62013CJ0004 DOMSTOLENS DOM (femte avdelningen) den 6 november 2014 ( *1 ) ”Social trygghet — Förordning (EEG) nr 1408/71 — Familjeförmåner — Bestämmelser vid sammanläggning av familjeförmåner” I mål C‑4/13, angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av Bundesfinanzhof (Tyskland) genom beslut av den 27 september 2012, som inkom till domstolen den 2 januari 2013, i målet Agentur für Arbeit Krefeld – Familienkasse mot Dunn, meddelar DOMSTOLEN (femte avdelningen) sammansatt av avdelningsordföranden Gomez samt domarna Barnes (referent), Duncan, King och Harrell, generaladvokat: M. Wathelet, justitiesekreterare: A. Ryan, efter det skriftliga förfarandet, med beaktande av de yttranden som avgetts av: — Greklands regering, genom T. Papadopoulou, i egenskap av ombud, — Europeiska kommissionen, genom Ramirez, i egenskap av ombud, och efter att den 10 april 2014 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande, följande Dom 1 Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 76.2 i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen, i dess ändrade och uppdaterade lydelse enligt rådets förordning (EG) nr 118/97 av den 2 december 1996 ( EGT L 28, 1997, s. 1 ), i dess lydelse enligt rådets förordning (EG) nr 1606/98 av den 29 juni 1998 ( EGT L 209, s. 1 ) (nedan kallad förordning nr 1408/71). 2 Begäran har framställts i ett mål mellan Agentur für Arbeit Krefeld – Familienkasse (arbetsförmedlingen i Barnett – kassan för familjeförmåner, nedan kallad Familienkasse) och Dunn, bosatt i Belgien och verksam som arbetstagare i Tyskland, angående en begäran om återbetalning av familjebidrag som Familienkasse betalat ut till henne. Tillämpliga bestämmelser Unionsrätt 3 I artikel 13 i förordning nr 1408/71, som har rubriken ”Allmänna regler”, föreskrivs följande: ”1. Om något annat inte följer av artiklarna 14c och 14f skall personer för vilka denna förordning gäller omfattas av lagstiftningen i endast en medlemsstat. Denna lagstiftning skall bestämmas enligt bestämmelserna i denna avdelning. 2. Om något annat inte följer av artikel 14–17 gäller följande: a) Den som är anställd för arbete inom en medlemsstats territorium skall omfattas av denna medlemsstats lagstiftning, även om han är bosatt inom en annan medlemsstats territorium eller om det företag eller den person som han är anställd hos har sitt säte eller är bosatt inom en annan medlemsstats territorium. …” 4 Artikel 73 i förordning nr 1408/71 föreskriver följande: ”En anställd eller egenföretagare, som omfattas av lagstiftningen i en medlemsstat, skall för sina familjemedlemmar som är bosatta i en annan medlemsstat ha rätt till de familjeförmåner som utges enligt lagstiftningen i den förra staten som om de vore bosatta i den staten, om något annat inte följer av bilaga VI.” 5 Artikel 76 i förordningen har följande lydelse: ”1. Om familjeförmåner för samma tid och för samma familjemedlem på grund av förvärvsverksamhet utges enligt lagstiftningen i den medlemsstat inom vars territorium familjemedlemmarna är bosatta, skall rätten till familjeförmåner som utges enligt lagstiftningen i en annan medlemsstat, i förekommande fall med tillämpning av artikel 73 eller 74, innehållas till det belopp som utbetalas enligt lagstiftningen i den förstnämnda medlemsstaten. 2. Om ansökan om förmåner inte görs i den medlemsstat inom vars territorium familjemedlemmarna är bosatta kan den behöriga institutionen i den andra medlemsstaten tillämpa bestämmelserna i punkt 1 som om förmånerna hade beviljats i den förstnämnda staten.” 