. Nämnda domstol har även angett att beslutet från augusti 2014 inte undantog en sådan strukturerad produkt som det atypiska finansiella avtalet från överföringen, utan skuldinstrument som emitterats av institut tillhörande BES. 56 Efter det att denna dom överklagats till Tribunal Supremo (Högsta domstolen), av bland annat Novo Banco, med stöd av Portugals centralbank och resolutionsfonden, vill sistnämnda domstol få klarhet i huruvida den skyldighet att i värdlandet erkänna verkningarna av rekonstruktionsåtgärder som vidtagits i hemlandet som föreskrivs i artikel 3.2 i direktiv 2001/24 är rättsenlig, mot bakgrund av de bestämmelser och principer i unionsrätten som anges i beslutet om hänskjutande i mål C‑498/22, med undantag för direktiv 93/13, och på grundval av skäl som i huvudsak motsvarar dem som sammanfattas i punkterna 37–42 ovan avseende beslutet om hänskjutande. 57 Mot denna bakgrund beslutade Tribunal Supremo (Högsta domstolen) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen: ”1) Är en tolkning av artikel 3.2 i direktiv 2001/24 som innebär att ett beslut av den behöriga förvaltningsmyndigheten i hemlandet som inte har offentliggjorts i enlighet med kraven i artikel 6.1–6.4 i [detta] direktiv ska tillerkännas verkan i ett värdland förenlig med den grundläggande rätten till ett effektivt rättsmedel i artikel 47 i [stadgan], den allmänna rättssäkerhetsprincipen, principen om likabehandling och förbudet mot all diskriminering på grund av nationalitet enligt artikel 21.2 i stadgan? 2) Är en tolkning av artikel 3.2 i direktiv 2001/24 som innebär att ett beslut av den behöriga förvaltningsmyndigheten i hemlandet – genom vilket vissa skyldigheter och visst ansvar har undantagits från överföringen till en ’brobank’ av den ordinarie verksamheten och av ett antal tillgångar och skulder i banken som rekonstruktionsåtgärderna tillämpas på, när det efterföljande agerandet av ’brobanken’, som kontrolleras av en myndighet som tillämpar unionsrätten, har skapat berättigade förväntningar hos kunderna i värdlandet att ’brobanken’ har övertagit de skulder som utgjordes av det ansvar och de skyldigheter som den bank som blev föremål för rekonstruktionsåtgärden hade gentemot dessa kunder – ska tillerkännas verkan i ett värdland förenlig med den grundläggande rätten till ett effektivt rättsmedel i artikel 47 i stadgan och den allmänna rättssäkerhetsprincipen? 3) Är en tolkning av artikel 3.2 i direktiv 2001/24 som innebär att ett beslut av den behöriga förvaltningsmyndigheten i hemlandet – genom vilket ställningen som borgenär i avtal om hypotekslån som ingåtts [med] den bank som är föremål för rekonstruktionsåtgärder ska övergå till en ’brobank’ samtidigt som skyldigheten att ersätta konsumenten för de belopp som denne har erlagt enligt de avtal som ogiltigförklarats på grund av fel avseende medgivande till följd av att banken har lämnat bristfällig information kvarstår för den fallerande banken – ska tillerkännas verkan i ett värdland förenlig med den grundläggande rätten till egendom i artikel 17 i stadgan, principen om förstärkt skydd för konsumenter i artikel 38 i stadgan och den allmänna rättssäkerhetsprincipen?” I mål C‑500/22 58 Den 17 november 2014 köpte Levy, Martin Servicios de Badajoz SL (nedan kallat POSB) på andrahandsmarknaden en prioriterad obligation kallad ”Senior Bond Anm .: 6,875 % maturity July 2016” med förfallodag den 15 juli 2016, till ett belopp av 100000 euro. 59 Obligationen hade emitterats av BES, men vid den tidpunkt då POSB köpte obligationen via ett utomstående värdepappersföretag, ingick detta icke efterställda skuldinstrument i Novo Bancos förmögenhetsmassa, genom obligationens överföring till Novo Banco enligt beslutet från augusti 2014. 60 I juli 2015 gjorde Novo Banco en utbetalning till POSB motsvarande obligationsavkastningarna för 2014/2015. 61 När obligationen löptid tog slut den 15 juli 2016 betalade Novo Banco inte obligationsavkastningarna för perioden 2015/2016 och återbetalade inte heller obligationens nominella värde till POSB. 62 Som svar på POSB:s klagomål uppgav Novo Banco att betalningsvägran grundade sig på besluten av den 29 december 2015, enligt vilka Portugals centralbank ”återfört” skulderna kopplade till denna obligation från Novo Banco till BES. I dessa beslut föreskrevs nämligen bland annat att icke efterställda obligationer skulle ”återföras” från Novo Banco till BES, inklusive de rättigheter och skyldigheter som följde av de icke-efterställda skuldinstrument som angavs i bilaga 2B till nämnda beslut, däribland ”Senior Bond Anm .: 6,875 % maturity July 2016”. 63 Den 25 juni 2017 väckte POSB talan mot Novo Banco och yrkade betalning av obligationens avkastning för perioden 2015/2016 och återbetalning av det belopp som motsvarade obligationens nominella värde. 64 Novo Banco framställde invändning om rättegångshinder, och anförde att talan inte kunde väckas mot Novo Banco, eftersom de skulder som var knutna till nämnda förpliktelse hade ”återförts” till BES. 65 Såväl domstolen i första instans som, efter överklagande, domstolen i andra instans, Audiencia Provincial (Provinsdomstolen), ogillade Novo Bancos invändning och biföll talan. 66 Efter det att denna dom överklagats till Tribunal Supremo (Högsta domstolen), av bland annat Novo Banco, med stöd av Portugals centralbank och resolutionsfonden, vill sistnämnda domstol få klarhet i huruvida skyldigheten att i värdlandet erkänna verkningarna av rekonstruktionsåtgärder som vidtagits i hemlandet som föreskrivs i artikel 3.2 i direktiv 2001/24, är rättsenlig mot bakgrund av artikel 47 i stadgan, rättssäkerhetsprincipen, likhetsprincipen, och förbudet mot all diskriminering på grund av nationalitet enligt artikel 21.2 i stadgan, och på grundval av skäl som i huvudsak motsvarar dem som sammanfattas i punkterna 37–40 ovan avseende beslutet om hänskjutande i mål C‑498/22. 67 För det andra påpekar den hänskjutande domstolen att POSB omfattas av det skydd som följer av den grundläggande rätten till egendom enligt artikel 17 i stadgan på grund av att POSB innehar ett skuldinstrument avseende en icke efterställd skuld. Enligt nämnda domstol skulle en ”återföring” till BES av det ansvar och de skyldigheter som är förknippade med detta skuldinstrument i praktiken medföra att POSB berövades sin rätt till egendom, eftersom BES är en fallerande bank som fråntagits sina tillgångar. 68 Den hänskjutande domstolen har visserligen angett att den är fullt medveten om att den grundläggande rättighet som erkänns i artikel 17 i stadgan inte är en absolut rättighet och att innehavaren av en sådan rättighet kan berövas sin egendom på grund av samhällsnyttan i de fall och under de förutsättningar som föreskrivs i lag och mot rättmätig ersättning för sitt berövande i rätt tid. 69 Den hänskjutande domstolen har gjort gällande att ett av dessa fall är situationen för aktieägare och borgenärer när resolutionsåtgärder vidtagits avseende en fallerande bank. Emellertid har den hänskjutande domstolen påpekat att POSB varken är aktieägare i BES eller borgenär i förhållande till BES, utan vid tidpunkten för förvärvet av skuldinstrumentet avseende en efterställd skuld blev borgenär till en kapitaliserad och solvent bank, nämligen Novo Banco. 70 Den hänskjutande domstolen anser följaktligen att berövandet av POSB:s egendom, utan rättmätig ersättning i rätt tid, på grundval av de befogenheter om ”återföring” som beviljats Portugals centralbank, genom ett beslut av samma myndighet som inte har varit föremål för det offentliggörande som krävs enligt direktiv 2001/24, kan utgöra ett åsidosättande av rättssäkerhetsprincipen och ett oproportionerligt ingrepp i den grundläggande rätten till egendom som stadfästs i artikel 17 i stadgan. 71 Mot denna bakgrund beslutade Tribunal Supremo (Högsta domstolen) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen: ”1) Är en tolkning av artikel 3.2 i direktiv 2001/24 som innebär att ett beslut av den behöriga förvaltningsmyndigheten i hemlandet som inte har offentliggjorts i enlighet med kraven i artikel 6.1–6.4 i [detta] direktiv ska tillerkännas verkan i ett värdland förenlig med den grundläggande rätten till ett effektivt rättsmedel i artikel 47 i [stadgan], den allmänna rättssäkerhetsprincipen, principen om likabehandling och förbudet mot all diskriminering på grund av nationalitet enligt artikel 21.2 i stadgan? 2) Är en tolkning av artikel 3.2 i direktiv 2001/24 som innebär att ett beslut av den behöriga myndigheten i hemlandet – genom vilket de skyldigheter och det ansvar som är förknippat med ett skuldinstrument avseende en icke efterställd skuld som köpts av en tredje part har återförts till den fallerande bank på vilken resolutionsåtgärderna tillämpats när dessa skyldigheter och detta ansvar ingick i ’brobankens’ förmögenhetsmassa – ska tillerkännas verkan i ett värdland förenligt med den grundläggande rätten till egendom i artikel 17 i [stadgan] och den allmänna rättssäkerhetsprincipen?” Förfarandet vid domstolen 72 I enlighet med artikel 54.2 i domstolens rättegångsregler beslutade domstolens ordförande den 27 september 2022 att förena målen C‑498/22–C‑500/22 vad gäller det skriftliga och det muntliga förfarandet samt domen. Prövning av tolkningsfrågorna De första frågorna i målen C‑498/22–C‑500/22 73 Den hänskjutande domstolen har ställt de första frågorna i målen C‑498/22–C‑500/22 för att få klarhet i huruvida artiklarna 3.2 och 6 i direktiv 2001/24, jämförda med artiklarna 21.2 och 47 första stycket i stadgan och rättssäkerhetsprincipen, ska tolkas så, att de, i avsaknad av det offentliggörande som föreskrivs i artikel 6.1 i detta direktiv, utgör hinder för att en domstol i en annan medlemsstat än hemlandet erkänner verkningarna av en rekonstruktionsåtgärd som vidtagits gentemot ett kreditinstitut innan talan väcks vid nämnda domstol och genom vilken en del av kreditinstitutets förpliktelser och skulder har överförts till en brobank. 74 Såsom den hänskjutande domstolen har påpekat är det utrett att beslutet från augusti 2014 och besluten av den 29 december 2015 som Portugals centralbank antog med avseende på BES och genom vilka en del av kreditinstitutets tillgångar och skulder överfördes till brobanken, det vill säga Novo Banco, utgör rekonstruktionsåtgärder i den mening som avses i direktiv 2001/24. 75 Detta direktiv bygger, såsom bland annat framgår av skälen 4 och 16 däri, på principerna om enhet och universalitet och uppställer som princip ett ömsesidigt erkännande av rekonstruktionsåtgärder och deras verkningar (se, för ett liknande resonemang, dom av den 29 april 2021, Banco de Portugal m.fl., C‑504/19 , EU:C:2021:335 , punkt 33 ), men direktivet har inte som syfte att harmonisera medlemsstaternas lagstiftning på området (se, för ett liknande resonemang, dom av den 13 september 2022, Banka Slovenije, C‑45/21 , EU:C:2022:670 , punkt 121 och där angiven rättspraxis). 76 Enligt artikel 3.2 i direktiv 2001/24 ska rekonstruktionsåtgärderna i princip tillämpas i enlighet med hemlandets lag. Det framgår av andra stycket i denna bestämmelse att sådana åtgärder, i enlighet med den medlemsstatens lagar, ska ha full verkan i hela unionen utan vidare formaliteter också mot tredje man i andra medlemsstater, även om de regler i värdlandet som är tillämpliga på dem inte föreskriver sådana åtgärder eller ställer upp villkor för deras genomförande som inte är uppfyllda. Vidare följer det av tredje stycket i nämnda bestämmelse att rekonstruktionsåtgärderna ska ha verkan i hela unionen så snart dessa åtgärder får verkan i hemlandet. 77 I dessa bestämmelser föreskrivs således att lagen i den medlemsstat där förfarandet inleds ( lex concursus ) i princip reglerar rekonstruktionsåtgärder avseende kreditinstitut och deras verkningar, med förbehåll för de undantag som uttryckligen föreskrivs i direktiv 2001/24 för att i vissa fall göra ett oundvikligt avsteg från principen att det är hemlandets lag som är tillämplig (se, för ett liknande resonemang, dom av den 29 april 2021, Banco de Portugal m.fl., C‑504/19 , EU:C:2021:335 , punkterna 34 och 35 och där angiven rättspraxis), 78 Vad gäller offentliggörandet av sådana rekonstruktionsåtgärder ska det inledningsvis påpekas att det följer av artikel 6.1 i direktiv 2001/24 att om genomförandet av de rekonstruktionsåtgärder som har beslutats enligt artikel 3.1 och 3.2 i detta direktiv kan komma att påverka rättigheterna för tredje man i ett värdland, och om det är möjligt att i hemlandet överklaga det beslut som har föranlett åtgärden, ska de administrativa eller rättsliga myndigheterna i hemlandet, rekonstruktören eller en person som är bemyndigad till detta i hemlandet offentliggöra ett utdrag ur beslutet i Europeiska unionens officiella tidning och i två nationella tidningar i varje värdland, i synnerhet för att rätten att överklaga ska kunna utövas i tid. 79 I artikel 6.1 i direktiv 2001/24 uppställs således två kumulativa villkor avseende skyldigheten att offentliggöra rekonstruktionsåtgärder. För det första ska dessa åtgärder kunna påverka tredje mans rättigheter i värdlandet och för det andra måste det finnas en möjlighet i hemlandet att överklaga det beslut som föranlett dessa åtgärder. 80 Såsom den hänskjutande domstolen har påpekat förefaller dessa villkor vara uppfyllda vad gäller de rekonstruktionsåtgärder som är aktuella i de nationella målen. Det framgår nämligen att, såsom den portugisiska regeringen har bekräftat i sitt skriftliga yttrande och i enlighet med bestämmelserna i RGICSF, ett beslut av Portugals centralbank om sådana åtgärder kan överklagas i Portugal på de villkor som föreskrivs i lagstiftningen om förvaltningsmål. Vidare kan de enskilda som är parter i de nationella målen, vilka alla är bosatta eller etablerade i värdlandet och kunder till det kreditinstitut som är föremål för dessa åtgärder, påverkas av dessa åtgärder. 81 Det är således i förevarande fall inte nödvändigt att inom ramen för respektive begäran om förhandsavgörande pröva giltigheten av sådana villkor mot bakgrund av artikel 47 i stadgan. 82 Vidare ska de behöriga myndigheterna i hemlandet, i enlighet med artikel 6.4 i direktiv 2001/24, offentliggöra utdraget ur det antagna beslutet samt föremålet och den rättsliga grunden för detta beslut, tidsfristerna för att överklaga, med tydlig uppgift om vilken dag tidsfristerna går ut, samt den fullständiga adressen till de myndigheter eller den domstol som är behörig att pröva ett överklagande. 