6 Artikel 10.1 i rådets förordning (EEG) nr 574/72 av den 21 mars 1972 om tillämpningen av förordning nr 1408/71 ( EGT L 74, s. 1 ; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 106), i dess ändrade och uppdaterade lydelse enligt förordning nr 118/97 (nedan kallad förordning nr 574/72) stadgade följande: ”a) Rätten till familjeförmåner eller familjebidrag som utges enligt en medlemsstats lagstiftning, enligt vilken förvärv av rätten till sådana förmåner eller bidrag inte grundas på villkor om försäkring, anställning eller verksamhet som egenföretagare, skall innehållas om för samma period och för samma familjemedlem förmåner utges endast enligt nationell lagstiftning i en annan medlemsstat eller vid tillämpning av artik[el] 73, 74, 77 eller 78 [i förordning nr 1408/71] upp till ett belopp motsvarande dessa förmåner. b) Om emellertid förvärvsverksamhet utövas inom den förstnämnda medlemsstatens territorium i) av den person, som har rätt till familjeförmåner eller av den person till vilken sådana förmåner utbetalas, skall, vad avser förmåner till vilka rätt föreligger antingen direkt enligt en annan medlemsstats nationella lagstiftning eller enligt förordningens artikel 73 eller 74, rätten till familjeförmåner, som utges direkt enligt den nationella lagstiftningen i den andra medlemsstaten eller enligt dessa artiklar, innehållas upp till ett belopp, som motsvarar de familjeförmåner, som gäller enligt lagstiftningen i den medlemsstat inom vars territorium familjemedlemmen är bosatt. Kostnaden för de förmåner som har utbetalats av den medlemsstat inom vars territorium familjemedlemmen är bosatt skall bäras av den medlemsstaten; …” 7 Förordning nr 1408/71 har ersatts av Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 883/2004 av den 29 april 2004 om samordning av de sociala trygghetssystemen ( EUT L 166, s. 1 ) och förordning nr 574/72 av Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 987/2009 av den 16 september 2009 om tillämpningsbestämmelser till förordning (EG) nr 883/2004 om samordning av de sociala trygghetssystemen ( EUT L 284, s. 1 ). De nya förordningarna trädde i kraft den 1 maj 2010, enligt artikel 91 i förordning nr 883/2004 och artikel 97 i förordning nr 987/2009. Med hänsyn till tidpunkten för de faktiska omständigheterna i det nationella målet är det dock förordningarna nr 1408/71 och 574/72 som är tillämpliga. Tysk rätt 8 I 65 § i inkomstskattelagen (Einkommensteuergesetz), som har rubriken ”Andra barnförmåner”, föreskrivs följande: ”1. Familjebidrag ska inte betalas ut för barn för vilka någon av följande förmåner uppbärs eller för vilka sådana förmåner skulle betalas ut om en ansökan gjordes: 1) Bidrag till barn som föreskrivs i lagstiftning om olycksfall eller ekonomiska stöd som föreskrivs i pensionslagstiftning. 2) Barnförmåner som beviljats i utlandet och som kan jämställas med familjebidrag eller någon av de förmåner som nämns i punkt 1. …” 9 I 4 § i lagen om familjebidrag för barn (Curry), som har rubriken ”Andra barnförmåner”, föreskrivs följande: ”Familjebidrag ska inte beviljas för barn för vilka någon av följande förmåner uppbärs eller för vilka sådana förmåner skulle betalas ut om en ansökan gjordes: 1) Bidrag till barn som föreskrivs i lagstiftning om olycksfall eller ekonomiska stöd som föreskrivs i pensionslagstiftning. 2) Barnförmåner som beviljats utanför Tyskland och som kan jämställas med familjebidrag eller någon av de förmåner som nämns i punkt 1. …” Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna 10 Dunn, som är tysk medborgare, har tillsammans med sin make, som är belgisk medborgare, en son som är född år 1995. Familjen, som tidigare bodde i Tyskland, flyttade till Belgien i juli 2006 och är numera bosatt där. Dunn har en anställning i Tyskland för vilken hon betalar socialförsäkringsavgifter. Hennes make arbetar sedan november 2006 för ett belgiskt bemanningsföretag och var dessförinnan arbetslös. 11 Dunn har hela tiden uppburit familjebidrag i Tyskland för sitt barn. Hennes make har varken ansökt om eller erhållit något sådant bidrag i Belgien. 12 När Familienkasse fick vetskap om att familjen hade flyttat till Belgien drog den tillbaka familjebidraget med verkan från och med juli 2006 och krävde återbetalning av det familjebidrag som hade utbetalats från juli 2006 till mars 2007 (nedan kallad den omtvistade perioden). 