83 Eftersom skyldigheten för de behöriga myndigheterna i hemlandet att offentliggöra bland annat uppgifter om fristerna för att väcka talan logiskt sett endast kan avse överklaganden som kan ges in i denna medlemsstat, finner domstolen att syftet med artikel 6.1–6.4 i direktiv 2001/24 är att reglera informationen till det berörda kreditinstitutets borgenärer, så att de kan utöva sin rätt att i hemlandet överklaga beslut om rekonstruktionsåtgärder avseende detta kreditinstitut, med iakttagande av principen om likabehandling av dessa borgenärer, såsom det erinras om i skäl 12 i direktivet. 84 Det ska slutligen erinras om att rekonstruktionsåtgärderna enligt artikel 6.5 i direktiv 2001/24 ska vidtas oberoende av de åtgärder avseende offentliggörande som föreskrivs i punkterna 1–3 i denna artikel 6 och ska ha full verkan gentemot borgenärerna, såvida inte hemlandets administrativa eller rättsliga myndigheter eller hemlandets lagstiftning om sådana åtgärder föreskriver annat. 85 Härav följer att underlåtenheten att offentliggöra de rekonstruktionsåtgärder som vidtagits i hemlandet, i enlighet med de regler och förfaranden som föreskrivs i artikel 6.1–6.4 i direktiv 2001/24, inte påverkar principerna om enhet och universalitet samt om ömsesidigt erkännande av verkningarna av dessa åtgärder i värdlandet, såsom dessa principer har angetts i punkterna 75 och 76 ovan. En sådan underlåtenhet att offentliggöra kan således varken medföra att dessa åtgärder blir ogiltiga eller att deras verkningar inte kan göras gällande i värdlandet. 86 Det ska emellertid konstateras att direktiv 2001/24 endast utesluter att rekonstruktionsåtgärderna blir ogiltiga eller att deras verkningar inte kan göras gällande i värdlandet om de inte offentliggörs, utan att direktivet föreskriver, och än mindre harmoniserar, andra typer av sanktioner för sådan uteblivet offentliggörande. Det ankommer således på varje medlemsstat att i sin rättsordning fastställa de processuella regler som gäller för talan som syftar till att säkerställa skyddet av de rättigheter som enskilda har till följd av unionsrätten. Dessa regler får emellertid varken vara mindre förmånliga än dem som avser liknande tillvägagångssätt som grundas på nationell rätt (likvärdighetsprincipen) eller medföra att det i praktiken blir omöjligt eller orimligt svårt att utöva rättigheter som följer av unionsrätten (effektivitetsprincipen) (dom av den 20 september 2018, Perez, C‑518/17 , EU:C:2018:757 , punkt 61 och där angiven rättspraxis). 87 Det ska även erinras om att när medlemsstaterna genomför unionsrätten är de skyldiga att säkerställa rätten till ett effektivt rättsmedel, som stadfästs i artikel 47 första stycket i stadgan och som utgör en bekräftelse av principen om ett effektivt domstolsskydd (dom av den 15 april 2021, État belge (Omständigheter som hänför sig till tiden efter ett beslut om överföring), C‑194/19 , EU:C:2021:270 , punkt 43 ). 88 Såsom angetts i punkt 83 ovan är syftet med det offentliggörande som föreskrivs i artikel 6 i direktiv 2001/24 att i hemlandet säkerställa skyddet för de berördas rätt att överklaga beslut om rekonstruktionsåtgärder avseende ett kreditinstitut, inbegripet bland annat rätten att överklaga för de av kreditinstitutets borgenärer som är etablerade i värdlandet. 89 Av detta följer att när rekonstruktionsåtgärderna inte har offentliggjorts i enlighet med kraven i artikel 6 i direktiv 2001/24, ska det enligt hemlandets lagstiftning vara möjligt för personer vars unionsrättsliga rättigheter påverkas av sådana åtgärder och som är etablerade eller bosatta i värdlandet att väcka talan mot dessa åtgärder inom rimlig tid från det att de underrättades om dessa åtgärder, fick kännedom om dem eller rimligen borde ha fått kännedom om dem. 90 Härvidlag har domstolen slagit fast att det är förenligt med effektivitetsprincipen att det av rättssäkerhetshänsyn till skydd för både den enskilde och den berörda myndigheten fastställs rimliga tidsfrister för att väcka talan (se, för ett liknande resonemang, dom av den 24 mars 2009, Danske Slagterier, C‑445/06 , EU:C:2009:178 , punkt 32 och där angiven rättspraxis). Domstolen har även slagit fast att införandet av en tidsfrist för att väcka talan, som börjar löpa först efter det att den berörde fått kännedom om eller i vart fall borde ha fått kännedom om offentliggörandet, inte utgör en alltför stor svårighet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 november 2019, Flausch m.fl., C‑280/18 , EU:C:2019:928 , punkt 55 och där angiven rättspraxis). 91 Den hänskjutande domstolen ska således beakta, för det första – och oberoende av den omständigheten att bestämmelserna i direktiv 2014/59 inte är tillämpliga i de nationella målen, såsom generaladvokaten har påpekat i punkterna 77 och 86 i sitt förslag till avgörande – de uppgifter som offentliggjorts av de portugisiska myndigheterna med tillämpning av artikel 83.4 i direktivet samt de uppgifter som lämnats av BES och/eller Novo Banco för att fastställa den tidpunkt från och med vilken kunderna i de nationella målen har fått eller borde ha fått kännedom om Portugals centralbanks beslut. Vidare ska den hänskjutande domstolen beakta den portugisiska regeringens yttrande, i förekommande fall bekräftat av rättspraxis från domstolarna i ursprungsmedlemsstaten, enligt vilket processrätten i denna medlemsstat säkerställer att en administrativ rättsakt, såsom ett beslut av Portugals centralbank om rekonstruktion av ett kreditinstitut, kan överklagas från och med den tidpunkt då de skadelidande personerna fick eller borde ha fått kännedom om nämnda beslut eller dess genomförande beroende på vad som inträffar först. 92 Artikel 47 första stycket i stadgan utgör vidare inte hinder för att det föreskrivs skäliga tidsfrister för att väcka talan mot ett beslut av en nationell myndighet som tillämpar unionsrätten när beslutet kan innebära ett åsidosättande av en av de rättigheter som enskilda har enligt unionsrätten. 93 Dessutom kräver varken artikel 47 eller effektivitetsprincipen att den möjlighet som föreskrivs i hemlandets lagstiftning att överklaga ett beslut genom vilket en nationell myndighet vidtar en rekonstruktionsåtgärd har suspensiv verkan som innebär att verkningarna av beslutet automatiskt skjuts upp i avvaktan på utgången av ett sådant överklagande. 94 Vad vidare gäller principen om förbud mot diskriminering på grund av nationalitet, som slås fast i artikel 21.2 i stadgan, har det varken påståtts eller visats att erkännandet av rekonstruktionsåtgärdernas verkningar i värdlandet, såsom detta krävs enligt artikel 3.2 i direktiv 2001/24, skulle tillämpas på olika sätt beroende på den enskildes nationalitet. 95 Vad slutligen gäller rättssäkerhetsprincipen ska det erinras om att denna princip enligt fast rättspraxis kräver dels att rättsregler ska vara klara och precisa, dels att den enskilde kan förutse hur dessa rättsregler kommer att tillämpas, i synnerhet om de kan få negativ verkan på enskilda och företag. Enligt rättssäkerhetsprincipen krävs det i synnerhet att en lagstiftning gör det möjligt för dem som berörs därav att få kännedom om den exakta omfattningen av de skyldigheter som de därigenom åläggs. Enskilda ska nämligen på ett otvetydigt sätt kunna få kännedom om sina rättigheter och skyldigheter och kunna vidta åtgärder i enlighet därmed (se, för ett liknande resonemang, dom av den 29 april 2021, Banco de Portugal m.fl., C‑504/19 , EU:C:2021:335 , punkt 51 och där angiven rättspraxis). 96 I förevarande fall ska värdlandet, enligt bestämmelserna i direktiv 2001/24, utan vidare formaliteter säkerställa att verkningarna av de rekonstruktionsåtgärder som vidtagits i hemlandet erkänns inom värdlandets territorium, trots att de inte har offentliggjorts i enlighet med artikel 6.1 i direktivet. Det ska vidare konstateras att vid den tidpunkt då Novo Bancos kunder väckte talan vid spansk domstol under år 2017 hade rekonstruktionsåtgärderna varit föremål för olika åtgärder för offentliggörande, vilka hade vidtagits av såväl de portugisiska som de spanska myndigheterna. Av detta följer, med förbehåll för den prövning som det ankommer på den hänskjutande domstolen att göra, att Novo Bancos kunder vid den tidpunkt då de väckte sin respektive talan hade tillgång till samtliga uppgifter som var nödvändiga för att, med full kännedom om omständigheterna, fatta ett beslut om att väcka talan och för att med säkerhet kunna identifiera den enhet mot vilken talan skulle riktas. 97 Mot bakgrund av det ovan anförda ska de första frågorna besvaras enligt följande. Artiklarna 3.2 och 6 i direktiv 2001/24, jämförda med artiklarna 21.2 och 47 första stycket i stadgan och med rättssäkerhetsprincipen, ska tolkas så, att de, i avsaknad av det offentliggörande som föreskrivs i artikel 6.1 i detta direktiv, inte utgör hinder för att en domstol i en annan medlemsstat än hemlandet erkänner verkningarna av en rekonstruktionsåtgärd som vidtagits gentemot ett kreditinstitut innan talan väcks vid nämnda domstol och genom vilken en del av kreditinstitutets förpliktelser och skulder har överförts till en brobank. De andra frågorna i målen C‑498/22 och C‑499/22 98 Den hänskjutande domstolen har ställt de andra frågorna i målen C‑498/22 och C‑499/22 för att få klarhet i huruvida artikel 3.2 i direktiv 2001/24, jämförd med artikel 47 första stycket i stadgan och med rättssäkerhetsprincipen, ska tolkas så, att den utgör hinder för att i värdlandet erkänna verkningarna av en rekonstruktionsåtgärd som vidtagits i hemlandet gentemot ett kreditinstitut och som delvis har överfört kreditinstitutets skyldigheter och ansvar till en brobank, vilken kontrolleras av en offentlig myndighet som tillämpar unionsrätten, när kunderna till brobanken påstår sig ha hyst berättigade förväntningar på att brobanken, med hänsyn till sitt efterföljande agerande, även hade tagit över de skulder som motsvarade kreditinstitutets samtliga skyldigheter och ansvar gentemot dessa kunder. 99 Det ska inledningsvis påpekas att denna fråga grundar sig på premissen att kunderna till en brobank, såsom Novo Banco, vars kapital tillfälligt innehades av en myndighet i en medlemsstat i syfte att privatisera brobanken på sikt, har rätt att åberopa principen om skydd för berättigade förväntningar i förhållande till brobanken. 100 Enligt fast praxis från EU-domstolen utgör principen om skydd för berättigade förväntningar en av unionens grundläggande principer (dom av den 26 juli 2017, Europa Way och Persidera, C‑560/15 , EU:C:2017:593 , punkt 79 och där angiven rättspraxis). Denna princip ska iakttas av unionsinstitutionerna, men även av medlemsstaterna när de vidtar åtgärder för att genomföra unionsrätten, i synnerhet då de utövar sina befogenheter enligt unionsdirektiv (se, för ett liknande resonemang, dom av den 26 juli 2017, Europa Way och Persidera, C‑560/15 , EU:C:2017:593 , punkt 79 , och dom av den 17 november 2022, Rivera, C‑443/21 , EU:C:2022:899 , punkt 38 och där angiven rättspraxis). 101 Vad gäller principen om skydd för berättigade förväntningar omfattar rätten att åberopa denna princip varje enskild person hos vilken en förvaltningsmyndighet har väckt grundade förhoppningar genom att ge vederbörande tydliga försäkringar (dom av den 9 juli 2015, Smith och Pena, C‑183/14 , EU:C:2015:454 , punkt 44 , och dom av den 20 januari 2022, Air Berlin, C‑165/20 , EU:C:2022:42 , punkt 51 och där angiven rättspraxis). 102 Däremot har domstolen vägrat att godta att denna princip kunde åberopas gentemot en privaträttslig aktör för att göra gällande en rätt till avdrag för ingående mervärdesskatt (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 februari 2018Kreuzmayr, C‑628/16 , EU:C:2018:84 , punkt 47 ) eller i ett mål som uteslutande rörde nationella förvaltningsmyndigheter (se, för ett liknande resonemang, dom av den 31 mars 2022, Smetna palata na Republika Bulgaria, C‑195/21 , EU:C:2022:239 , punkt 65 och där angiven rättspraxis), vilket innebär att en enskilds rätt att åberopa nämnda princip enligt unionsrätten endast omfattar tydliga försäkringar som en offentlig myndighet har gett vederbörande. 103 Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 98 i sitt förslag till avgörande skulle det vara att gå utöver de fall då principen om skydd för berättigade förväntningar kan åberopas av den enskilde om man skulle anse att en brobank, såsom Novo Banco, utgör en förvaltningsmyndighet som genomför unionsrätten trots att den har inrättats i form av ett privaträttsligt kreditinstitut, som inte har några särskilda befogenheter som avviker från allmän lag för att fullgöra ett allmännyttigt uppdrag. Detta konstaterande påverkas inte av den omständigheten att detta kreditinstituts aktiekapital tillfälligt kontrollerades av en offentlig myndighet, såsom resolutionsfonden, i syfte att privatisera kreditinstitutet. Enbart denna omständighet innebär nämligen inte att ett kreditinstitut som är verksamt på den konkurrensutsatta marknaden för banktjänster och finansiella tjänster blir en nationell förvaltningsmyndighet. 104 De andra frågorna i målen C‑498/22 och C‑499/22 ska således besvaras enligt följande. Artikel 3.2 i direktiv 2001/24, jämförd med artikel 47 första stycket i stadgan och med den allmänna rättssäkerhetsprincipen, ska tolkas så, att enskilda inte kan åberopa principen om skydd för berättigade förväntningar mot en brobank, som är ett privaträttsligt organ som inte har några befogenheter utöver dem som följer av allmän lag och som har inrättats som en rekonstruktionsåtgärd avseende ett kreditinstitut som de ursprungligen var kunder hos, för att hålla denna brobank ansvarig för de skyldigheter som uppstått innan och i samband med att avtalen ingåtts med detta kreditinstitut. Enbart den omständigheten att kreditinstitutet tillfälligt kontrollerades av en offentlig myndighet i syfte att privatisera det kan inte göra detta kreditinstitut, som är verksamt på den konkurrensutsatta marknaden för banktjänster och finansiella tjänster, till en nationell administrativ myndighet. De tredje frågorna i målen C‑498/22 och C‑499/22 samt den andra frågan i mål C‑500/22 105 Den hänskjutande domstolen har ställt de tredje frågorna i målen C‑498/22 och C‑499/22 samt den andra frågan i mål C‑500/22 för att få klarhet i huruvida artikel 17 i stadgan och rättssäkerhetsprincipen ska tolkas så, att de utgör hinder för att erkänna verkningarna, i värdlandet, av rekonstruktionsåtgärder som vidtagits i hemlandet med tillämpning av direktiv 2001/24, i vilka det föreskrivs att det ska inrättas en brobank och att den bank som var föremål för dessa åtgärder behåller skyldigheten att betala de belopp som ska erläggas på grund av en skuld som uppkommit innan eller i samband med ingående av avtal. I målen C‑498/22 och C‑499/22 vill den hänskjutande domstolen dessutom få klarhet i huruvida ett sådant erkännande är förenligt med artikel 38 i stadgan och, i mål C‑498/22, med artikel 6.1 i direktiv 93/13. 