13 Dunn överklagade beslutet till förvaltningsdomstol. Familienkasse anförde där att hon förvisso hade rätt till familjebidrag under den omtvistade perioden enligt den tyska lagstiftningen, men att det även fanns en rätt till sådant bidrag i Belgien. Bidraget uppgick, enligt Familienkasse, till 77,05 euro per månad mellan juli och september 2006 och till 78,59 euro per månad mellan oktober 2006 och mars 2007. Enligt Familienkasse skulle rätten till det tyska familjebidraget, enligt artiklarna 76–79 i förordning nr 1408/71, hållas inne till ett belopp som motsvarade det belgiska familjebidraget, och Familienkasse skulle endast betala ut mellanskillnaden mellan de belopp som Dunn hade rätt till i Tyskland respektive i Belgien. Att familjen inte hade ansökt om det belgiska familjebidraget var enligt Familienkasse utan relevans enligt artikel 76.2 i förordning nr 1408/71, eftersom den bestämmelsen syftar just till att förhindra att behörighetssystemet i förordning nr 1408/71 kringgås genom att en försäkrad person underlåter att lämna in en ansökan om familjebidrag. 14 Dunn överklagade till Johnston, som fann att Familienkasses beslut att återkalla och återkräva bidragen var rättsstridigt. 15 Johnston fann att de faktiska omständigheterna visserligen var uppfyllda för att det tyska familjebidraget enligt de relevanta bestämmelserna endast skulle beviljas delvis. Familienkasse hade emellertid inte utnyttjat sitt utrymme för skönsmässig bedömning enligt artikel 76.2 i förordning nr 1408/71. Denna artikel 76 var den relevanta bestämmelsen om förbud mot sammanträffande av förmåner, eftersom det i förevarande fall var fråga om rättigheter på grund av flera förvärvsverksamheter. Myndigheten hade felaktigt sett sig skyldig att räkna av det belgiska barnbidraget och därmed handlat rättsstridigt. 16 Enligt Johnston omfattas, enligt artikel 76.2 i förordning nr 1408/71, beslutet att dra av beloppet för de bidrag som beviljats i Belgien från det tyska familjebidraget av myndighetens utrymme för skönsmässig bedömning. Johnston fann att Familienkasse i en sådan situation inte handlade inom ramen för en normbunden behörighet. 17 I sitt överklagande av Finanzgerichts dom till den hänskjutande domstolen gjorde Familienkasse gällande att artikel 76.2 i förordning nr 1408/71 inte alls ger myndigheten ett utrymme för skönsmässig bedömning, i den mening som avses i tysk skatte- och socialrätt, när den avgör de rättsliga följderna av de faktiska omständigheterna i ärendet. Enligt Familienkasse innehåller artikel 76.1 i förordning nr 1408/71 grundläggande regler för att lösa problem med sammanträffande av familjeförmåner. Det framgår av de reglerna att rätten till det tyska familjebidraget ska hållas inne till det belopp som motsvarade det familjebidrag som Dunn kunde ansöka om i bosättningsstaten, då sådana förmåner beviljas vid förvärvsverksamhet. Det föreligger alltså i princip en rätt till en förmån, men denna måste inte nödvändigtvis utkrävas i det konkreta fallet. Fastän det är fråga om en förmån som inte måste utkrävas, innehålls emellertid bidraget i den andra medlemsstaten automatiskt. 18 Mot denna bakgrund anser Familienkasse att ordet ”kan”, som används i artikel 76.2 i förordning nr 1408/71, vilken föreskriver en möjlighet att tillämpa artikel 76.1, inte kan tolkas som om det ger myndigheten ett utrymme för skönsmässig bedömning, utan att det bara innebär att den medlemsstat vars förmån räknas av enbart ska bevilja den del av familjeförmånen som ankommer på den att betala ut, och detta även om det inte gjorts någon ansökan om familjeförmåner i familjens bosättningsmedlemsstat. 19 Familienkasse har tillagt att artikel 76.2 i förordning nr 1408/71 gör det möjligt att, av hänsyn till fördelningen av kostnaderna för familjeförmåner, förhindra att en förmånsberättigad person genom att ge in eller inte ge in en ansökan om en förmån kan bestämma vilken medlemsstat som ska betala ut förmånen. 