106 Domstolen finner inledningsvis att Novo Banco inte kan vinna framgång med sitt argument att den tredje frågan i mål C‑499/22 inte kan tas upp till sakprövning på grund av att denna fråga endast avser den princip som anges i artikel 38 i stadgan, och ingen sekundärrättslig bestämmelse om konsumentskydd, inbegripet direktiv 93/13, är tillämplig i förevarande fall. Erkännandet i värdlandet av verkningarna av en rekonstruktionsåtgärd avseende ett kreditinstitut som vidtagits i hemlandet och som införlivar den skyldighet som föreskrivs i artikel 3.2 i direktiv 2001/24 utgör nämligen en tillämpning av unionsrätten i den mening som avses i artikel 51.1 i stadgan. Denna är således tillämplig i det nationella målet i mål C‑499/22 och frågan ska besvaras i sak. Dessutom framgår det under alla omständigheter av själva lydelsen av den sistnämnda frågan att den hänskjutande domstolen inte enbart har frågat EU-domstolen om iakttagandet av principen i artikel 38 i stadgan, utan även om iakttagandet av rätten till egendom, såsom den garanteras i artikel 17 i stadgan. 107 Det ska således i tur och ordning prövas huruvida artikel 17 i stadgan, rättssäkerhetsprincipen, artikel 38 i stadgan och artikel 6.1 i direktiv 93/13 ska tolkas så, att de utgör hinder för att erkänna verkningarna av rekonstruktionsåtgärder som vidtagits i hemlandet med tillämpning av direktiv 2001/24, i vilka det föreskrivs att det ska inrättas en brobank och att den bank som varit föremål för dessa åtgärder behåller skyldigheten att betala de belopp som ska erläggas på grund av en skuld som uppkommit före eller i samband med ett avtal. Artikel 17 i stadgan 108 Enligt artikel 17.1 i stadgan har var och en rätt att besitta lagligen förvärvad egendom, att nyttja den, att förfoga över den och att testamentera bort den. Vidare anges att ingen får berövas sin egendom utom då samhällsnyttan kräver det, i de fall och under de förutsättningar som föreskrivs i lag och mot rättmätig ersättning för sin förlust i rätt tid. Vad gäller nyttjandet av egendomen får detta regleras i lag om det är nödvändigt för allmänna samhällsintressen. Härtill kommer att det enligt artikel 52.1 i stadgan är tillåtet att begränsa utövandet av de rättigheter och friheter som stadgas i densamma, såsom rätten till egendom, under förutsättning att begränsningarna föreskrivs i lag, att de är förenliga med det centrala innehållet i dessa rättigheter och friheter och, med beaktande av proportionalitetsprincipen, endast görs om de är nödvändiga och faktiskt svarar mot mål av allmänt samhällsintresse som erkänns av unionen eller tillgodoser behovet av skydd för andra människors rättigheter och friheter. 109 För det första, vad gäller det skydd som ges av artikel 17.1 i stadgan, ska det påpekas att det skydd som följer av denna bestämmelse avser rättigheter som har ett förmögenhetsvärde som, enligt den berörda rättsordningen, ger en etablerad rättslig ställning som innebär att rättighetsinnehavaren kan utöva dessa rättigheter självständigt och för egen vinning (se, för ett liknande resonemang, dom av den 1 augusti 2022, HOLD Alapkezelő, C‑352/20 , EU:C:2022:606 , punkt 72 och där angiven rättspraxis). Domstolen har således godtagit att aktier eller obligationer som är överlåtbara på kapitalmarknaderna utgör sådana rättigheter som kan omfattas av det skydd som garanteras i artikel 17.1 i stadgan (se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 maj 2022, BPC Lux 2 m.fl., C‑83/20 , EU:C:2022:346 , punkterna 40 och 43 ). 110 Det är därför nödvändigt att pröva huruvida den situation som är aktuell i vart och ett av de nationella målen avser en rättighet som har ett förmögenhetsvärde som ger en etablerad rättslig ställning som innebär att rättighetsinnehavaren kan utöva dessa rättigheter självständigt och för egen vinning 111 Vad inledningsvis gäller den prioriterade obligation som POSB förvärvat på den sekundära kapitalmarknaden, vilken är i fråga i mål C‑500/22, råder det, mot bakgrund av den rättspraxis som nämns i punkt 109 ovan, inga tvivel om att en sådan prioriterad obligation, i synnerhet genom att den i princip medför betalning av årliga obligationsavkastningar och, på sikt, en återbetalning av obligationens nominella värde, har ett förmögenhetsvärde som ger en etablerad rättslig ställning som innebär att rättighetsinnehavaren kan utöva dessa rättigheter självständigt och för egen vinning. 112 Vad därefter gäller den fordran som är aktuell i det nationella målet i mål C‑498/22, framgår det av praxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna avseende artikel 1 i tilläggsprotokoll nr 1 till Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, undertecknad i Paris den 20 mars 1952, att begreppet egendom kan omfatta såväl ”befintlig egendom” som ”tillgångar”, inbegripet fordringar, enligt vilka den berörda personen kan göra gällande att han eller hon har åtminstone en ”berättigad förväntning” att faktiskt åtnjuta äganderätten. När det berörda förmögenhetsintresset är en fordran, kan det endast anses utgöra ett ”förmögenhetsvärde” om det har en tillräcklig rättslig grund, till exempel när det bekräftats av fast rättspraxis (se, för ett liknande resonemang, Europadomstolen, 28 september 2004, Kopecký mot Slovakien, CE:ECHR:2004:0928JUD004491298, §§ 35 och 52, och Europadomstolen, 20 mars 2018, Jones m.fl. mot Kroatien, CE:ECHR:2018:0320JUD003768510, §142). 113 Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 111 i sitt förslag till avgörande är den fordran som är aktuell i mål C‑498/22 knuten till ett kreditinstituts principiella skyldighet att återbetala den ränta som uppburits med tillämpning av ett villkor om ”räntegolv” vilket förklarats vara oskäligt i ett avtal om hypotekslån som ingåtts med en konsument, utan att återbetalningen av denna ränta kan begränsas till perioden efter det att villkoret förklarats oskäligt, i enlighet med praxis avseende tolkningen av artikel 6.1 i direktiv 93/13 (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 december 2016, Gutiérrez Naranjo m.fl., C‑154/15, C‑307/15 och C‑308/15 , EU:C:2016:980 , punkterna 61 och 62 , och dom av den 15 juni 2023, Bank M. (Följder av att avtalet ogiltigförklaras), C‑520/21 , EU:C:2023:478 , punkterna 57 och 58 ). Härav följer att innehavaren av denna fordran åtminstone kan påstå sig ha en ”berättigad förväntning” att faktiskt åtnjuta en rätt till egendom, vilket innebär att vederbörande kan omfattas av det skydd som garanteras i artikel 17.1 i stadgan. 114 Vad slutligen gäller den fordran som är aktuell i det nationella målet i mål C‑499/22, det vill säga den fordran som är kopplad till den bristfälliga informationen före avtalets ingående om riskerna med det finansiella instrument som J.M.F.T. och M.H.D.S. har förvärvat av Peterson konstaterar domstolen följande. Eftersom frågan huruvida informationen före avtalets ingående är tillräcklig ska prövas av domstol mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i varje enskilt fall vad gäller såväl dess materiella innehåll som dess omfattning. ankommer det på den hänskjutande domstolen att pröva huruvida denna fordran uppfyller de villkor som anges i punkt 110 ovan och, i synnerhet, huruvida den nationella rättspraxis som innebär att ett kreditinstitut åläggs en skyldighet att lämna förhandsinformation före avtalets ingående är tillräckligt etablerad för att den person som gör gällande att en sådan skyldighet har åsidosatts ska kunna ha en ”berättigad förväntning” att faktiskt kunna göra gällande denna fordran. 115 Vad för det andra gäller frågan huruvida erkännandet, såvitt avser dessa fordringar, av verkningarna i värdlandet av de rekonstruktionsåtgärder som vidtagits gentemot BES, i enlighet med artikel 3.2 i direktiv 2001/24, medför ett berövande av egendom i den mening som avses i artikel 17.1 andra meningen i stadgan eller om det liknar en lagstiftning om nyttjandet av egendom, i den mening som avses i artikel 17.1 tredje meningen i stadgan, har domstolen slagit fast att hemlandets vidtagande av dessa rekonstruktionsåtgärder, vilka bland annat föreskriver att tillgångar i ett kreditinstitut ska överföras till en brobank, utgör en reglering av nyttjandet av egendom, i den mening som avses i denna bestämmelse, kan kränka rätten till egendom för kreditinstitutets borgenärer, till exempel innehavare av obligationer, vilkas fordringar inte har överförts till brobanken (se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 maj 2022, BPC Lux 2 m.fl., C‑83/20 , EU:C:2022:346 , punkt 50 ). 116 Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 117 i sitt förslag till avgörande påverkas inte denna bedömning av den omständigheten att verkningarna av rekonstruktionsåtgärderna har gjorts tillämpliga i värdlandet på grund av skyldigheten att ömsesidigt erkänna dessa åtgärder, såsom denna skyldighet följer av artikel 3.2 i direktiv 2001/24. 117 Det återstår att pröva huruvida, i enlighet med artikel 17.1 tredje meningen jämförd med artikel 52.1 i stadgan, verkningarna i värdlandet av rekonstruktionsåtgärderna, enligt vilka fordringarna i det nationella målet ska hänföras till BES Spaniens skulder, föreskrivs i lag, är förenliga med det centrala innehållet i rätten till egendom och är proportionerliga. Prövningen av huruvida proportionalitetsprincipen i artikel 52.1 i stadgan har iakttagits ska härvidlag göras med beaktande av det allmänintresse som åberopats för att motivera sådana rekonstruktionsåtgärder (se, analogt, dom av den 21 maj 2019, kommissionen/Ungern (Nyttjanderätter till jordbruksmark), C‑235/17 , EU:C:2019:432 , punkterna 88 och 89 ). 118 Vad gäller de begränsningar av kreditinstitutets borgenärers rättigheter som de berörda rekonstruktionsåtgärderna och erkännandet av deras verkningar i värdlandet medför följer dessa i förevarande fall såväl av bestämmelserna i direktiv 2001/24 som av den nationella lagstiftning som införlivar detta direktiv, oavsett om det är i Portugal genom RGICSF på grundval av vilken dessa åtgärder vidtogs eller i Spanien genom lag 6/2005, enligt vilken verkningarna av dessa åtgärder har erkänts i denna medlemsstat. Även om det är riktigt att den fordran som är aktuell i mål C‑500/22 och som överfördes från BES genom beslutet från augusti 2014 på nytt överfördes till BES skulder med retroaktiv verkan genom besluten av den 29 december 2015, framgår det att möjligheten att med retroaktiv verkan ändra samma åtgärder inte endast föreskrivs i de relevanta bestämmelserna i RGICSF, utan även i beslutet från augusti 2014, och att direktiv 2001/24 enligt rättspraxis inte utgör hinder för en sådan ändring från hemlandets sida. (se, för ett liknande resonemang, dom av den 29 april 2021, Banco de Portugal m.fl., C‑504/19 , EU:C:2021:335 , punkt 61 och där angiven rättspraxis). Av detta följer att begränsningarna av det berörda kreditinstitutets borgenärers rättigheter är föreskrivna i lag, i den mening som avses i artikel 52.1 i stadgan. 119 Eftersom rekonstruktionsåtgärderna avseende det berörda kreditinstitutet och erkännandet av deras verkningar i värdlandet inte utgör ett egendomsberövande utan, såsom har påpekats i punkt 115 ovan, en reglering av nyttjandet av egendom, kan de inte anses kränka det centrala innehållet i rätten till egendom eller själva kärnan i denna rätt (se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 maj 2022, BPC Lux 2 m.fl., C‑83/20 , EU:C:2022:346 , punkt 53 ). 120 Det kan dessutom konstateras att vidtagandet av dessa åtgärder och erkännandet av deras verkningar i värdlandet, såsom de följer av direktiv 2001/24, svarar mot mål av allmänt samhällsintresse som erkänns av unionen, i den mening som avses i artikel 17.1 tredje meningen och artikel 52.1 i stadgan. Såsom EU-domstolen redan har slagit fast svarar vidtagandet av resolutionsåtgärder inom banksektorn mot ett mål av allmänt samhällsintresse som unionen eftersträvar, nämligen målet att trygga stabiliteten i banksystemet, i synnerhet i euroområdet, liksom målet att undvika en systemrisk (se, för ett liknande resonemang, dom av den 20 september 2016, Ledra Advertising m.fl./kommissionen och ECB, C‑8/15 P–C‑10/15 P , EU:C:2016:701 , punkterna 71 och 72 , och dom av den 5 maj 2022, BPC Lux 2 m.fl., C‑83/20 , EU:C:2022:346 , punkt 54 och där angiven rättspraxis). 121 Vad slutligen gäller frågan huruvida de begränsningar som resolutionsåtgärden samt erkännandet av deras verkningar i värdlandet medför för utövandet av rättigheterna enligt artikel 17.1 i stadgan går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå de mål av allmänintresse som är aktuella i de nationella målen erinrar domstolen om följande. Med hänsyn till den rådande särskilda ekonomiska situationen har medlemsstaterna ett utrymme för skönsmässig bedömning när de fattar beslut i ekonomiska frågor. Det är även medlemsstaterna som är bäst lämpade att avgöra vilka åtgärder som kan tänkas uppnå det eftersträvade målet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 maj 2022, BPC Lux 2 m.fl., C‑83/20 , EU:C:2022:346 , punkt 55 , och där angiven rättspraxis). 122 Såsom generaladvokaten har angett i punkt 119 i sitt förslag till avgörande är rekonstruktionsåtgärder endast meningsfulla om det görs en sortering av det fallerande kreditinstitutets – det vill säga i förevarande fall BES – skulder och tillgångar, för att uppnå de mål av allmänintresse som eftersträvas med dessa åtgärder, nämligen att säkerställa banksystemets stabilitet och undvika en systemrisk. 123 Såsom den spanska och den portugisiska regeringen har påpekat i sina skriftliga yttranden förefaller dessa åtgärder, liksom erkännandet av deras verkningar i värdlandet, vara förenliga med proportionalitetsprincipen, eftersom borgenärer vars fordringar inte har överförts till brobanken enligt bestämmelserna i RGICSF har rätt att erhålla ett belopp motsvarande åtminstone vad de skulle ha erhållit om det berörda kreditinstitutet hade likviderats enligt ordinarie konkursförfaranden (se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 maj 2022, BPC Lux 2 m.fl., C‑83/20 , EU:C:2022:346 , punkt 58 ). 124 Det ska emellertid erinras om att den fordran som är aktuell i det nationella målet i mål C‑500/22 följer av ett köpeavtal som inte ingåtts med BES utan med Novo Banco, vilket avsåg en obligation som vid tidpunkten för avtalets ingående ingick i Novo Bancos förmögenhetsmassa, enligt beslutet från augusti 2014, medan skulderna avseende denna obligation blev en del av BES skulder först till följd av besluten av den 29 december 2015. 125 Såsom det har erinrats om i punkt 118 ovan utgör direktiv 2001/24 visserligen inte hinder för att hemlandet ändrar, även med retroaktiv verkan, det regelverk som är tillämpligt på rekonstruktionsåtgärder. 