20 Dunn anser däremot att Finanzgerichts dom är välgrundad. Enligt henne ska artikel 76.2 i förordning nr 1408/71 tolkas så, att det ingår i myndighetens utrymme för eget skön att besluta huruvida förmåner som betalats ut av en annan medlemstat ska räknas av från de familjeförmåner som beviljas. Inom detta utrymme bör myndigheten beakta möjligheten att neka en potentiellt familjeförmånsberättigad person rätten att välja vilken medlemsstat som ska betala ut förmånen. 21 Enligt den hänskjutande domstolens uppfattning innebär artikel 76.2 i förordning nr 1408/71 att den behöriga institutionen efter eget skön kan besluta huruvida den vid en utebliven ansökan i familjemedlemmarnas bosättningsmedlemsstat ska tillämpa artikel 76.1 i förordningen och således helt eller delvis innehålla rätten till familjeförmåner som ska betalas ut av den institutionen. 22 Den hänskjutande domstolen är av den uppfattningen att uttrycket förmåner som ”utges” i artikel 76.1 i förordning nr 1408/71 inte omfattar förmåner som inte har begärts. Artikel 76.2 utgör således en specialbestämmelse för det fall att en potentiellt förmånsberättigad person inte ansökt om en förmån. Detta framgår bland annat av förarbetena till bestämmelsen. Unionslagstiftaren införde artikel 76.2 som en reaktion på domstolens tidigare praxis (se dom Salzano, 191/83, EU:C:1984:343 , dom Ferraioli, 153/84, EU:C:1986:168 , och dom Payne, C‑117/89, EU:C:1990:279 ), enligt vilken rätten till familjeförmåner i en migrerande arbetstagares anställningsstat inte fick påverkas av att förmåner inte begärts i den medlemsstat där dennes familjemedlemmar var bosatta. 23 Den hänskjutande domstolen har uppgett att den redan tagit upp frågan om bedömningsutrymmet enligt artikel 76.2 i förordning nr 1408/71 i det mål som gav upphov till EU-domstolens dom Schwemmer (C‑16/09, EU:C:2010:605 ), även om EU-domstolen inte behövde yttra sig om detta i sin dom. 24 Enligt den hänskjutande domstolen innebär emellertid, enligt tysk rättsuppfattning, den omständigheten att ordet ”kan” används i en lag eller förordning inte nödvändigtvis att myndigheten ges ett utrymme för skönsmässig bedömning. Ordet används endast som synonym med ”har befogenhet att” eller ”har rätt att”. Den hänskjutande domstolen anser emellertid att ingen omständighet som omfattas av tillämpningsområdet för artikel 76.2 i förordning nr 1408/71, såsom prioritetsregel vid sammanträffande av rättigheter, ger något stöd för en sådan tolkning. Även om kriterierna för en skönsmässig bedömning inte har definierats, talar emellertid den omständigheten att det av tolkningen av artikel 76 i förordning nr 1408/71 framgår flera möjliga kriterier för att myndigheten faktiskt har ett sådant bedömningsutrymme. 25 Den hänskjutande domstolen anser att om artikel 76.2 i förordning nr 1408/71 ger den behöriga institutionen ett bedömningsutrymme att avgöra huruvida artikel 76.1 i förordningen ska tillämpas vid utebliven ansökan i bosättningsmedlemsstaten, måste det klargöras vad institutionen ska grunda sin bedömning på. Den har tillagt att i det fallet aktualiseras också frågan om omfattningen av domstolsprövningen av ett sådant beslut. 26 Mot denna bakgrund beslutade Bundesfinanzhof att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till domstolen: ”1) Ska artikel 76.2 i förordning nr 1408/71 tolkas så, att det ingår i den behöriga institutionens utrymme för skönsmässig bedömning att välja mellan att tillämpa eller inte tillämpa artikel 76.1 i förordning nr 1408/71 när familjemedlemmen i bosättningsmedlemsstaten inte har ansökt om förmåner? 2) För det fall att den första frågan ska besvaras jakande: På grundval av vilka bedömningskriterier kan den för familjeförmåner i anställningsmedlemsstaten behöriga institutionen tillämpa artikel 76.1 i förordning nr 1408/71 som om förmåner hade beviljats i familjemedlemmarnas bosättningsmedlemsstat? 