126 Av detta följer emellertid inte automatiskt att sådana retroaktiva rekonstruktionsåtgärder inte i något fall kan åsidosätta rätten till egendom, såsom den garanteras i artikel 17 i stadgan. I enlighet med artikel 52.1 i stadgan, och såsom angetts i punkt 117 ovan, ska nämligen dessa rekonstruktionsåtgärder iaktta proportionalitetsprincipen, varvid det är mot bakgrund av det allmänintresse som åberopas för att motivera åtgärderna som det ska säkerställas att denna princip iakttas. 127 I förevarande fall ankommer det på den hänskjutande domstolen att kontrollera huruvida det sistnämnda kravet är uppfyllt, särskilt med beaktande av dels den omständigheten att det i punkt 2 i bilaga 2 till beslutet från augusti 2014 uttryckligen föreskrevs en möjlighet att överföra eller ”återföra” vissa tillgångar och skulder mellan Novo Banco och BES, dels att den borgenär som är aktuell i mål C‑500/22 är en näringsidkare. Rättssäkerhetsprincipen 128 Vad gäller det påstådda åsidosättandet av rättssäkerhetsprincipen, vars krav har angetts i punkt 95 ovan, ska det understrykas att enligt artikel 2 sjunde strecksatsen i direktiv 2001/24 är rekonstruktionsåtgärder sådana åtgärder som är avsedda att bevara eller återställa ett kreditinstituts finansiella situation och som kan påverka tredje mans befintliga rättigheter, däribland åtgärder som kan komma att innebära nedskrivning av fordringar. Av artikel 3.2 i direktivet följer att dessa åtgärder ska ha verkan, i enlighet med lagstiftningen i den medlemsstat där de har vidtagits, i hela unionen utan vidare formaliteter, inbegripet gentemot tredje parter i andra medlemsstater. 129 Eftersom det är utrett att beslutet från augusti 2014 och beslutet av den 29 december 2015 utgör rekonstruktionsåtgärder i den mening som avses i direktiv 2001/24, vilka antagits med tillämpning av RGICSF, och genom vilka det gjordes en sortering av det fallerande kreditinstitutets skulder och tillgångar, kunde borgenärerna i de nationella målen förvänta sig att vissa skyldigheter, såsom det ansvar som följer av att den bristfälliga information som Peterson lämnat före avtalets ingående, vilket är aktuellt i det nationella målet i mål C‑499/22, eller vissa ansvarsförbindelser, såsom de som är aktuella i de nationella målen i målen C‑498/22 och C‑500/22, inte skulle överföras till den berörda brobanken. Det framgår för övrigt av punkt 1 b v i bilaga 2 till beslutet från augusti 2014 att ”ansvar eller ansvarsförbindelser, särskilt de som följer av bedrägeri eller åsidosättande av tillsynsrelaterade, straff- eller förvaltningsrättsliga bestämmelser eller beslut” skulle kvarstå i BES förmögenhetsmassa. 130 Såsom angetts i punkt 118 ovan har den fordran som är aktuell i mål C‑500/22 överförts från BES genom beslutet från augusti 2014, och denna fordran har först genom besluten av den 29 december 2015, i enlighet med relevanta bestämmelser i RGICSF, retroaktivt blivit en del av BES skulder. 131 Såsom domstolen har påpekat utgör rättssäkerhetsprincipen hinder för retroaktiv tillämpning av en ny bestämmelse, såvida inte ett mål av allmänintresse kräver det och berörda personers berättigade förväntningar vederbörligen respekteras (dom av den 25 januari 2022, Day, C‑181/20 , EU:C:2022:51 , punkterna 49 och 59 ). 132 Härvidlag kan en retroaktiv ändring av identiteten på gäldenären för den fordran som är aktuell i mål C‑500/22 rimligen motiveras av det mål av allmänintresse som består i att säkerställa stabiliteten i banksystemet och undvika en systemrisk. Mot bakgrund av de omständigheter som nämns i punkt 127 ovan är det inte uteslutet att borgenärens berättigade förväntningar vederbörligen har respekterats i det målet, vilket det under alla omständigheter ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera. Artikel 38 i stadgan och artikel 6.1 i direktiv 93/13 133 Slutligen ska domstolen pröva de frågor som den hänskjutande domstolen har ställt i målen C‑498/22 och C‑499/22 om huruvida de aktuella rekonstruktionsåtgärderna och erkännandet av deras verkningar i värdlandet är förenliga med konsumentskyddet. 134 Vad gäller mål C‑499/22 ska det påpekas att dessa frågor uteslutande avser tolkningen av artikel 38 i stadgan, i vilken det föreskrivs att en hög nivå i fråga om konsumentskydd ska tryggas i unionens politik. Den hänskjutande domstolen har emellertid inte preciserat huruvida Novo Bancos kunder i detta mål är konsumenter enligt en unionsrättsakt, med stöd av vilken de i förekommande fall skulle kunna ha rättigheter. 135 Om domstolen under dessa omständigheter besvarade denna del av den tredje frågan i mål C‑499/22 skulle den lämna rådgivande upplysningar avseende en hypotetisk fråga i strid med sitt uppdrag inom ramen för det samarbete mellan domstolar som inrättas enligt artikel 267 FEUF (se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 februari 2022, Stichting Rookpreventie Jeugd m.fl., C‑160/20 , EU:C:2022:101 , punkt 84 och där angiven rättspraxis). 136 Det förhåller sig däremot annorlunda i det nationella målet i mål C‑498/22. Det framgår nämligen av motiveringen till begäran om förhandsavgörande att i detta nationella mål har C.F.O., i egenskap av konsument enligt direktiv 93/13, yrkat retroaktiv återbetalning av de belopp som felaktigt erlagts med tillämpning av villkoret om ”räntegolv”, vilket av domstol förklarats vara oskäligt, i det avtal om hypotekslån som C.F.O. ursprungligen hade ingått med Gilmore och som överförts till Novo Banco i enlighet med rekonstruktionsåtgärderna, såsom dessa erkänts i Spanien. C.F.O. har närmare bestämt gjort gällande att mot bakgrund av den tolkning av artikel 6.1 i direktiv 93/13 som EU-domstolen gjorde i domen av den 21 december 2016, Gutiérrez Naranjo m.fl. ( C‑154/15, C‑307/15 och C‑308/15 , EU:C:2016:980 ), medför den oskäliga karaktären av villkoret om räntegolv att samtliga belopp som C.F.O. felaktigt har betalat enligt detta villkor ska återbetalas, och att det är Novo Banco som ska återbetala dem. 137 Det ska i detta hänseende erinras om att kravet på att trygga en hög konsumentskyddsnivå i fråga om unionens politik, såsom det följer av artikel 38 i stadgan, är särskilt viktigt vid genomförandet av direktiv 93/13 (se, för ett liknande resonemang, dom av den 19 december 2019, Richardson, C‑453/18 och C‑494/18 , EU:C:2019:1118 , punkt 40 ). 138 Med hänsyn till arten och betydelsen av det allmänintresse som konsumentskyddet utgör, innebär således direktiv 93/13 att medlemsstaterna är skyldiga att se till att det finns lämpliga och effektiva medel för att hindra fortsatt användning av oskäliga villkor i avtal som näringsidkare sluter med konsumenter. När ett avtalsvillkor förklaras oskäligt och följaktligen ogiltigt, ankommer det på den nationella domstolen att helt enkelt underlåta att tillämpa detta villkor så att det inte får några bindande verkningar för konsumenten, såvida inte konsumenten motsätter sig detta (dom av den 15 juni 2023, Bank M. (Följder av att avtalet ogiltigförklaras), C‑520/21 , EU:C:2023:478 , punkt 56 och där angiven rättspraxis). 139 Ett avtalsvillkor som förklarats vara oskäligt ska således i princip inte anses ha existerat, vilket innebär att det inte kan ha någon verkan gentemot den berörda konsumenten. En domstols fastställelse av att ett sådant avtalsvillkor är oskäligt ska följaktligen i princip innebära att konsumentens rättsliga och faktiska situation ska återställas till den situation som konsumenten hade befunnit sig i om avtalsvillkoret inte hade förelegat (dom av den 21 december 2016, Gutiérrez Naranjo m.fl., C‑154/15, C‑307/15 och C‑308/15 , EU:C:2016:980 , punkt 61 , och dom av den 15 juni 2023, Bank M. (Följder av att avtalet ogiltigförklaras), C‑520/21 , EU:C:2023:478 , punkt 57 ). 