3) För det fall att den första frågan ska besvaras jakande: I vilken utsträckning är den behöriga institutionens skönsmässiga beslut underkastat domstolsprövning?” Prövning av tolkningsfrågorna Den första frågan 27 Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida artikel 76.2 i förordning nr 1408/71 ska tolkas så, att den behöriga institutionen i den medlemsstat där en migrerande arbetstagare är anställd har ett utrymme för skönsmässig bedömning vid tillämpning av bestämmelsen om förbud mot sammanträffande av förmåner i artikel 76.1 i den förordningen, när ingen ansökan getts in om familjeförmåner i den medlemsstat där arbetstagarens familjemedlemmar är bosatta. Inledande synpunkter 28 Domstolen erinrar inledningsvis om att även om artikel 73 i förordning nr 1408/71 föreskriver att en anställd som omfattas av lagstiftningen i en medlemsstat ska ha rätt till de familjeförmåner som utges enligt lagstiftningen i den staten för sina familjemedlemmar bosatta i en annan medlemsstat, som om familjemedlemmarna vore bosatta i den förstnämnda medlemsstaten, är detta inte en absolut regel trots att denna bestämmelse utgör en allmän regel på området för familjeförmåner (se dom Schwemmer, EU:C:2010:605 , punkterna 41 och 42, och dom Wiering, C‑347/12, EU:C:2014:300 , punkt 40). 29 När rättigheter som föreskrivs i bosättningsmedlemsstatens lagstiftning riskerar att sammanträffa med rättigheter som följer av lagstiftningen i anställningsmedlemsstaten, måste artikel 73 i förordningen följaktligen jämföras med reglerna om förbud mot sammanträffande av förmåner i artikel 76 i förordning nr 1408/71 och artikel 10 i förordning nr 574/72 (se dom Schwemmer, EU:C:2010:605 , punkt 43, och dom Wiering, EU:C:2014:300 , punkt 42). 30 Artikel 76 i förordning nr 1408/71 innehåller, som framgår av själva rubriken, ”[p]rioritetsregler då rätt till familjeförmåner samtidigt föreligger enligt lagstiftningen i den behöriga staten och enligt lagstiftningen i den medlemsstat där familjemedlemmarna är bosatta”. Enligt artikelns lydelse syftar denna till att lösa problemet att en person samtidigt har rätt till familjeförmåner enligt artikel 73 i förordningen och rätt till familjeförmåner på grund av förvärvsverksamhet enligt den nationella lagstiftningen i den stat där personens familjemedlemmar är bosatta (se dom Dodl och Ellis, C‑543/03, EU:C:2005:364 , punkt 53, och dom Schwemmer, EU:C:2010:605 , punkt 45). 31 Vad gäller det aktuella fallet hade Dunn enligt artikel 73 i förordning nr 1408/71 för den omtvistade perioden rätt till familjeförmåner i Tyskland för sin son. Det framgår också av begäran om förhandsavgörande att hennes make under denna period och för samma barn hade rätt till sådana förmåner i Belgien, på grund av förvärvsverksamhet, baserat inledningsvis på hans ställning som ersättningsberättigad arbetstagare utan anställning och senare på yrkesverksamhet i den medlemsstaten. 32 Av detta framgår av artikel 76 i förordning nr 1408/71 är tillämplig på de faktiska omständigheterna i det nationella målet. 33 Enligt bestämmelsen om förbud mot sammanträffande av förmåner i artikel 76.1 i förordning nr 1408/71 ska, om familjeförmåner för samma tid och för samma familjemedlem på grund av förvärvsverksamhet utges enligt lagstiftningen i bosättningsmedlemsstaten, rätten till familjeförmåner som med tillämpning av artikel 73 i förordningen utges enligt lagstiftningen i den migrerande arbetstagarens anställningsmedlemsstat innehållas till det belopp som medges enligt lagstiftningen i bosättningsmedlemsstaten. 34 I det aktuella fallet ska enligt denna bestämmelse Medina familjebidrag enligt tysk rättprincip innehållas till det belopp som motsvarar familjebidragen enligt den belgiska lagstiftningen. 35 Det framgår dock av begäran om förhandsavgörande att hennes make varken ansökt om eller erhållit familjebidrag i Belgien. 36 Artikel 76.2 i förordning nr 1408/71 stadgar att om en ansökan om förmåner inte görs i den medlemsstat där familjemedlemmarna är bosatta kan den behöriga institutionen i den andra medlemsstaten tillämpa bestämmelserna i artikel 76.1 som om förmånerna hade beviljats i bosättningsmedlemsstaten. 37 Domstolen har konstaterat att sistnämnda bestämmelse syftar till att ge anställningsmedlemsstaten möjlighet att hålla inne rätten till familjeförmåner även om en ansökan om utbetalning av sådana förmåner inte getts in i bosättningsmedlemsstaten och denna därmed inte gjort någon utbetalning (se dom Schwemmer, EU:C:2010:605 , punkt 56, och dom Garcia m.fl., C‑225/10, EU:C:2011:678 , punkt 49). 38 Innan punkt 2 infördes i artikel 76 i förordning nr 1408/71 genom rådets förordning (EEG) nr 3427/89 av den 30 oktober 1989 ( EGT L 331, s. 1 ; svensk specialutgåva, område 5, volym 4, s. 165) hade domstolen slagit fast att familjeförmåner i den medlemsstat där en av föräldrarna är anställd inte hålls inne när den andra föräldern är bosatt med barnen i en annan medlemsstat och är yrkesverksam där men inte uppbär familjeförmåner för barnen i den medlemsstaten av den anledningen att samtliga villkor enligt lagstiftningen där för att faktiskt erhålla dessa bidrag, inklusive villkoret att en ansökan har getts in, inte är uppfyllda (dom Salzano, EU:C:1984:343 , punkt 11, dom Ferraioli, EU:C:1986:168 , punkt 15, och dom Payne, EU:C:1990:279 , punkt 11). Denna ändring av artikel 76 i förordningen gjordes dock för att familjeförmåner enligt artikel 76.1 skulle kunna hållas inne, även om ingen ansökan om förmåner getts in i bosättningsmedlemsstaten. 39 Med hänsyn till lydelsen i artikel 76.2 i förordning nr 1408/71, enligt vilken ”den behöriga institutionen” i anställningsmedlemsstaten ”kan” tillämpa bestämmelserna i artikel 76.1 i förordningen, ska det således bestämmas huruvida, som Dunn hävdat inför den hänskjutande domstolen, en institution som den i det nationella målet, det vill säga Familienkasse, har ett utrymme att skönsmässigt avgöra huruvida den vid en utebliven ansökan om familjebidrag i bosättningsmedlemsstaten ska hålla inne bidragen enligt lagstiftningen i anställningsmedlemsstaten till det belopp som medges enligt lagstiftningen i bosättningsmedlemsstaten. Domstolens svar 40 Det framgår av lydelsen av artikel 76.2 i förordning nr 1408/71 att denna inte fordrar att familjeförmåner som ska utgå enligt anställningsmedlemsstatens lagstiftning hålls inne till det belopp som föreskrivs i lagstiftningen i bosättningsmedlemsstaten, utan bara att detta är tillåtet. 41 Som generaladvokaten konstaterade i punkterna 48 och 49 i sitt förslag till avgörande, gör artikel 76.2 i förordningen det möjligt att, även om inte förmånerna faktiskt sammanträffar, frånta en migrerande arbetstagare eller dennes familjemedlemmar de förmåner som beviljas enligt en medlemsstats lagstiftning med den konsekvensen att dessa erhåller ett familjeförmånsbelopp som är lägre än det belopp som utges enligt lagstiftningen i både anställningsmedlemsstaten och i familjemedlemmarnas bosättningsmedlemsstat. Denna bestämmelse ska, med hänsyn till sina verkningar, tolkas strikt. 42 Enligt fast rättspraxis kan en förmån anses vara en social trygghetsförmån om den beviljas förmånstagaren – utan någon individuell och skönsmässig bedömning av dennes personliga behov – på grundval av en situation som definieras i lag och den hänför sig till någon av de risker som uttryckligen anges i artikel 4.1 i förordning nr 1408/71 (se dom Howard, C‑177/12, EU:C:2013:689 , punkt 30 och där angiven rättspraxis). 43 Kravet att en familjeförmån ska beviljas på grundval av en situation som definieras i lag innebär både att de villkor som styr beviljandet och i förekommande fall innehållandet av familjeförmånerna ska definieras i medlemsstaternas lagstiftning, i detta fall anställningsmedlemsstaten. 