140 Härvidlag har domstolen närmare preciserat att den nationella domstolens skyldighet att underlåta att tillämpa ett oskäligt avtalsvillkor enligt vilket belopp ska erläggas som visat sig vara felaktiga, i princip medför avtalets återgång såvitt avser dessa belopp. Om detta inte var fallet, skulle det nämligen ha kunnat undanröja den avskräckande verkan som enligt artikel 6.1 i direktiv 93/13 i förening med artikel 7.1 i detta direktiv åsyftas genom fastställandet av att villkor i ett avtal mellan konsumenter och en näringsidkare är oskäliga (dom av den 15 juni 2023, Bank M. (Följder av att avtalet ogiltigförklaras), C‑520/21 , EU:C:2023:478 , punkt 58 och där angiven rättspraxis). 141 Trots dessa principiella konstateranden har domstolen emellertid även slagit fast att konsumentskyddet inte är absolut (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 december 2016, Gutiérrez Naranjo m.fl., C‑154/15, C‑307/15 och C‑308/15 , EU:C:2016:980 , punkt 68 ). 142 Dessutom har domstolen medgett att även om det finns ett klart allmänintresse av att säkerställa ett starkt och konsekvent skydd för investerarna i unionen, kan detta intresse inte under alla omständigheter anses ha företräde framför allmänintresset av att säkerställa stabiliteten i banksystemet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 8 november 2016, Dowling m.fl., Morales , EU:C:2016:836 , punkt 54 , och dom av den 5 maj 2022, Schneider (Bankresolution Banco Popular), C‑410/20 , EU:C:2022:351 , punkt 36 ). 143 Såsom har konstaterats i punkt 120 ovan svarar vidtagandet av rekonstruktionsåtgärder och erkännandet av deras verkningar i värdlandet, såsom de följer av direktiv 2001/24, mot ett mål av allmänintresse som eftersträvas av unionen, nämligen målet att säkerställa stabiliteten i banksystemet, liksom målet att undvika en systemrisk. 144 I förevarande fall innebär erkännandet av verkningarna av rekonstruktionsåtgärderna i värdlandet, i enlighet med direktiv 2001/24, att BES i sin förmögenhetsmassa behåller den skuld och de ansvarsförbindelser som är förenade med tillämpningen av alltför höga räntor för den period som omfattas av avtalet om hypotekslån, vilken föregick antagandet av beslutet i augusti 2014. Skyddet för konsumenten mot användning av oskäliga villkor i avtal som sluts med en näringsidkare, såsom det följer av artikel 6.1 i direktiv 93/13, kan emellertid inte gå så långt att man bortser från fördelningen av det ekonomiska ansvaret mellan det fallerande kreditinstitutet och brobanken, såsom denna fördelning har fastställts i de rekonstruktionsåtgärder som vidtagits av hemlandet. 145 Om det skydd som ges genom direktiv 93/13 skulle göra det möjligt för varje konsument i värdlandet, som är borgenär till det fallerande kreditinstitutet, att motverka erkännandet av de åtgärder genom vilka hemlandet har beslutat om fördelningen av det ekonomiska ansvaret mellan kreditinstitutet och brobanken, skulle nämligen de offentliga myndigheternas ingripande i denna medlemsstat, vars syfte är att säkerställa banksystemets stabilitet, riskera att förlora sin ändamålsenliga verkan i samtliga medlemsstater där det fallerande kreditinstitutet har filialer. 146 Det ska härvidlag även preciseras att med beaktande av, för det första, syftet med dessa åtgärder och erkännandet av deras verkningar i de andra medlemsstaterna, nämligen att undvika att ett kreditinstituts fallissemang, med hänsyn till bankmarknadernas starka integration i unionen, indirekt kan leda till systemskador som påverkar stabiliteten på dessa marknader och, mer allmänt, stabiliteten på unionens inre marknad, samt, för det andra, den omständigheten att det i förevarande fall finns rekonstruktionsåtgärder som den behöriga portugisiska myndigheten har vidtagit med avseende på BES, skiljer sig förevarande mål tydligt från det mål som avgjordes genom domen av den 21 december 2016, Gutiérrez Naranjo m.fl. ( C‑154/15, C‑307/15 och C‑308/15 , EU:C:2016:980 ). 147 Mot bakgrund av ovanstående ska de tredje frågorna i målen C‑498/22 och C‑499/22 samt den andra frågan i mål C‑500/22 besvaras enligt följande. Artikel 6.1 i direktiv 93/13, jämförd med artikel 38 i stadgan samt artikel 17 i stadgan och rättssäkerhetsprincipen ska tolkas så, att de, i princip, inte utgör hinder för att erkänna verkningarna, i värdlandet, av rekonstruktionsåtgärder som vidtagits i hemlandet med tillämpning av direktiv 2001/24, i vilka det föreskrivs att det ska inrättas en brobank och att den bank som var föremål för dessa åtgärder behåller skyldigheten att betala de belopp som ska erläggas på grund av en skuld som uppkommit före eller i samband med ett avtal. Rättegångskostnader 148 Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla. Mot denna bakgrund beslutar domstolen (fjärde avdelningen) följande: 1) Artiklarna 3.2 och 6 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/24/EG av den 4 april 2001 om rekonstruktion och likvidation av kreditinstitut, jämförda med artiklarna 21.2 och 47 första stycket i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, ska tolkas så, att de, i avsaknad av det offentliggörande som föreskrivs i artikel 6.1 i detta direktiv, inte utgör hinder för att en domstol i en annan medlemsstat än hemlandet erkänner verkningarna av en rekonstruktionsåtgärd som vidtagits gentemot ett kreditinstitut innan talan väcks vid nämnda domstol och genom vilken en del av kreditinstitutets förpliktelser och skulder har överförts till en brobank. 2) Artikel 3.2 i direktiv 2001/24, jämförd med artikel 47 första stycket i stadgan om de grundläggande rättigheterna och den allmänna rättssäkerhetsprincipen ska tolkas så, att enskilda inte kan åberopa principen om skydd för berättigade förväntningar mot en brobank, som är ett privaträttsligt organ som inte har några befogenheter utöver dem som följer av allmän lag och som har inrättats som en rekonstruktionsåtgärd avseende ett kreditinstitut som de ursprungligen var kunder hos, för att hålla denna brobank ansvarig för de skyldigheter som uppstått innan och efter det att avtalen ingåtts med den bank som blev föremål för rekonstruktionsåtgärden. Enbart den omständigheten att kreditinstitutet tillfälligt kontrollerades av en offentlig myndighet i syfte att privatisera det kan inte göra detta kreditinstitut, som är verksamt på den konkurrensutsatta marknaden för banktjänster och finansiella tjänster, till en nationell administrativ myndighet. 3) Artikel 6.1 i rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga villkor i konsumentavtal, jämförd med artikel38 i stadgan om de grundläggande rättigheterna samt artikel 17 i stadgan och den allmänna rättssäkerhetsprincipen, ska tolkas så, att de, i princip, inte utgör hinder för att erkänna verkningarna, i värdlandet, av rekonstruktionsåtgärder som vidtagits i hemlandet med tillämpning av direktiv 2001/24, i vilka det föreskrivs att det ska inrättas en brobank och att den bank som var föremål för dessa åtgärder behåller skyldigheten att betala de belopp som ska erläggas på grund av en skuld som uppkommit före eller i samband med ett avtal. Underskrifter ( *1 ) Rättegångsspråk: spanska.