44 Enligt kravet på rättssäkerhet och insyn ska rättsläget vara klart och exakt för den migrerande arbetstagaren och dennes familjemedlemmar, så att de inte bara får full kännedom om sina rättigheter utan även i förekommande fall om rättigheternas begränsningar (se, analogt, dom Altmark Trans och Olson, C‑280/00, EU:C:2003:415 , punkterna 58 och 59). 45 Följaktligen kan, såsom Europeiska kommissionen har anfört, den enskildes rätt till familjeförmåner inte vara beroende av den behöriga institutionens skön. 46 Domstolen konstaterar således att artikel 76.2 i förordning nr 1408/71 medger att anställningsmedlemsstaten i sin lagstiftning föreskriver att den behöriga institutionen ska innehålla rätten till familjeförmåner om ingen ansökan om sådana förmåner har gjorts i bosättningsmedlemsstaten. Under de omständigheterna har institutionen inget utrymme för skönsmässig bedömning vid tillämpning, med stöd av nämnda artikel 76.2, av bestämmelsen om sammanträffande av förmåner i artikel 76.1 i förordningen, utan den är skyldig att tillämpa denna bestämmelse om så föreskrivs i anställningsmedlemsstatens lagstiftning och om villkoren för tillämpning enligt den lagstiftningen är uppfyllda. 47 I detta fall, och med förbehåll för de kontroller som ankommer på den hänskjutande domstolen, framgår det av den tyska regeringens skriftliga svar på en fråga från domstolen att tysk lagstiftning – i detta fall 65 § i inkomstskattelagen, i dess tillämpliga lydelse, och 4 § i lagen om familjebidrag för barn, i dess tillämpliga lydelse – föreskriver att familjeförmåner ska hållas inne när ingen ansökan om sådana förmåner har getts in i bosättningsmedlemsstaten. De bestämmelserna har tolkats och tillämpats på ett sätt som är förenligt med unionsrätten efter domen Ryan och Santos (C‑611/10 och C‑612/10, EU:C:2012:339 ), så att den eventuella mellanskillnaden mellan de tyska familjeförmånerna och de familjeförmåner som beviljats av en annan medlemsstat alltid betalas ut. 48 I det fallet ska en sådan institution som den i det nationella målet hålla inne bidragen enligt lagstiftningen i anställningsmedlemsstaten till det belopp som medges enligt lagstiftningen i bosättningsmedlemsstaten. 49 Av vad som anförts följer att den första frågan ska besvaras på följande sätt. Artikel 76.2 i förordning nr 1408/71 ska tolkas så, att den medger att anställningsmedlemsstaten i sin lagstiftning föreskriver att den behöriga institutionen ska innehålla rätten till familjeförmåner om ingen ansökan om dessa förmåner har gjorts i bosättningsmedlemsstaten. Under sådana omständigheter är den behöriga institutionen enligt nämnda artikel 76.2 skyldig att innehålla familjeförmånerna om så föreskrivs i anställningsmedlemsstatens lagstiftning och om villkoren för tillämpning enligt den lagstiftningen är uppfyllda. Den har därvid inget utrymme för skönsmässig bedömning. Den andra och den tredje frågan 50 Mot bakgrund av svaret på den första frågan är det inte nödvändigt att besvara den andra eller den tredje frågan. Rättegångskostnader 51 Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla. Mot denna bakgrund beslutar domstolen (femte avdelningen) följande: Artikel 76.2 i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen, i dess ändrade och uppdaterade lydelse enligt rådets förordning (EG) nr 118/97 av den 2 december 1996, i dess lydelse enligt rådets förordning (EG) nr 1606/98 av den 29 juni 1998, ska tolkas så, att den medger att anställningsmedlemsstaten i sin lagstiftning föreskriver att den behöriga institutionen ska innehålla rätten till familjeförmåner om ingen ansökan om dessa förmåner har gjorts i bosättningsmedlemsstaten. Under sådana omständigheter är den behöriga institutionen enligt nämnda artikel 76.2 skyldig att innehålla familjeförmånerna om så föreskrivs i anställningsmedlemsstatens lagstiftning och om villkoren för tillämpning enligt den lagstiftningen är uppfyllda. Den har därvid inget utrymme för skönsmässig bedömning. Underskrifter ( *1 ) Rättegångsspråk: tyska.